CELEX: 62019CJ0711
Előzetes döntéshozatal
(EU) 2015/1535 irányelv
1. cikk
A műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás
A »műszaki szabály« fogalma
Szerencsejátékok
A fogadóterminálok üzemeltetésére kivetett helyi adó
Adójogi szabályozás
A Bizottság értesítésének hiánya
Az adóalannyal szembeni érvényesíthetőség

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 2015. szeptember 9‑i (EU) 2015/1535 európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2015. L 241., 1. o.
) 1. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az egyrészről az Admiral Sportwetten GmbH, a Novomatic AG és az AKO Gastronomiebetriebs GmbH (a továbbiakban együtt: Admiral és társai), másrészről a Magistrat der Stadt Wien (bécsi önkormányzat; a továbbiakban: bécsi önkormányzat) között a fogadóterminálokra kivetett adó (a továbbiakban: vitatott adó) megfizetése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
A jogi háttér
Az uniós jog
A 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének b)–f) pontja a következőképpen fogalmaz:
„(1)   Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
b)
»szolgáltatás«: az információs társadalom bármely szolgáltatása, azaz bármely, általában térítés ellenében, távolról, elektronikus úton és a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére nyújtott szolgáltatás.
E fogalommeghatározás alkalmazásában:
i.
»távolról« azt jelenti, hogy a szolgáltatást a felek egyidejű jelenléte nélkül nyújtják;
ii.
»elektronikus úton« azt jelenti, hogy a szolgáltatás kezdőpontjától való elküldése és célállomásán való fogadása adatok feldolgozására (beleértve a digitális tömörítést is) és tárolására szolgáló elektronikus berendezés útján történik, valamint annak elküldése, továbbítása és vétele teljes egészében vezetéken, rádión, optikai vagy egyéb elektromágneses eszköz útján történik;
iii.
»a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére« azt jelenti, hogy az adatok továbbításával nyújtott szolgáltatás egyéni kérelemre történik.
Az I. melléklet tartalmazza azoknak a szolgáltatásoknak a tájékoztató jegyzékét, amelyek nem tartoznak e fogalommeghatározás alá.
c)
»műszaki leírás« egy dokumentumban szereplő részletes leírás, amely egy termék előírt tulajdonságait határozza meg, mint például a minőségi színvonal, a teljesítmény, a biztonság vagy a méretek, beleértve a termékre alkalmazandó olyan követelményeket is, mint a termék megnevezése, a terminológia, a jelképek, a vizsgálat és a vizsgálati módszerek, a csomagolás, a jelölés vagy címkézés és a megfelelőségértékelési eljárások.
[…]
d)
»egyéb követelmények«: a műszaki leíráson kívüli egyéb olyan követelmény, amelyet a termékre különösen a fogyasztók vagy a környezet védelme céljából írnak elő, és amely befolyásolja a termék forgalomba hozatal utáni életciklusát, úgymint a használat, az újrafeldolgozás, az újrafelhasználás vagy a hulladékkezelés feltételei, amennyiben ezek a feltételek jelentősen befolyásolhatják a termék összetételét vagy természetét, valamint értékesítését;
e)
»szolgáltatásokra vonatkozó szabály«: a b) pont értelmében vett szolgáltatási tevékenységek megkezdésére és végzésére vonatkozó általános jellegű követelmény, különösen a szolgáltatóra, a szolgáltatásokra és a szolgáltatást igénybe vevőre vonatkozó rendelkezések, ide nem értve az olyan szabályokat, amelyek nem kifejezetten az említett pontban meghatározott szolgáltatásokra vonatkoznak.
[…]
f)
»műszaki szabály«: műszaki leírások és más követelmények vagy szolgáltatásokra vonatkozó szabályok, ideértve a vonatkozó közigazgatási rendelkezéseket is, amelyek betartása az értékesítés, a szolgáltatásnyújtás, valamely szolgáltató létrehozása vagy a valamely tagállamban vagy annak nagyobb részén történő használat esetén
de jure
vagy
de facto
kötelező, valamint a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései, kivéve a 7. cikkben foglaltakat, amelyek megtiltják valamely termék gyártását, behozatalát, értékesítését vagy használatát, vagy valamely szolgáltatás nyújtását vagy használatát, illetve valamely szolgáltató létrehozását.
