CELEX: 62016CJ0503
Begäran om förhandsavgörande
Obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon
Direktiven 72/166/EEG, 84/5/EEG, 90/232/EEG och 2009/103/EG
Stöld av ett fordon
Trafikolycka
Personskador och sakskador som den försäkrade ägaren av fordonet har lidit såsom fotgängare
Civilrättsligt ansvar
Ersättning
Den obligatoriska försäkringens omfattning
Undantagsvillkor
Nationell lagstiftning undantar den försäkrade ägaren av fordonet från rätten till ersättning från försäkringen
Förenligheten med dessa direktiv
Uttrycket tredje man som orsakats skada

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 12.3 och 13.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (
EUT L 263, 2009, s. 11
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Luís Isidro Delgado Mendes och Crédito Agrícola Seguros – Companhia de Seguros de Ramos Reais SA (nedan kallat CA Seguros) angående den sistnämndas skyldighet, enligt ansvarsförsäkringen för motorfordon, att ersätta den skada som Luís Isidro Delgado Mendes lidit till följd av en trafikolycka.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Artikel 3.1 i rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (
EGT L 103, 1972, s. 1
, svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 111) (nedan kallat första direktivet) hade följande lydelse:
”Varje medlemsstat [skall] vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium skall omfattas av ansvarsförsäkring. Försäkringens omfattning och villkor skall bestämmas inom ramen för dessa åtgärder.”
I artikel 1.1 i rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon (
EGT L 8, 1984, s. 17
; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 90), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/14/EG av den 11 maj 2005 (
EUT L 149, 2005, s. 14
) (nedan kallat andra direktivet), föreskrevs följande:
”Den försäkring som avses i artikel 3.1 i [första direktivet] skall obligatoriskt omfatta både sakskador och personskador.”
Artikel 2.1 i andra direktivet hade följande lydelse:
”Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att lagregler och villkor i vissa försäkringsavtal inte skall, såvitt avser tillämpningen av artikel 3.1 i [första direktivet], tillämpas på ersättningskrav från tredje man som orsakats skador vid en trafikolycka. Detta gäller de avtal, utfärdade i enlighet med artikel 3.1 i [första direktivet], som föreskriver att försäkringen inte omfattar fordon som nyttjas eller förs av
–
personer som inte har uttryckligt eller underförstått tillstånd härtill,
…
Bestämmelser eller villkor som avses i första stycket får dock göras gällande gentemot personer som frivilligt färdats i det fordon som orsakat skadorna, om försäkringsgivaren kan bevisa att dessa personer känt till att fordonet var stulet.
Medlemsstaterna skall kunna avstå från att tillämpa bestämmelserna i första stycket beträffande olyckshändelser som inträffar inom deras territorium, om och i den utsträckning den skadelidande kan erhålla ersättning för skadan från ett socialförsäkringsorgan.”
I artikel 1 i rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon (
EGT L 129, 1990, s. 33
), i dess lydelse enligt direktiv 2005/14 (nedan kallat tredje direktivet), angavs bland annat att ”… den försäkring som avses i artikel 3.1 i [första direktivet] [skall] omfatta ansvarighet för personskador som drabbar alla passagerare med undantag av föraren”.
Artikel 1a i tredje direktivet hade följande lydelse:
”Den försäkring som avses i artikel 3.1 i [första direktivet] skall omfatta personskador och sakskador som drabbar fotgängare, cyklister och andra icke-motoriserade trafikanter som, till följd av en olycka där ett motorfordon är inblandat, är berättigade till ersättning i enlighet med nationell civilrätt. Denna artikel skall inte påverka vare sig skadeståndsansvaret eller skadebeloppet.”
De tidigare direktiven om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon kodifierades genom direktiv 2009/103, genom vilket de tidigare direktiven följaktligen upphävdes från och med den 27 oktober 2009. Enligt den jämförelsetabell som återfinns i bilaga II till detta direktiv, motsvaras artikel 2.1 i andra direktivet av artikel 13.1 i direktiv 2009/103 och artikel 1a i tredje direktivet av artikel 12.3 i direktiv 2009/103.
