CELEX: 62020CJ0724
Begäran om förhandsavgörande
Etableringsfrihet
Frihet att tillhandahålla tjänster
Försäkrings- och återförsäkringsverksamhet
Direktiv 2009/138/EG
Likvidation av försäkringsföretag
Artikel 292
Likvidationsförfarandens verkningar på pågående rättegångar
Undantag från tillämpningen av lex concursus
Lex processus

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 292 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG av den 25 november 2009 om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II) (
EUT L 335, 2009, s. 1
).
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Paget Approvisois (nedan kallat Paget) och å andra sidan Depeyre entreprises SARL (nedan kallat Depeyre) och Alpha Insurance A/S angående betalning av försäkringsersättning för skador som Paget har lidit till följd av en skadehändelse.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2009/138
I skälen 3, 117, 123–125 och 130 i direktiv 2009/138 anges följande:
”(3)
För att den inre marknaden ska fungera väl är det väsentligt att samordnade bestämmelser införs för tillsynen över försäkringsgrupper och, med hänsyn till skyddet av borgenärerna, för rekonstruktions- och likvidationsförfaranden beträffande försäkringsföretag.
…
(117)
Eftersom de nationella lagreglerna om rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden inte har harmoniserats är det lämpligt att för den inre marknaden säkerställa ömsesidigt erkännande av rekonstruktionsåtgärder och likvidationslagstiftning i medlemsstaterna och också det samarbete som krävs med hänsyn till behovet av enhet, allmängiltighet, samordning och publicitet för sådana åtgärder och av likabehandling och skydd av försäkringsborgenärer.
…
(123)
Endast de behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten bör ha befogenhet att besluta om likvidationsförfaranden när det gäller försäkringsföretag. Besluten bör få verkan i gemenskapen som helhet och bör erkännas av alla medlemsstater. De bör offentliggöras enligt förfarandena i hemmedlemsstaten och i
Europeiska unionens officiella tidning
. Information bör också lämnas till kända borgenärer som är bosatta inom gemenskapen som bör ha rätt att framställa fordringar och inkomma med synpunkter.
(124)
Alla tillgångar och skulder i försäkringsföretaget bör beaktas under likvidationsförfarandet.
(125)
Alla förutsättningar för att inleda, genomföra och slutföra ett likvidationsförfarande bör i normala fall regleras av hemmedlemsstatens lag.
…
(130)
För att skydda rättmätiga förväntningar och skapa rättslig förutsebarhet när det gäller vissa transaktioner som genomförs i andra medlemsstater än hemmedlemsstaten måste det fastställas vilken lag som är tillämplig på de verkningar som rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden får på pågående mål och på enskilda exekutiva tvångsåtgärder som beslutats under rättegång.”
Avdelning IV i direktiv 2009/138, med rubriken ”Rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag”, innehåller artiklarna 267–296.
Artikel 268 i direktivet, som har rubriken ”Definitioner”, har följande lydelse:
”1.   I denna avdelning gäller följande definitioner:
a)
behöriga myndigheter
: de administrativa eller rättsliga myndigheter i medlemsstaterna som är behöriga i fråga om rekonstruktionsåtgärder eller likvidationsförfaranden.
…
c)
rekonstruktionsåtgärder
: åtgärder som medför ingripande av behöriga myndigheter och som är avsedda att bevara eller återställa ett försäkringsföretags finansiella ställning och som påverkar redan befintliga rättigheter som innehas av en annan part än försäkringsföretaget, inbegripet men inte begränsat till åtgärder som kan komma att innebära inställande av betalningar, inställande av verkställighetsåtgärder eller nedskrivning av fordringar.
d)
likvidationsförfarande
: kollektivt förfarande som innebär att ett försäkringsföretags tillgångar avyttras och behållningen fördelas mellan borgenärerna, aktieägarna eller delägarna på lämpligt sätt och som med nödvändighet medför ingripande av de behöriga myndigheterna, inbegripet fall där det kollektiva förfarandet avslutas med ackord eller annan motsvarande åtgärd, oavsett om förfarandet baseras på insolvens eller om det är frivilligt eller obligatoriskt.
…”
I artikel 273 i direktiv 2009/138, med rubriken ”Inledande av likvidationsförfarande – Information till tillsynsmyndigheterna”, föreskrivs följande i punkt 2:
”Ett beslut om att inleda ett likvidationsförfarande avseende ett försäkringsföretag, inklusive dess filialer i andra medlemsstater, som fattas enligt hemmedlemsstatens lagstiftning ska utan vidare formaliteter erkännas inom hela gemenskapen och ska få verkan där så snart beslutet har fått verkan i den medlemsstat där förfarandet inleds.”