A
de facto
műszaki szabályok a következőket foglalják magukban:
i)
valamely tagállam törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései, amelyek vagy a szolgáltatással kapcsolatos műszaki leírásokra vagy más követelményekre, illetve szabályokra vonatkoznak, vagy olyan szakmai vagy gyakorlati szabályzatokra, amelyek viszont műszaki leírásokra vagy más követelményekre, illetve szolgáltatásokra vonatkozó szabályokra vonatkoznak, és amelyek betartása feltételezi a fent említett törvények, rendeletek és közigazgatási rendelkezések által előírt kötelezettségeknek való megfelelést;
ii)
önkéntes megállapodások, amelyeknél az egyik szerződő fél egy hatóság, amely a köz érdekében intézkedik, műszaki leírások vagy más követelmények, illetve szolgáltatásra vonatkozó szabályok teljesítéséről, kivéve a közbeszerzési ajánlati leírásokat;
iii)
műszaki leírások vagy más követelmények, illetve szolgáltatásra vonatkozó szabályok, amelyek az ezeknek való megfelelés ösztönzése által termékek fogyasztására vagy szolgáltatások igénybevételére hatással bíró adó‑ vagy pénzügyi intézkedésekkel kapcsolatosak; ide nem értve a nemzeti társadalombiztosítási rendszerekkel kapcsolatos műszaki leírásokat vagy más követelményeket, illetve szolgáltatásra vonatkozó szabályokat.
[…]”
Ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 7. cikkre is figyelemmel a tagállamok azonnal közölnek a Bizottsággal minden műszakiszabály‑tervezetet, kivéve ha az csak egy nemzetközi vagy európai szabvány teljes szövegét ülteti át, ebben az esetben a megfelelő szabványra történő hivatkozás is elegendő; a Bizottságot a szabály elfogadása szükségességének indokairól is tájékoztatni kell, amennyiben ezen indokok nem derülnek ki már magából a tervezetből.
[…]
Az ezen irányelv 1. cikke (1) bekezdése f) pontja második albekezdésének iii. pontjában említett műszaki leírások vagy más követelmények, illetve szolgáltatásokra vonatkozó szabályok tekintetében a Bizottság vagy a tagállamok észrevételei vagy részletes véleményei csak azokra a szempontokra vonatkozhatnak, amelyek a kereskedelmet, vagy – a szolgáltatásokra vonatkozó rendelkezések tekintetében – a szolgáltatások szabad áramlását, illetve a szolgáltató vállalkozások letelepedési szabadságát gátolhatják, és nem vonatkozhatnak az intézkedés adó‑ vagy pénzügyi szempontjaira.”
Az említett irányelv I. mellékletében szerepel „[a]zoknak a szolgáltatásoknak a tájékoztató jegyzéke, amelyekre nem vonatkozik az 1. cikk (1) bekezdése b) pontjának második albekezdése”. E melléklet 1. pontjának d) alpontja a következőképpen rendelkezik:
„1.   Nem »távolról« nyújtott szolgáltatások
Azok a szolgáltatások, amelyeket a szolgáltató és a szolgáltatást igénybe vevő fizikai jelenlétében nyújtanak, még ha ezek elektronikus eszközök használatával is járnak:
[…]
d)
játékteremben rendelkezésre bocsátott elektronikus játékok, a felhasználó fizikai jelenlétében.”
Az osztrák jog
Az 2016. július 4‑i Gesetz über die Einhebung einer Wettterminalabgabe, Wiener Wettterminalabgabegesetz (a fogadóterminálokra kivetett adóról szóló bécsi tartományi törvény, LGBl. I, 32/2016; a továbbiakban: WWAG) tényállás megvalósulásának idején hatályos változata az 1. §‑ában kimondja:
„Fogadóterminálok Bécs város területén történő üzemeltetése esetén fogadóterminál‑adót kell fizetni.”
Az említett törvény „Fogalommeghatározások” című 2. §‑ának 1. pontja szerint:
„E törvény alkalmazásában:
1.