Portugisisk rätt
I artikel 4.1 i decreto-lei no 291/2007, que aprova o regime do sistema do seguro obrigatório de responsabilidade civil automóvel e transpõe parcialmente para a ordem jurídica interna a Directiva no 2005/14/CE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 11 de Maio, que altera as Directivas n
os
72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE e 90/232/CEE, do Conselho, e a Directiva no 2000/26/CE, relativas ao seguro de responsabilidade civil resultante da circulação de veículos automóveis (lagdekret nr 291/2007 om godkännande av systemet med obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon och delvist införlivande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/14/EG av den 11 maj 2005, om ändring av rådets direktiv 72/166/EEG, 84/5/EEG, 88/357/EEG och 90/232/EEG samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG om ansvarsförsäkring för motorfordon), av den 21 augusti 2007 (
Diáro da República
, serie 1, nr 160, av den 21 augusti 2007) föreskrivs följande:
”Varje person som kan bli skyldig att utge ersättning för personskador och sakskador som tredje man har orsakats av ett motordrivet markfordon som det krävs ett särskilt tillstånd för att föra eller av dess släpfordon, som normalt är hemmahörande i Portugal, ska i enlighet med detta lagdekret omfattas av en försäkring som omfattar detta ansvar för att fordonet ska få brukas.”
I artikel 11.2 i lagdekret nr 291/2007 föreskrivs följande:
”Den ansvarsförsäkring som avses i artikel 4 ska omfatta skador som drabbar fotgängare, cyklister och andra icke-motoriserade trafikanter om, och i den mån som, den lag som är tillämplig på skadeståndsansvaret till följd av trafikolyckan föreskriver att ersättning för dessa skador ska utges.”
I artikel 14.2 b i detta lagdekret föreskrivs följande:
”Försäkringen omfattar inte heller sakskador som orsakats följande personer: … försäkringstagaren.”
I artikel 15.3 i nämnda lagdekret föreskrivs följande:
”Vid rån, stöld eller tillgrepp av fortskaffningsmedel och uppsåtligt vållande av trafikolycka täcker försäkringen inte den ersättning som gärningsmän och medbrottslingar ska utge till ägaren …”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Den 26 april 2009 befann sig Luís Isidro Delgado Mendes och hans hustru på en gård som de äger i Chamusca (Portugal). På gårdsplanen var två bilar parkerade, en som tillhörde Luís Isidro Delgado Mendes och en som tillhörde hans hustru. Omkring klockan 18 upptäckte paret att en för dem okänd man satt på förarplatsen i Luís Isidro Delgado Mendes fordon och att mannen hade startat motorn. Luís Isidro Delgado Mendes och hans hustru steg omedelbart in i det andra fordonet och följde efter det första fordonet.
I en vägkorsning stannade det fordon som tillhörde Luís Isidro Delgado Mendes. Luís Isidro Delgado Mendes stannade också, ungefär 20 meter från det första fordonet, och steg ur hustruns fordon för att gå fram till sitt eget fordon.
Föraren i Luís Isidro Delgado Mendes fordon backade då fordonet och körde in i höger sida av hustruns fordon och körde samtidigt på Luís Isidro Delgado Mendes, som föll till marken. Nämnda förare körde därefter plötsligt och snabbt framåt för att sedan åter backa. Han körde på nytt på Luís Isidro Delgado Mendes, som just hade rest sig upp från marken, och körde över honom. Luís Isidro Delgado Mendes släpades med sitt fordon cirka åtta meter.
Som en direkt följd av denna olycka drabbades Luís Isidro Delgado Mendes av flera frakturer och skador. Han fick läkarvård till den 8 februari 2011, var sjukskriven i 654 dagar och har fått flera men.