Artikel 274 i direktivet, med rubriken ”Tillämplig lag”, har följande lydelse:
”1.   Beslutet om att inleda ett likvidationsförfarande avseende ett försäkringsföretag, likvidationsförfarandena och deras verkningar ska regleras av tillämplig lag i hemmedlemsstaten om inte annat föreskrivs i artiklarna 285–292.
2.   Hemmedlemsstatens lag ska avgöra åtminstone följande:
a)
Vilka tillgångar som ingår i boet och hur de tillgångar ska behandlas som förvärvats av eller tillfaller försäkringsföretaget efter det att likvidationsförfarandet har inletts.
b)
Försäkringsföretagets och förvaltarens respektive behörighet.
c)
Förutsättningarna för kvittning.
d)
Likvidationsförfarandets verkan på försäkringsföretagets gällande avtal.
e)
Likvidationsförfarandets verkan på förfaranden som inletts av enskilda borgenärer, med undantag för sådana pågående rättegångar som avses i artikel 292.
f)
Vilka fordringar som ska anmälas gentemot försäkringsföretaget och hur de fordringar ska behandlas som uppkommit efter det att likvidationsförfarandet har inletts.
g)
Hur fordringar ska anmälas, styrkas och godtas.
h)
Hur medel som influtit från tillgångar som avyttrats ska fördelas, företrädesordningen och vilka rättigheter de borgenärer har som efter det att likvidationsförfarandet inletts delvis tillgodosetts till följd av sakrättsligt skydd eller genom kvittning.
i)
förutsättningarna för och verkan av att likvidationsförfarandet avslutats, särskilt genom ett ackord.
j)
borgenärernas ställning efter avslutat likvidationsförfarande,
k)
Vilken part som ska stå för kostnader och utgifter i samband med likvidationsförfarandet.
l)
Vilka bestämmelser som är tillämpliga när det gäller ogiltigförklaring till följd av ogiltighet, annullering och avsaknad av juridisk giltighet beträffande handlingar som är till skada för samtliga borgenärer.”
Artikel 280 i direktivet har rubriken ”Offentliggörande av beslut om likvidationsförfaranden”. I punkt 1 första stycket i den artikeln föreskrivs följande:
”Den behöriga myndigheten, förvaltaren eller en person som den behöriga myndigheten utsett för detta ändamål ska offentliggöra beslutet att inleda ett likvidationsförfarande i enlighet med de förfaranden för offentliggörande som gäller i hemmedlemsstaten samt också i
Europeiska unionens officiella tidning
offentliggöra ett utdrag ur beslutet om likvidation.”
I artikel 282.1 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Varje borgenär, inbegripet medlemsstaternas offentliga myndigheter, vars stadigvarande bostad, hemvist eller säte befinner sig i en annan medlemsstat än hemmedlemsstaten ska ha rätt att anmäla fordringar eller lägga fram skriftliga synpunkter angående fordringar.”
Artikel 292 i direktiv 2009/138, med rubriken ”Pågående rättegångar”, har följande lydelse:
”Verkan av en rekonstruktionsåtgärd eller ett likvidationsförfarande på en pågående rättegång, egendom eller rättigheter som försäkringsföretaget inte längre förfogar över ska uteslutande regleras av lagen i den medlemsstat där rättegången pågår.”
Förordning (EG) nr 1346/2000
Rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av den 29 maj 2000 om insolvensförfaranden (
EGT L 160, 2000, s. 1
) har upphävts och ersatts av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/848 av den 20 maj 2015 om insolvensförfaranden (
EUT L 141, 2015, s. 19
). I artikel 4 i den upphävda förordning, som har rubriken ”Tillämplig lag”, föreskrevs följande:
”1.   Om inte annat föreskrivs i denna förordning skall lagen i den medlemsstat inom vars territorium insolvensförfarandet inleds, nedan kallad inledningsstaten, vara tillämplig på insolvensförfarandet och dess verkningar.
2.   Lagen i inledningsstaten skall bestämma förutsättningarna för att inleda ett förfarande, samt för att genomföra och slutföra det. Denna lag skall under alla förhållanden bestämma
…
f)
insolvensförfarandets verkningar på förfaranden som inletts av enskilda borgenärer, med undantag för pågående rättegångar,
…”
I artikel 15 i förordning nr 1346/2000 föreskrevs följande:
”Verkningar av ett insolvensförfarande på en pågående rättegång beträffande egendom eller rättigheter över vilka gäldenären inte längre äger rådighet, regleras uteslutande av lagen i den medlemsstat där rättegången pågår.”