»Fogadóterminál«: egy bizonyos helyen található olyan fogadóhely, amely adatvezetéken keresztül össze van kapcsolva egy bukmékerrel vagy egy totalizatőrrel, és amely lehetővé teszi az egyének számára a fogadásban való közvetlen részvételt;
[…]”
E törvény „Az adó mértéke” című 3. §‑ának szövege a következő:
„A fogadóterminálok üzemeltetése esetén fizetendő adó összege 350 euró fogadóterminálonként minden megkezdett naptári hónapra.
[…]”
A WWAG 8. §‑ának (1) bekezdése szerint:
„Az adó kijátszását eredményező cselekmények vagy mulasztások – mint közigazgatási szabálysértések –42000 euróig terjedő pénzbírsággal büntethetők; a pénzbírság behajthatatlansága esetén hat hétig terjedő szabadságvesztésre változtatható át. A kijátszás mindaddig fennáll, amíg az adóalany a bevallást nem pótolja, vagy az adóhatóság az adót határozattal meg nem állapítja. […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az Admiral és társai fogadóterminálok üzemeltetéséhez kapcsolódó tevékenységeket folytatnak. Ez konkrétan azt jelenti, hogy az Admiral Sportwetten végzi el a terminálok beüzemelését, amelyek a Novomatic tulajdonában állnak, az AKO Gastronomiebetriebs pedig az e terminálok üzemeltetéséhez használt egyik helyiség tulajdonosa.
2016 augusztusától az Admiral és társai a bécsi önkormányzattól kérelmezték a vitatott adó összegének 0 euróban való megállapítását azzal az indokkal, hogy nem áll fenn adófizetési kötelezettség.
2016. október 31‑i határozatával a bécsi önkormányzat az Admiral és társai által a 2016 szeptembere és októbere tekintetében fizetendő adó összegét havonta és terminálonként 350 euróban állapította meg. A 2017. január 2‑i és július 24‑i határozatokban ugyanezt az összeget állapította meg a 2016. november és december, valamint a 2017. január és június közötti időszakok tekintetében.
Az Admiral és társai keresetet nyújtottak be e határozatokkal szemben, azt állítva, hogy a WWAG‑ban foglalt, a fogadóterminálokra vonatkozó szabályok olyan műszaki szabályoknak minősülnek, amelyek tervezetét a 2015/1535 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének megfelelően haladéktalanul közölni kell a Bizottsággal.
2018. augusztus 23‑án az említett kereseteket a Bundesfinanzgericht (szövetségi pénzügyi bíróság, Ausztria) elutasította, és megállapította, hogy az említett szabályok nem minősülnek műszaki szabályoknak. A Verfassungsgerichtshof (alkotmánybíróság, Ausztria) megtagadta az e határozattal szemben az Admiral és társai által hozzá benyújtott panasz vizsgálatát.
2018. augusztus 23‑án az Admiral és társai felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be a Verwaltungsgerichtshofhoz (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) a Bundesfinanzgericht (szövetségi pénzügyi bíróság) határozatával szemben.
Ennek keretében a kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy ha a WWAG rendelkezései a 2015/1535 irányelv értelmében vett „műszaki szabályoknak” minősülnének, az e rendelkezéseknek a Bizottsággal való előzetes közlésére vonatkozó kötelezettség megsértése azt eredményezné, hogy a vitatott adót nem lehetne beszedni, következésképpen meg kellene állapítani, hogy a felülvizsgálatot kérelmező felek adókötelezettsége nem áll fenn.
A 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének f) pontja értelmében vett „műszaki szabálynak” minősítést illetően a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy noha a WWAG a fogadóterminálokra hivatkozik, az nem szabályozza a fogadóterminálok konkrét jellemzőit, így nem minősül „műszaki leírásnak”.
A Bíróságnak az „egyéb követelmények” kategóriájára vonatkozó ítélkezési gyakorlatát idézve e bíróság megjegyzi, hogy noha a WWAG nem tartalmaz tilalmakat, e jogszabály az adóztatáson kívül az ilyen típusú fogadások visszaszorítására is irányul, így a fogyasztóvédelmi célkitűzést figyelembe véve nem zárható ki, hogy az a termék forgalomba hozatalát követő életciklusára vonatkozik, ami közvetlenül érintheti a fogadóterminálok értékesítését. Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy Bécsben e terminálok száma lényegében változatlan.