Vid tidpunkten för nämnda olycka var det civilrättsliga ansvaret för skador som tredje män hade orsakats av Luís Isidro Delgado Mendes fordon försäkrat hos CA Seguros. Detta framgick av ett försäkringsbrev i vilket Luís Isidro Delgado Mendes angavs som försäkringstagare och den som normalt framförde fordonet. Försäkringsbrevet innehöll bland annat följande bestämmelser:
–
som tredje man betraktas ”den som, till följd av en olycka som täcks av avtalet, har lidit en skada som kan gottgöras eller ersättas enligt civilrättsliga bestämmelser eller förevarande försäkringsbrev” (villkor 1 e);
–
”förevarande avtal syftar till att uppfylla skyldigheten att inneha sådan obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon som föreskrivs i artikel 4 i lagdekret [nr 291/2007]” (villkor 2.1);
–
”inom ramen för de gränser och villkor som anges i lag täcker förevarande avtal:
a)
det civilrättsliga ansvaret för försäkringstagaren, fordonsägaren … och för de personer som har rätt att förfoga över eller köra fordonet, för personskador och sakskador vilka orsakats tredje man;
b)
gottgörelse från den som gör sig skyldig till stöld, rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel och uppsåtligt vållande av trafikolycka” (villkor 2.2);
–
”förevarande avtal omfattar … med avseende på olyckor som äger rum på portugisiskt territorium, skyldigheten att betala ersättning enligt civilrättsliga bestämmelser” (villkor 4.1 a);
–
”sakskador som orsakats försäkringstagaren omfattas inte av den obligatoriska försäkringsgarantin” (villkor 5.2 b);
–
vid ”rån … och uppsåtligt vållande av trafikolycka täcker försäkringen inte den ersättning som gärningsmän respektive medbrottsligar är skyldiga att utge till ägaren …” (villkor 5.5).
Luís Isidro Delgado Mendes väckte talan vid Tribunal de Comarca de Santarém (Distriktsdomstolen i Santarém, Portugal), och yrkade att CA Seguros skulle förpliktas att till honom utge ersättning om totalt 210641,00 euro för ekonomisk och ideell skada, jämte lagstadgad ränta från det att stämningsansökan delgavs svaranden. CA Seguros bestred talan på flera grunder.
Nämnda domstol ogillade Luís Isidro Delgado Mendes talan, bland annat med hänvisning till att fordonsägaren, enligt artikel 15.3 i lagdekret nr 291/2007, inte ingår bland de personer som kan erhålla ersättning från den tecknade försäkringen.
Luís Isidro Delgado Mendes överklagade denna dom till Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora, Portugal). Han gjorde bland annat gällande att nämnda artikel 15.3 skulle tolkas snävt, med innebörden att enbart ersättning för sakskador som fordonsägaren orsakats var undantagen. Vid utformingen av artikeln hade lagstiftaren nämligen inte haft sådana olyckor som den som hade drabbat Luís Isidro Delgado Mendes i åtanke. Det huvudsakliga syftet med det försäkringsavtal som är i fråga i det nationella målet är nämligen att skydda personer som drabbas av personskada genom ersättning till samtliga med undantag för föraren. Ersättningen för Luís Isidro Delgado Mendes personskador var därmed i förevarande fall att likställa med ersättning till ”tredje man som orsakats skada”.
CA Seguros invände mot denna snäva tolkning och gjorde bland annat gällande att den stred mot artikel 9 i código civil (civillagen), då den aktuella försäkringen syftar till att täcka ansvarsskyldigheten för ”varje person som kan bli skyldig att utge ersättning för skador som tredje man har orsakats av ett motordrivet markfordon”. Den person som ansvarar för risken med nyttjandet av ett motorfordon skyddas emellertid inte själv, såsom en tredje man, av det civilrättsliga ansvaret.