Direktiv 2001/24/EG
Artikel 32 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG av den 4 april 2001 om rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut (
EGT L 125, 2001, s. 15
), med rubriken ”Pågående rättegångar”, har följande lydelse:
”Verkan av en rekonstruktionsåtgärd eller ett likvidationsförfarande på en pågående rättegång beträffande tillgångar eller rättigheter som kreditinstitutet inte längre förfogar över skall uteslutande regleras av lagen i den medlemsstat där rättegången pågår.”
Fransk rätt
Lagen om försäkringar
I artikel L. 326–20 första och andra styckena i Code des assurances (lagen om försäkringar) föreskrivs följande:
”Om inget annat anges i artiklarna L. 326–21–L. 326–29, ska de rekonstruktionsåtgärder som fastställs i artikel L. 323–8 och beslut om inledande av ett likvidationsförfarande som fattats av de behöriga myndigheterna i en annan medlemsstat i Europeiska unionen än Frankrike avseende ett försäkringsbolag som har sitt säte på denna stats territorium medföra verkningar inom Republiken Frankrikes territorium utan vidare formaliteter, inbegripet i förhållande till tredje man, så snart de medför verkningar i denna andra medlemsstat. Dessa bestämmelser är även tillämpliga när rekonstruktionsåtgärder eller beslut om att inleda ett likvidationsförfarande fattas avseende en filial till ett försäkringsföretag med säte utanför Europeiska unionen.
Detsamma gäller beslut som fattas i en annan medlemsstat än Frankrike i samband med frivillig likvidation av ett försäkringsföretag som innebär ett administrativt eller rättsligt ingripande.”
Artikel L.326–28 i denna lag har följande lydelse:
”Verkningarna av en rekonstruktionsåtgärd eller av inledandet av ett likvidationsförfarande på ett rättsligt förfarande som pågår i Frankrike avseende egendom eller en rättighet som försäkringsföretaget inte längre förfogar över ska uteslutande regleras av civilprocesslagen.”
Civilprocesslagen
I artikel 369 i code de procédure civile (civilprocesslagen) anges följande:
”Rättegångsförfarandet avbryts av
…
–
verkningarna av ett beslut om frivillig företagsrekonstruktion, tvingande företagsrekonstruktion eller tvångslikvidation på grund av att gäldenären biträds eller berövas rådigheten över sina tillgångar,
…”
Artikel 371 i nämnda lag har följande lydelse:
”Rättegångsförfarandet ska inte i något fall avbrytas om händelsen inträffar eller anmäls efter det att förhandlingen inletts.”
I artikel 372 i föreskrivs följande:
”Fullgjorda handlingar och – även lagakraftvunna – domar som har meddelats efter det att rättegångsförfarandet har avbrutits ska betraktas som ogiltiga såvida de inte uttryckligen eller underförstått bekräftas av den part till vars förmån avbrottet vidtas.”
Handelslagen
Artikel L. 622–22 första stycket i code de commerce (handelslagen) har följande lydelse:
”Med förbehåll för bestämmelserna i artikel L. 625–3 avbryts pågående rättegångar till dess att den sökande fordringsägaren har anmält sin fordran. Rättegången ska då enligt lag återupptas efter det att konkursförvaltaren och, i förekommande fall, rekonstruktören … underrättats i vederbörlig ordning, men dessa förfaranden syftar endast till att fastställa fordringarna och deras belopp.”
I artikel L. 641–3 första stycket i handelslagen föreskrivs följande:
”Den dom varigenom tvångslikvidation inleds har samma verkan som de domar som, för det fall det är fråga om frivillig företagsrekonstruktion, föreskrivs i första och tredje styckena och led I och III i artikel L. 622–7, artikel L. 622–21 och L. 622–22, första meningen i artikel L. 622–28 och artikel L. 622–30.”
I artikel R. 622–20 första stycket i nämnda lag föreskrivs följande:
”Den rättegång som har avbrutits med stöd av artikel L. 622–22 ska återupptas på begäran av den sökande borgenären så snart denne, till den domstol vid vilken rättegången är anhängiggjord, har ingett en kopia av anmälan av fordran eller någon annan bevisning som styrker att dennes fordran upptagits i den förteckning som avses i artikel L. 624–1 och har underrättat konkursförvaltaren och, i förekommande fall, rekonstruktören, när denne har i uppdrag att bistå gäldenären eller den som har i uppdrag att genomföra planen, om tvisten.”
I artikel R. 641–23 i samma lag föreskrivs följande:
”Artiklarna R. 622–19 och R. 622–20 är tillämpliga på konkursförfarandet.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 1 juli 2011 tecknade Paget, med verkan från och med detta datum, genom försäkringsmäklaren Depeyre en allriskförsäkring för företag med angivelsen ”Företag: Alpha Insurance”.