A „szolgáltatásokra vonatkozó szabályok” kategóriáját illetően a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az kizárólag az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozik. E bíróság szerint az „egyéb követelmények” kategóriájával kapcsolatban kifejtett ugyanezen megfontolások miatt az sem tűnik kizártnak, hogy a WWAG rendelkezései „szolgáltatásokra vonatkozó szabályoknak” minősülhetnek, amennyiben e rendelkezések a fogadási lehetőségekkel és a fogadások megkötésével kapcsolatos, a fogadóterminálok üzemeltetéséhez hozzátartozó információnyújtásra vonatkozhatnak.
Ami a „tilalmak” kategóriáját illeti, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a WWAG rendelkezései nem tartoznak az említett kategóriába, mivel nem tilalmat tartalmaznak, hanem szankciókat írnak elő az adó elkerülését eredményező cselekmények vagy mulasztások esetére.
Végül a „
de facto
műszaki szabályok” kategóriáját illetően e bíróság megjegyzi, hogy a WWAG nem utal más rendelkezésekre, és kiváltképpen nem a 2019. augusztus 6‑i Gesetz, mit dem das Gesetz über den Abschluss und die Vermittlung von Wetten (Wiener Wettengesetz) geändert wird (a fogadások megkötéséről és közvetítéséről szóló törvény – Bécs tartomány fogadásokról szóló törvénye – módosításáról szóló törvény, LGBl. 43/2019) elnevezésű törvénnyel módosított, 2016. május 13‑i Gesetz über den Abschluss und die Vermittlung von Wetten, Wiener Wettengesetzre (a fogadások megkötéséről és közvetítéséről szóló törvény, Bécs tartomány fogadásokról szóló törvénye, LGBl. 26/2016., a továbbiakban: WW), így az nem tartozik ebbe a kategóriába.
Egyébiránt, és feltételezve, hogy a WWAG rendelkezéseit a 2015/1535 irányelv értelmében vett „műszaki szabályoknak” kell minősíteni, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy figyelembe véve a Bíróság ítélkezési gyakorlatát a WWAG tervezetére vonatkozó, a 2015/1535 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének megfelelő közlési kötelezettség megsértése azt eredményezi‑e, hogy e jogszabályt magánszemélyekkel szemben nem lehet érvényesíteni.
E körülmények között a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2015/1535] irányelv 1. cikkét, hogy a [WWAG] azon rendelkezései, amelyek a fogadóterminálok üzemeltetésének adóztatását írják elő, az e rendelkezés értelmében vett »műszaki szabályoknak« minősülnek?
2)
A [WWAG] rendelkezéseinek a 2015/1535 irányelv értelmében vett közlésének elmulasztása azt eredményezi‑e, hogy a fogadóterminál‑adóhoz hasonló adót nem lehet kivetni?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2015/1535 irányelv 1. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan nemzeti adójogi rendelkezés, amely a fogadóterminálok üzemeltetésének adóztatását írja elő, az e cikk értelmében vett „műszaki szabálynak” minősül.
E kérdés megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy a „műszaki szabály” fogalma négyféle intézkedési kategóriát foglal magában, így először is a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett „műszaki leírást”, másodszor az ezen irányelv 1. cikke (1) bekezdésének d) pontjában meghatározott „egyéb követelményeket”, harmadszor az említett irányelv 1. cikke (1) bekezdésének e) pontjában meghatározott „szolgáltatásra vonatkozó szabályt”, negyedszer pedig ugyanezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdésének f) pontja értelmében „a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései[t] […], amelyek megtiltják valamely termék gyártását, behozatalát, értékesítését vagy használatát, vagy valamely szolgáltatás nyújtását vagy használatát, illetve valamely szolgáltató létrehozását” (az 1998. július 20‑i 98/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel [
HL 1998. L 217., 18. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 21. kötet, 8. o.] módosított, a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1998. június 22‑i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel [
HL 1998. L 204., 37. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 20. kötet, 337. o.] kapcsolatban lásd: 2019. szeptember 12‑iVG Media ítélet,
C‑299/17
,
EU:C:2019:716
,
25.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Először is emlékeztetni kell arra, hogy ahhoz, hogy valamely nemzeti intézkedés a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott műszaki szabályok első kategóriájába, azaz a „műszaki leírások” fogalmához tartozzon, annak feltétlenül a termékre vagy annak csomagolására kell vonatkoznia, és ennélfogva meg kell határoznia a termék valamely megkövetelt jellemzőjét (lásd ebben az értelemben: 2019. szeptember 12‑iVG Media ítélet,
C‑299/17
,
EU:C:2019:716
,
26.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben, amint az a Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, a fogadóterminálok műszaki leírásait nem a WWAG, hanem a WW szabályozza, amely jogszabályt, a 2015/1535 irányelvnek megfelelően, közöltek a Bizottsággal.