Den hänskjutande domstolen har anfört att talan endast rör fastställandet av sambandet mellan den skadeståndsgrundande omständigheten och den skyldighet att ersätta den skadelidande som följer härav, å ena sidan, och gränserna och tillämpningsområdet för det försäkringsavtal som är i fråga i det nationella målet, å andra sidan.
Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora) har anfört att enligt dess bedömning är föraren av Luís Isidro Delgado Mendes fordon, vilket var försäkrat hos CA Seguros vid tidpunkten för olyckan, ansvarig. Enligt nämnda domstol är denna förare skyldig att ersätta den skada som han har förorsakat. Domstolen har preciserat att enligt det försäkringsavtal som hade ingåtts mellan Luís Isidro Delgado Mendes och CA Seguros, råder det ingen tvekan om att försäkringsbolaget, i den vanligt förekommande situationen i vilken den skadelidande är en tredje man i förhållande till det försäkringsförhållande som föreligger mellan fordonsägaren och dennes försäkringsbolag, är skyldigt att ersätta den skada som uteslutande kan tillskrivas nämnda förare.
Det nationella målet uppvisar emellertid två egenheter. Olyckan vållades uppsåtligt av föraren av Luís Isidro Delgado Mendes fordon och Luís Isidro Delgado Mendes, som är klagande och tillika skadelidande, är fordonets försäkringstagare.
Vad avser den första egenheten har den hänskjutande domstolen preciserat att försäkringsgivarens skyldighet att ersätta skada som orsakats av trafikolyckor vilka vållats uppsåtligt sedan år 2007 framgår av Supremo Tribunal de Justiças (Högsta domstolen, Portugal) fasta rättspraxis.
Vad däremot avser den andra egenheten föreskrivs det uttryckligen, såväl i artikel 15.3 i lagdekret nr 291/2007 som i det försäkringsavtal som är i fråga i det nationella målet, att ”vid … stöld … och uppsåtligt vållande av trafikolycka täcker försäkringen inte den ersättning som gärningsmän och medbrottslingar ska utge till ägaren”. Dessa båda situationer är för handen i det nationella målet. I artikel 14.2 b i detta dekret anges dessutom att ”försäkringen … inte heller [omfattar] sakskador som orsakats … försäkringstagaren”.
Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora) och CA Seguros anser för övrigt att den tolkning av artikel 15.3 i lagdekret nr 291/2007 som förordats av Luís Isidro Delgado Mendes inte uppfyller de krav som uppställs, i detta avseende, i artikel 9 i civillagen.
Den hänskjutande domstolen är likväl osäker på om artiklarna 14.2 b och 15.3 i lagdekret nr 291/2007 (nedan kallade de omtvistade bestämmelserna) är förenliga med unionsrätten. Nämnda domstol har i detta hänseende anfört att förhållandet mellan ägaren och försäkringsgivaren, vilket är typiskt för försäkringsavtalet, genom andra direktivet ersattes med förhållandet mellan försäkringsgivaren och den som ansvarar för olyckan, samt att tredje direktivet bekräftade att det avgörande förhållandet, med avseende på varje bestämmelse eller försäkringsvillkor som innebär att försäkringsskyddet bortfaller, var förhållandet mellan försäkringsgivaren och föraren och inte förhållandet mellan försäkringsgivaren och ägaren. Supremo Tribunal de Justiça (Högsta domstolen) bekräftade år 2008 att detta synsätt var korrekt.
Den hänskjutande domstolen bedömer dessutom att undantaget för de personer som avses av de omtvistade bestämmelserna har utformats på grundval av allmänna och abstrakta kriterier, vilket EU-domstolen har fastställt strider mot de berörda direktiven. Den hänskjutande domstolen frågar sig dessutom om nämnda undantag, vilka uteslutande grundar sig på den omständigheten att personen äger det fordon som var inblandat i olyckan, är förenliga med principen om likabehandling.