Den 20 maj 2012 drabbades två anläggningar som drivs av Paget av en hagelstorm. Följande dag skickade Paget en skadeanmälan till Depeyre.
En gemensam sakkunnigundersökning genomfördes i syfte att bedöma de materiella skadorna.
Genom skrivelse av den 7 januari 2013 informerade Depeyre Paget om att dess tecknande av försäkringen hade förmedlats av Albic, ett bolag bildat enligt belgisk rätt, att dess försäkringsgivare från och med den 1 januari 2012 hade varit United, ett bolag bildat enligt brittisk rätt, och Euroins, ett bolag bildat enligt rumänsk rätt, men att dessa bolag sedan den 1 januari 2013 hade återkallat Albics auktorisation.
Paget väckte skadeståndstalan mot Depeyre, som i sin tur väckte regresstalan mot Alpha Insurance, ett bolag bildat enligt dansk rätt, som av försäkringsmäklaren hade utsetts som den verkliga försäkringsgivaren vid tidpunkten för försäkringsfallet. Paget yrkade vid Cour d’appel de Besançon (Appellationsdomstolen i Besançon, Frankrike) att Depeyre och Alpha Insurance skulle förpliktas att solidariskt ersätta bolaget för dess ekonomiska skada med 335080,79 euro.
Vid förhandlingen den 16 oktober 2018 informerade Alpha Insurance ombud nämnda appellationsdomstol om att Sø- og Handelsretten i København (Köpenhamns havs- och handelsdomstol, Danmark) med verkan från och med den 8 maj 2018 hade försatt Alpha Insurance i konkurs och ingav motsvarande dom under den muntliga förhandlingen. Nämnda ombud yrkade bland annat att det skulle fastställas att inledandet av det danska kollektiva förfarandet enligt lag hade lett till att rättegången hade avbrutits.
Genom dom av den 20 november 2018 förpliktade Cour d’appel de Besançon (Appellationsdomstolen i Besançon) Alpha Insurance att bland annat utge ett visst belopp till Paget i enlighet med försäkringsavtalet för den materiella skada som orsakats av skadehändelsen den 20 maj 2012.
I detta avseende fann Cour d’appel de Besançon (Appellationsdomstolen i Besançon) att Alpha Insurance inte hade visat att det danska konkursförfarandet hade samma verkan som ett konkursförfarande enligt fransk rätt vad gäller målets fortsatta handläggning och upptagandet till sakprövning av de yrkanden som riktats mot Alpha Insurance. Det danska konkursförfarandet skulle således inte beaktas i det pågående förfarandet.
Paget och Alpha Insurance överklagade domen från Cour d’appel de Besançon (Appellationsdomstolen i Besançon).
Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) anser att prövningen av överklagandena kräver att det fastställs vilken lag som reglerar verkningarna av Alpha Insurance konkurs, som avkunnats i Danmark, på det pågående målet vid de franska domstolarna, men understryker att svaret på denna fråga inte är uppenbart.
Cour de cassation (Högsta domstolen) beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
1)
Ska artikel 292 i [direktiv 2009/138], tolkas så, att ett pågående rättsligt förfarande som en borgenär har inlett vid en domstol i en medlemsstat avseende en försäkringsersättning för en skada, i syfte att erhålla betalning av denna ersättning av ett försäkringsbolag som är föremål för ett likvidationsförfarande i en annan medlemsstat, anses avse egendom eller rättigheter som försäkringsföretaget inte längre förfogar över, i den mening som avses i denna artikel?
2)
För det fall föregående fråga ska besvaras jakande, ska lagstiftningen i den medlemsstat där det rättsliga förfarandet pågår reglera alla verkningar av likvidationsförfarandet på detta förfarande?
I synnerhet, ska denna lagstiftning tillämpas i den mån den
–
föreskriver att inledandet av ett sådant förfarande medför att det pågående rättsliga förfarandet ska avbrytas,
–
som villkor för återupptagandet av det rättsliga förfarandet, föreskriver att borgenärens anspråk på försäkringsersättning ska anges i deklarationen över försäkringsbolagets skulder och att de organ som ansvar för genomförandet av konkursförfarandet ska underrättas,
–
och förbjuder ett förpliktande att betala ut ersättningen, varvid fordran endast kan konstateras och fastställas till sitt belopp?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 292 i direktiv 2009/38 ska tolkas så, att begreppet ”pågående rättegång [rörande] egendom eller rättigheter som försäkringsföretaget inte längre förfogar över” i denna artikel omfattar en pågående rättegång som avser yrkande om försäkringsersättning som en försäkringstagare har framställt på grund av skador som uppkommit i en medlemsstat och som riktas mot ett försäkringsföretag som är föremål för ett likvidationsförfarande i en annan medlemsstat.