Under dessa omständigheter beslutade Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”I ett fall med en trafikolycka där en fotgängare uppsåtligen blev påkörd med ett motorfordon som han var ägare till och som framfördes av en person som hade stulit det och där fotgängaren orsakades personskador och sakskador, utgör unionsrätten, i synnerhet artiklarna 12.3 och 13.1 i direktiv 2009/103/EG, hinder för att den nationella lagstiftningen nekar fotgängaren rätt till ersättning på grund av att han är ägare till fordonet och försäkringstagare?”
Prövning av tolkningsfrågan
EU-domstolen noterar inledningsvis att direktiv 2009/103 inte är tillämpligt i tiden (
ratione temporis
) i det nationella målet. Med beaktande av det datum då den olycka som ligger till grund för målet inträffade är det nämligen bland annat artikel 2.1 i andra direktivet och artikel 1a i tredje direktivet som är tillämpliga i förevarande fall.
För att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar på den ställda frågan är det vidare nödvändigt att, utöver de bestämmelser som uttryckligen anges i tolkningsfrågan, beakta artikel 3.1 i första direktivet och artikel 1.1 i andra direktivet.
Med tanke på att den hänskjutande domstolen har preciserat att det sedan år 2007 anges i Supremo Tribunal de Justiças (Högsta domstolen) fasta rättspraxis att försäkringsgivaren är skyldig att ersätta uppsåtligt vållade trafikolyckor, gäller den ställda frågan i själva verket inte huruvida första, andra och tredje direktivet kräver att den obligatoriska försäkringen täcker skador som är resultatet av uppsåtligt vållade trafikolyckor, utan huruvida undantaget från sådant försäkringsskydd för en fotgängare, enbart med anledning av att fotgängaren var försäkringstagare och ägare till det fordon som orsakade dessa skador, är förenligt med dessa direktiv.
Den hänskjutande domstolen ska följaktligen anses ha ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 3.1 i första direktivet, artiklarna 1.1 och 2.1 i andra direktivet samt artikel 1a i tredje direktivet ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell lagstiftning, som den som är i fråga i det nationella målet, enligt vilken den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon inte täcker, och därmed inte heller ersätter, personskador och sakskador som drabbar en fotgängare till följd av en trafikolycka, enbart på den grunden att fotgängaren är försäkringstagare och ägare till det fordon som orsakat skadorna.
EU-domstolen erinrar till att börja med om att syftet med unionslagstiftningen om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon är att säkerställa fri rörlighet såväl för fordon som normalt är hemmahörande inom unionen som för personer som färdas i dessa samt att säkerställa att personer som lider förlust eller skada vid olyckor som orsakas av dessa fordon behandlas på ett likvärdigt sätt, oavsett på vilken plats inom unionen som olyckan inträffat (dom av den 1 december 2011, Churchill Insurance Company Limited och Evans,
C‑442/10
,
EU:C:2011:799
, punkt
).
Första direktivet, såsom det har preciserats och kompletterats genom andra och tredje direktivet, medför således en skyldighet för medlemsstaterna att säkerställa att fordon som är normalt hemmahörande inom deras territorium omfattas av ansvarsförsäkring, varvid det har preciserats vilka typer av skador och vilka skadelidande som denna försäkring ska omfatta (dom av den 23 oktober 2012, Marques Almeida,
C‑300/10
,
EU:C:2012:656
, punkt
och där angiven rättspraxis).
EU-domstolen har tidigare fastställt att syftet med artikel 3.1 i första direktivet, artikel 2.1 i andra direktivet och artikel 1 i tredje direktivet är att garantera att samtliga passagerare som råkat ut för en olycka som har orsakats av ett fordon kan erhålla ersättning från den obligatoriska trafikförsäkringen för de skador de har lidit (dom av den 1 december 2011, Churchill Insurance Company Limited och Evans,
C‑442/10
,
EU:C:2011:799
, punkt
).
Utvecklingen av unionens regler om obligatorisk försäkring visar nämligen att syftet att skydda de skadelidande vid olyckor som orsakats av fordon alltid eftersträvats och getts en allt större vikt av unionslagstiftaren (dom av den 4 september 2014, Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, punkt
).
I synnerhet har direktiv 2005/14, genom att införa artikel 1a i tredje direktivet, utökat det ansvarsområde som avses i artikel 3.1 i första direktivet till att omfatta personskador och sakskador som drabbar fotgängare, cyklister och andra icke-motoriserade trafikanter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 september 2014, Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, punkt
).
Eftersom Luís Isidro Delgado Mendes var fotgängare i den olycka som är i fråga i det nationella målet, konstaterar EU-domstolen att artikel 1a i tredje direktivet kräver att de personskador och sakskador som han har lidit till följd av olyckan och för vilka en fotgängare har rätt till ersättning i enlighet med nationell civilrätt, täcks av den obligatoriska försäkringen för hans fordon.
Vad vidare avser ställningen som offer för en trafikolycka, försäkringstagare och ägare till det fordon som är inblandat i olyckan, ska det erinras om att EU-domstolen har slagit fast att skyddssyftet med första, andra och tredje direktivet medför att fordonets ägare – som vid olyckstillfället färdades med fordonet i egenskap av passagerare – ska befinna sig i en situation som ska jämställas med den situation i vilken övriga passagerare som var med om olyckan befinner sig i (dom av den 1 december 2011, Churchill Insurance Company Limited och Evans,
C‑442/10
,
EU:C:2011:799
, punkt
).
EU-domstolen har även slagit fast att detta syfte innebär ett hinder för att en nationell lagstiftning på ett otillbörligt sätt inskränker räckvidden av begreppet passagerare som omfattas av den obligatoriska ansvarförsäkringen för motorfordon, genom att personer som färdas i en del av ett fordon som varken är avsett eller utrustat för persontransport exkluderas från begreppet passagerare (dom av den 1 december 2011, Churchill Insurance Company Limited och Evans,
C‑442/10
,
EU:C:2011:799
, punkt
).
EU-domstolen har härav dragit slutsatsen att nämnda skyddssyfte även medför att den rättsliga situationen för en person som är försäkrad som förare av fordonet men som var passagerare vid tidpunkten för olyckan måste jämställas med situationen för andra passagerare som lidit skada i samma olycka. Härav följer att den omständigheten att en person är försäkrad som förare av det fordon som orsakat olyckan inte kan leda till att denna person exkluderas från begreppet tredje man som orsakats skada, i den mening som avses i artikel 2.1 i andra direktivet, på den grunden att personen var passagerare, och inte förare, av nämnda fordon (dom av den 1 december 2011, Churchill Insurance Company Limited och Evans,
C‑442/10
,
EU:C:2011:799
, punkterna
och
).
Analogt innebär detta att en fotgängare som körts på i samband med en trafikolycka inte kan undantas från begreppet tredje man som orsakats skada, i den mening som avses i artikel 2.1 i andra direktivet och artikel 1a i tredje direktivet, med anledning av att vederbörande var försäkringstagaren och ägaren till det fordon som orsakade olyckan.
Såsom den hänskjutande domstolen och kommissionen har anfört, motiverar inte den omständigheten att ägaren av det aktuella fordonet, tillika försäkringstagare, inte befann sig i fordonet i samband med olyckan, utan kördes på, såsom fotgängare, av detta fordon, att denna person behandlas på ett annat sätt, med beaktande av det skyddssyfte i första, andra och tredje direktivet som det hänvisas till i punkt 41 ovan.
Vad sedan avser de rättigheter som tillkommer tredje man som orsakats skada, ska det erinras om att frågan om skyldigheten att tillse att den obligatoriska ansvarsförsäkringen omfattar skador som motorfordon har åsamkat tredje man skiljer sig från frågan om i vilken mån dessa skador ska ersättas till följd av den försäkrades civilrättsliga skadeståndsansvar. Den förstnämnda företeelsen regleras och säkerställs nämligen i unionslagstiftningen, medan den sistnämnda företeelsen i huvudsak regleras i nationell rätt (dom av den 23 oktober 2012, Marques Almeida,
C‑300/10
,
EU:C:2012:656
, punkt
och där angiven rättspraxis).