Det ska inledningsvis påpekas att direktiv 2009/138, såsom framgår av skälen 117 och 123, bland annat grundar sig på kravet på enhetlighet och universalitet och uppställer som princip ett ömsesidigt erkännande av rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden när det gäller försäkringsföretag samt av verkningarna av sådana åtgärder och förfaranden.
Enligt artikel 273.2 i direktivet ska ett beslut om att inleda ett likvidationsförfarande avseende ett försäkringsföretag som fattats i enlighet med hemmedlemsstatens lagstiftning erkännas utan vidare formaliteter inom hela unionen och ska få verkan där så snart beslutet har fått verkan i den medlemsstat där förfarandet inleds.
I artikel 274.1 i direktiv 2009/138 anges att beslutet om att inleda ett likvidationsförfarande avseende ett försäkringsföretag, likvidationsförfarandena och deras verkningar, i princip ska regleras av tillämplig lag i hemmedlemsstaten. I artikel 274.2 e preciseras att hemmedlemsstatens lag bland annat bestämmer likvidationsförfarandets verkan på förfaranden som inletts av enskilda borgenärer, och dessa verkningar ska omfattas av ett ömsesidigt erkännande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 november 2020, Bulstrad Vienna Insurance Group,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, punkt
).
Det följer av dessa bestämmelser att
lex concursus
i princip reglerar rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden avseende försäkringsföretag samt deras verkningar.
I artikel 274.1 i direktiv 2009/138 uppräknas emellertid ett antal bestämmelser som innebär undantag från tillämpningen av
lex concursus
, däribland den bestämmelse som nämns i direktivs artikel 274.2 e, det vill säga artikel 292 i direktivet, enligt vilken ”[v]erkan av en rekonstruktionsåtgärd eller ett likvidationsförfarande på en pågående rättegång [rörande] egendom eller rättigheter som försäkringsföretaget inte längre förfogar över ska uteslutande regleras av lagen i den medlemsstat där rättegången pågår”.
Det framgår av ordalydelsen i artikel 292 att tre kumulativa villkor måste vara uppfyllda för att undantaget från tillämpningen av
lex concursus
ska kunna göras gällande.
För det första måste det röra sig om rekonstruktionsåtgärder eller ett likvidationsförfarande i den mening som avses i artikel 268.1 c och d i direktiv 2009/138.
Begreppet ”likvidationsförfarande”, såsom det definieras i artikel 268.1 d i direktivet, avser ett kollektivt förfarande som innebär att ett försäkringsföretags tillgångar avyttras och behållningen fördelas mellan borgenärerna, aktieägarna eller delägarna, beroende på omständigheterna, och som med nödvändighet medför ingripande av de behöriga myndigheterna, det vill säga, i enlighet med artikel 268.1 a i direktivet, de administrativa eller rättsliga myndigheter i medlemsstaterna som är behöriga i fråga om bland annat likvidationsförfaranden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 november 2020, Bulstrad Vienna Insurance Group,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, punkt
).
I förevarande fall förefaller det första villkoret i artikel 292 i direktiv 2009/138 vara uppfyllt i det nationella målet, eftersom det framgår av uppgifterna i beslutet om hänskjutande att ett likvidationsförfarande inletts mot Alpha Insurance i Konungariket Danmark och att detta bolag försattes i konkurs med verkan från och med den 8 maj 2018. Denna omständighet följer i övrigt även av det offentliggörande som gjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
(
EUT C 196, 2018, s. 28
), i enlighet med artikel 280 i direktivet.
För det andra förutsätter tillämpligheten av artikel 292 i direktiv 2009/138 att det finns en ”pågående rättegång”.
Pågående rättegångar, i den mening som avses i artikel 292, inbegriper visserligen förfaranden som inletts av enskilda borgenärer, men eftersom det i artikel 274.2 e i direktiv 2009/138 anges att verkningarna av ett likvidationsförfarande på sådana förfaranden i princip bestäms av
lex concursus
med undantag för sådana pågående rättegångar, skiljer sig sistnämnda rättegångar från enskilda exekutiva tvångsåtgärder som beslutats under pågående rättegångar, såsom framgår av skäl 130 i direktivet.
Härav följer att ”pågående rättegångar”, i den mening som avses i artikel 292 i direktiv 2009/138, avser förfaranden som är begränsade till att fastställa rättigheter och skyldigheter för det försäkringsföretag som försatts i likvidation, utan att avse verkställandet av sådana rättigheter och skyldigheter, det vill säga med uteslutande av enskilda borgenärers förfaranden i form av exekutiva tvångsåtgärder.