EU-domstolen har sålunda uttalat att det följer av målsättningen med och lydelsen av första, andra och tredje direktivet att de inte syftar till att harmonisera medlemsstaternas bestämmelser om civilrättsligt skadeståndsansvar, och att medlemsstaterna, enligt det rådande rättsläget i unionsrätten, är fria att bestämma vilket system för civilrättsligt skadeståndsansvar som ska tillämpas vid trafikolyckor (dom av den 23 oktober 2012, Marques Almeida,
C‑300/10
,
EU:C:2012:656
, punkt
och där angiven rättspraxis).
EU-domstolen har emellertid preciserat att medlemsstaterna ska utöva sin behörighet på detta område med iakttagande av unionsrätten och att de nationella bestämmelserna om ersättning vid trafikolyckor inte får medföra att första, andra och tredje direktivet förlorar sin ändamålsenliga verkan (dom av den 23 oktober 2012, Marques Almeida,
C‑300/10
,
EU:C:2012:656
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom EU-domstolen också har preciserat skulle dessa direktiv förlora denna verkan om nationell lagstiftning, som utformats på grundval av allmänna och abstrakta kriterier, innebar att en skadelidande inte hade rätt till ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon eller att en sådan rätt begränsades på ett oproportionerligt sätt, enbart på grund av att den skadelidande medverkat till uppkomsten av skadan. Det är följaktligen endast under särskilda omständigheter och efter en bedömning i det enskilda fallet som nämnda rätt kan begränsas (dom av den 23 oktober 2012, Marques Almeida,
C‑300/10
,
EU:C:2012:656
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det följer sålunda av rättspraxis att nämnda direktiv utgör hinder för att tillämpa en nationell lagstiftning som gör det möjligt att neka ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon eller att sätta ned en sådan ersättning på ett oproportionerligt sätt enbart på grund av att passageraren har medverkat till den skada han eller hon har lidit (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 oktober 2012, Marques Almeida,
C‑300/10
,
EU:C:2012:656
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Samma sak gäller för en sådan nationell lagstiftning som de omtvistade bestämmelserna, enligt vilka en fotgängare kan nekas ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon enbart med anledning av att vederbörande är försäkringstagare och ägare till det fordon som orsakade personen i fråga personskador och sakskador.
EU-domstolen har nämligen slagit fast att det strider mot artikel 3.1 i första direktivet att en försäkringsgivare för ansvarsförsäkringen för motorfordon kan göra gällande lagregler eller avtalsvillkor för att vägra ersätta den som lidit skada till följd av en olycka som har orsakats av det försäkrade fordonet (dom av den 1 december 2011, Churchill Insurance Company Limited och Evans,
C‑442/10
,
EU:C:2011:799
, punkt
).
EU-domstolen har även fastställt att artikel 2.1 första stycket i andra direktivet enbart utgör en upprepning av denna skyldighet såvitt gäller regler och försäkringsvillkor som avses i nämnda artikel och som innebär att ansvarsförsäkringen för motorfordon inte omfattar skada som tredje man orsakats till följd av att ett försäkrat fordon nyttjats eller framförts av personer som inte har tillstånd att föra fordonet, av personer som inte har körkort eller av personer som bryter mot lagstadgade tekniska föreskrifter rörande fordonets skick och säkerhet (dom av den 1 december 2011, Churchill Insurance Company Limited och Evans,
C‑442/10
,
EU:C:2011:799
, punkt
).