Denna tolkning står i överensstämmelse med domstolens tolkning av det identiska uttrycket ”pågående rättegångar” i artikel 15 i förordning nr 1346/2000 och i artikel 32 i direktiv 2001/24. Domstolen har nämligen slagit fast att endast förfaranden som rör själva saken omfattas av uttrycket ”pågående rättegångar” och därmed av det undantag från
lex concursus
som följer av dessa båda artiklar, varvid enskilda exekutiva tvångsåtgärder utesluts (se, avseende respektive artikel, för ett liknande resonemang, dom av den 6 juni 2018, Tarragó da Silveira,
C‑250/17
,
EU:C:2018:398
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis, och dom av den 29 april 2021, Banco de Portugal m.fl.,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, punkt
där angiven rättspraxis).
Även detta villkor förefaller vara uppfyllt i det nationella målet. Det framgår nämligen av handlingarna i målet att den talan som pågår vid de franska tvistemålsdomstolarna endast avser en talan om ersättning som en försäkringstagare väckt mot försäkringsgivaren, varvid försäkringsgivaren hade försatts i likvidation av de danska myndigheterna vid en tidpunkt då detta förfarande i huvudsaken pågick.
För det tredje ska den pågående rättegången, enligt ordalydelsen i artikel 292 i direktiv 2009/138, avse ”egendom eller rättigheter som försäkringsföretaget inte längre förfogar över”.
Vad gäller räckvidden av detta uttryck konstaterar domstolen, i likhet med vad den franska regeringen och Europeiska kommissionen har påpekat, att de olika språkversionerna av artikel 292 i direktiv 2009/138 inte är entydiga.
Vissa av språkversionerna antyder att den pågående rättegången ska avse ”egendom eller en rättighet”, såsom den franska språkversionen, eller en ”sak”, såsom den spanska (”
a un bien
”) eller den italienska versionen (”
a un bene
”), medan andra språkversioner har en mer vidsträckt formulering. Den portugisiska formuleringen (”
bens o direitos
”) avser således flera tillgångar och rättigheter och den finska formuleringen (”
omaisuuta
”) anspelar på den ifrågavarande enhetens egendom eller tillgångar. Den danska (”
eller en rettighed i massen
”) och den tyska formuleringen (”
einen Vermögensgegenstand oder ein Recht der Masse
”) hänför sig till all egendom med ett tillgångsvärde och alla rättigheter som ingår i boet vid försäkringsföretagets likvidation.
Då det föreligger sådana skillnader i fråga om ordalydelsen i artikel 292 i direktiv 2009/138 ska denna bestämmelse tolkas mot bakgrund av bland annat sammanhanget och syftet med de föreskrifter i vilka bestämmelsen ingår (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 september 2020, TMD Friction och TMD Friction EsCo,
C‑674/18 och C‑675/18
,
EU:C:2020:682
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När det gäller det sammanhang i vilket artikel 292 i direktiv 2009/138 ingår, konstaterar domstolen att den egendom eller de rättigheter som det är fråga om avser egendom eller rättigheter som försäkringsföretaget inte längre förfogar över till följd av att likvidationsförfarandet inletts. Enligt artikel 273.2 i detta direktiv ska alla beslut om att inleda ett sådant likvidationsförfarande erkännas i alla medlemsstater och få verkan där så snart beslutet har fått verkan i den medlemsstat där förfarandet inleds. Härav följer att begreppen ”egendom”, ”sak” eller ”rättighet som försäkringsföretaget inte längre förfogar över” inte enbart avser en bestämd egendom, sak eller rättighet i detta företag, utan snarare företagets samtliga tillgångar, som hänför sig till både tillgångar och skulder, som är föremål för likvidationsförfarandet. Denna tolkning stöds för övrigt av skäl 124 i direktivet, enligt vilket försäkringsföretagets samtliga tillgångar och skulder bör beaktas under likvidationsförfaranden.
Vad gäller syftet med direktiv 2009/138 framgår det av skäl 130 i direktivet att det undantag från tillämpningen av
lex concursus
på likvidationsförfarandets verkningar, som införts genom artikel 292 i direktivet, syftar till att skydda berättigade förväntningar och skapa rättslig förutsebarhet när det gäller vissa transaktioner som genomförs i andra medlemsstater än hemmedlemsstaten. Sådana syften skulle emellertid inte uppnås fullt ut om försäkringsföretagets samtliga tillgångar som är föremål för likvidationsförfarandet och som detta företag inte längre förfogar över inte omfattades av tillämpningsområdet för nämnda artikel 292.
Denna lösning står för övrigt helt i överensstämmelse med den som följer av domen av den 29 april 2021, Banco de Portugal m.fl. (
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, punkt
), i vilken domstolen slog fast att uttrycket ”tillgångar eller rättigheter som kreditinstitutet inte längre förfogar över” i artikel 32 i direktiv 2001/24 ska tillämpas på en pågående rättegång avseende en eller flera tillgångar i det aktuella kreditinstitutet, som hänför sig till såväl tillgångar som skulder som kreditinstitutet inte längre förfogar över.
Mot bakgrund av det ovan anförda konstaterar domstolen, i likhet med de berörda parter som deltagit i förfarandet vid domstolen, att det yrkande om ersättning för skada som orsakats vid en skadehändelse som en försäkringstagare framställer gentemot sin försäkringsgivare som försatts i likvidation under pågående rättegång, omfattas av det materiella tillämpningsområdet för artikel 292 i direktiv 2009/138.
Den första frågan ska således besvaras enligt följande. Artikel 292 i direktiv 2009/138 ska tolkas så, att begreppet ”pågående rättegång [rörande] egendom eller rättigheter som försäkringsföretaget inte längre förfogar över” i denna artikel omfattar en pågående rättegång som avser yrkande om försäkringsersättning som en försäkringstagare har framställt på grund av skador som uppkommit i en medlemsstat och som riktas mot ett försäkringsföretag som är föremål för ett likvidationsförfarande i en annan medlemsstat.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 292 i direktiv 2009/138 ska tolkas så, att lagen i den medlemsstat där rättegången pågår, i den mening som avses i denna artikel, är avsedd att reglera samtliga verkningar som likvidationsförfarandet har på den pågående rättegången. Den hänskjutande domstolen vill särskilt få klarhet i huruvida bestämmelserna i lagstiftningen i den medlemsstat där rättegången pågår ska tillämpas när dessa bestämmelser, för det första, föreskriver att inledandet av ett sådant likvidationsförfarande medför att rättegången avbryts, för det andra, villkorar återupptagandet av rättegången av att borgenären anmäler sin fordran på försäkringsersättning för upptagande bland försäkringsföretagets skulder och att de organ som ska genomföra likvidationsförfarandet underrättas om tvisten, och för det tredje, förbjuder ett förpliktigande att betala ersättningen, då denna fordran fortsättningsvis endast kan konstateras och fastställas till sitt belopp.
Det framgår av lydelsen av artikel 292 i direktiv 2009/138, jämförd med skäl 130 i samma direktiv, att likvidationsförfarandets verkningar på en pågående rättegång uteslutande regleras av lagstiftningen i den medlemsstat där denna rättegång äger rum.
Härav följer att unionslagstiftaren inte har avsett att begränsa tillämpningen av nämnda artikel 292 till att endast avse de processuella verkningarna av ett likvidationsförfarande.
Följaktligen är verkningarna, såväl processuella som materiella, av ett likvidationsförfarande på en pågående rättegång, i den mening som avses i artikel 292 i direktiv 2009/138, uteslutande de verkningar som fastställs i lagstiftningen i den medlemsstat där rättegången pågår (se, analogt, dom av den 29 april 2021, Banco de Portugal m.fl.,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, punkt
).
Såsom den franska regeringen och kommissionen har angett i sina skriftliga yttranden begränsas tillämpningen av lagstiftningen i den medlemsstat där rättegången pågår visserligen av den principiella tillämpningen av
lex concursus
, såsom den följer av bestämmelserna i artikel 274.2 i direktiv 2009/138.
I förevarande fall framgår det emellertid inte, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, att de tre grupper av bestämmelser i den nationella rätten i den medlemsstat där rättegången pågår, vilka nämnts av den hänskjutande domstolen och som sammanfattas i punkt 58 ovan, inkräktar på tillämpningen av
lex concursus
enligt artikel 274.2 i direktiv 2009/138.
När det för det första gäller en bestämmelse i nationell rätt, såsom artikel 369 i civilprocesslagen, i vilken det föreskrivs att en pågående rättegång bland annat avbryts till följd av verkningarna av att ett likvidationsförfarande avseende ett försäkringsföretag inleds i en annan medlemsstat, förefaller en sådan bestämmelse avse de processuella verkningar, som är förenade med inledandet av ett sådant förfarande, på den pågående rättegången och omfattas således av tillämpningsområdet för den lag som utpekas genom artikel 292 i direktiv 2009/138.