I artikel 2.1 andra stycket i andra direktivet anges visserligen, som undantag från denna skyldighet, att försäkringsgivaren inte behöver utge ersättning till vissa skadelidande på grund av att de själva har försatt sig i situationen i fråga, det vill säga personer som frivilligt färdats i det fordon som orsakat skadorna, om försäkringsgivaren kan bevisa att dessa personer känt till att fordonet var stulet. Som EU-domstolen redan konstaterat kan emellertid undantag från artikel 2.1 första stycket i andra direktivet endast göras i denna särskilda situation (dom av den 1 december 2011, Churchill Insurance Company Limited och Evans,
C‑442/10
,
EU:C:2011:799
, punkt
).
Det är klarlagt att denna situation inte föreligger i det nationella målet.
Under dessa omständigheter konstaterar EU-domstolen att de omtvistade bestämmelserna strider mot kravet i unionsrätten på att det i nationell rätt fastställda ansvaret för motorfordon ska täckas av en försäkring som är förenlig med första, andra och tredje direktivet.
Av detta följer att artikel 3.1 i första direktivet samt artiklarna 1.1 och 2.1 i andra direktivet ska tolkas så, att de utgör hinder för att en försäkringsgivare av en ansvarsförsäkring för motorfordon, med stöd av sådan nationell lagstiftning som de omtvistade bestämmelserna, nekar en tredje man som orsakats skada ersättning för personskador och sakskador som uppkommit i samband med en olycka med ett försäkrat fordon.
Slutligen konstaterar EU-domstolen att denna slutsats inte påverkas av CA Seguros resonemang enligt vilket det skulle få allvarliga följder för systemet för civilrättsligt ansvar om ansvaret kunde göras gällande med avseende på den försäkrade personen själv, vilket det skadeståndsyrkande som är i fråga i det nationella målet implicerar.
I detta avseende ska det noteras att den hänskjutande domstolen har preciserat att föremålet för talan i det nationella målet i detta skede av förfarandet är begränsat till frågan i vilken utsträckning som det försäkringsavtal som är i fråga i det nationella målet täcker det redan fastställda civilrättsliga ansvaret. Nämnda domstol har nämligen bekräftat att den redan kommit fram till att föraren av det försäkrade fordonet var skyldig att ersätta de skador som han hade orsakat och att den anser att CA Seguros, enligt det försäkringsavtal som hade ingåtts mellan Luís Isidro Delgado Mendes och försäkringsbolaget, i avsaknad av de omtvistade bestämmelserna hade varit skyldigt att ersätta de skador som uteslutande kunde tillskrivas denna förare.
CA Seguros resonemang saknar därmed stöd i de faktiska omständigheterna, eftersom den hänskjutande domstolen inte fastställt att Luís Isidro Delgado Mendes hade ett civilrättsligt ansvar i förhållande till sig själv, utan att föraren av det fordon som var inblandat i den olycka som är i fråga i det nationella målet var ansvarig i förhållande till Luís Isidro Delgado Mendes.
Av det anförda följer att den ställda frågan ska besvaras på följande sätt. Artikel 3.1 i första direktivet, artiklarna 1.1 och 2.1 i andra direktivet samt artikel 1a i tredje direktivet ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell lagstiftning, som den som är i fråga i det nationella målet, enligt vilken den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon inte täcker, och därmed inte heller ersätter, personskador och sakskador som drabbar en fotgängare till följd av en trafikolycka, enbart på den grunden att fotgängaren är försäkringstagare och ägare till det fordon som orsakat skadorna.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:

Artikel 3.1 i rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet, artiklarna 1.1 och 2.1 i rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/14/EG av den 11 maj 2005, samt artikel 1a i rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon, i dess lydelse enligt direktiv 2005/14, ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell lagstiftning, som den som är i fråga i det nationella målet, enligt vilken den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon inte täcker, och därmed inte heller ersätter, personskador och sakskador som drabbar en fotgängare till följd av en trafikolycka, enbart på den grunden att fotgängaren är försäkringstagare och ägare till det fordon som orsakat skadorna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: portugisiska.