För det andra gäller detta i princip även för en bestämmelse i lagstiftningen i den medlemsstat där den pågående rättegången äger rum, såsom artikel R. 622–20 i handelslagen, som är tillämplig på ett tvingande likvidationsförfarande enligt artikel R. 641–23 i denna lag. Enligt förstnämnda bestämmelse följer att ett återupptagande av rättegången förutsätter att borgenären har anmält sin fordran på försäkringsersättning för upptagande bland försäkringsföretagets skulder och att de organ som ansvarar för att genomföra likvidationsförfarandet har underrättats om tvisten. Med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning förefaller en sådan bestämmelse nämligen reglera de processuella verkningarna för den pågående rättegången av händelser som inträffat inom ramen för ett likvidationsförfarande som inletts i en annan medlemsstat, utan att det påverkar försäkringsföretagets och likvidatorns respektive befogenheter enligt hemmedlemsstatens lagstiftning enligt artikel 274.2 b i direktiv 2009/138.
Vad för det tredje gäller en bestämmelse i nationell rätt, såsom artikel L. 622–22 i handelslagen, som är tillämplig på ett tvingande likvidationsförfarande enligt artikel L. 641–3 i nämnda lag, enligt vilken föremålet för talan vid återupptagandet av en tidigare avbruten pågående rättegång endast kan avse fastställandet av fordringarna och deras belopp, ska det påpekas att det inte förefaller finnas någon bestämmelse i direktiv 2009/138 som utgör hinder för en sådan begränsning av föremålet för talan i en pågående rättegång. Närmare bestämt tycks de verkningar som en sådan nationell bestämmelse har på den pågående rättegången endast bekräfta behörigheten som följer av hemmedlemsstatens rättsordning, bland annat den behörighet som nämns i artikel 274.2 g och h i direktivet, det vill säga att fastställa regler för hur fordringar ska anmälas, styrkas och godtas samt bland annat reglerna om fördelning av medel från avyttrade tillgångar och fordringarnas företrädesordning, vilket det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera.
Mot bakgrund av ovanstående ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 292 i direktiv 2009/138 ska tolkas så, att lagen i den medlemsstat där rättegången pågår, i den mening som avses i denna artikel, är avsedd att reglera samtliga verkningar som likvidationsförfarandet har på den pågående rättegången. Närmare bestämt ska bestämmelserna i lagstiftningen i den medlemsstat där rättegången pågår tillämpas, när dessa bestämmelser, för det första, föreskriver att inledandet av ett sådant likvidationsförfarande medför att rättegången avbryts, för det andra, villkorar återupptagandet av rättegången av att borgenären anmäler sin fordran på försäkringsersättning för upptagande bland försäkringsföretagets skulder och att de organ som ska genomföra likvidationsförfarandet underrättas om tvisten, och för det tredje, förbjuder ett förpliktigande att betala ersättningen, då denna fordran fortsättningsvis endast kan konstateras och fastställas till sitt belopp. Sådana bestämmelser inkräktar nämligen i princip inte på den behörighet som förbehålls hemmedlemsstatens rättsordning med tillämpning av artikel 274.2 i detta direktiv.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Artikel 292 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG av den 25 november 2009 om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II) ska tolkas så, att begreppet ”pågående rättegång [rörande] egendom eller rättigheter som försäkringsföretaget inte längre förfogar över” i denna artikel omfattar en pågående rättegång som avser yrkande om försäkringsersättning som en försäkringstagare har framställt på grund av skador som uppkommit i en medlemsstat och som riktas mot ett försäkringsföretag som är föremål för ett likvidationsförfarande i en annan medlemsstat.

2)
Artikel 292 i direktiv 2009/138 ska tolkas så, att lagen i den medlemsstat där rättegången pågår, i den mening som avses i denna artikel, är avsedd att reglera samtliga verkningar som likvidationsförfarandet har på den pågående rättegången. Närmare bestämt ska bestämmelserna i lagstiftningen i den medlemsstat där rättegången pågår tillämpas, när dessa bestämmelser, för det första, föreskriver att inledandet av ett sådant likvidationsförfarande medför att rättegången avbryts, för det andra, villkorar återupptagandet av rättegången av att borgenären anmäler sin fordran på försäkringsersättning för upptagande bland försäkringsföretagets skulder och att de organ som ska genomföra likvidationsförfarandet underrättas om tvisten, och för det tredje, förbjuder ett förpliktigande att betala ersättningen, då denna fordran fortsättningsvis endast kan konstateras och fastställas till sitt belopp. Sådana bestämmelser inkräktar nämligen i princip inte på den behörighet som förbehålls hemmedlemsstatens rättsordning med tillämpning av artikel 274.2 i detta direktiv.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.