Így a WWAG 2. §‑ának 1. pontjával összefüggésben értelmezett 1. §‑a annak meghatározására korlátozódik, hogy a vitatott adó hatálya – vagyis az ilyen terminálok üzemeltetése – tekintetében mit kell a „fogadóterminál” alatt érteni, és a terminálok leírását tartalmazza ugyan, de azok megkövetelt jellemzőit nem határozza meg.
E körülmények között az olyan szabályozás, mint amely a WWAG 2. §‑ának 1. pontjával összefüggésben értelmezett 1. §‑ából ered, nem minősül a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett „műszaki leírásnak”.
Másodszor, ami az „egyéb követelmények” 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett fogalmát illeti, emlékeztetni kell arra, hogy e fogalom olyan követelményre vonatkozik, amelyet a termékre különösen a fogyasztók vagy a környezet védelme céljából írnak elő, és amely befolyásolja a termék forgalomba hozatal utáni életciklusát, úgymint a használat, az újrafeldolgozás, az újrafelhasználás vagy a hulladékkezelés feltételei, amennyiben ezek a feltételek jelentősen befolyásolhatják a termék összetételét vagy természetét, valamint értékesítését.
A jelen ügyben az ügy egyetlen irata sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a WWAG 2. §‑ának 1. pontjával összefüggésben értelmezett 1. §‑a olyan feltételt tartalmaz, amely jelentős módon befolyásolhatja a fogadóterminálok összetételét, használatát vagy értékesítését. E rendelkezések, amint az a jelen ítélet 28. pontjában már megállapításra került, a vitatott adó hatályának meghatározására korlátozódnak.
E körülmények között az olyan szabályozás, mint amely a WWAG 2. §‑ának 1. pontjával összefüggésben értelmezett 1. §‑ából ered, nem tartozik a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett „egyéb követelmények” kategóriájába.
Harmadszor, ami a „szolgáltatásokra vonatkozó szabályok” kategóriáját illeti, meg kell állapítani, hogy a 2015/1535 irányelv I. melléklete 1. pontjának d) alpontjából kitűnik, hogy a „játékteremben rendelkezésre bocsátott elektronikus játékok, a felhasználó fizikai jelenlétében”, mint például a fogadási játékoknak az alapügyben szóban forgó terminálokon keresztül történő rendelkezésre bocsátása nem távolról nyújtott szolgáltatásnak minősülnek.
Márpedig a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének e) pontjában szereplő, az ezen irányelv 1. cikke (1) bekezdésének b) pontjával együttesen értelmezett „szolgáltatásokra vonatkozó szabályok” minősítés feltételezi többek között a távolról nyújtott szolgáltatás fennállását.
Következésképpen az olyan szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, amely nem távolról nyújtott szolgáltatásra vonatkozik, nem tartozik a „szolgáltatásokra vonatkozó szabályok” kategóriájába.
Negyedszer, ami a „műszaki szabályoknak” a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdése f) pontjának hatálya alá tartozó kategóriáját illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseire vonatkozik, amelyek megtiltják valamely termék gyártását, behozatalát, értékesítését vagy használatát, vagy valamely szolgáltatás nyújtását vagy használatát, illetve valamely szolgáltató létrehozását. Ami különösen a használati tilalmakat illeti, a Bíróság már kimondta, hogy e tilalmak olyan intézkedéseket foglalnak magukban, amelyek hatálya egyértelműen meghaladja a szóban forgó termék bizonyos lehetséges felhasználási módjainak korlátozását, és így nem szorítkozik e termék használatának egyszerű korlátozására (lásd ebben az értelemben: 2005. április 21‑iLindberg ítélet,
C‑267/03
,
EU:C:2005:246
,
76.
pont).
Márpedig a jelen ügyben a WWAG 2. §‑ának 1. pontjával összefüggésben értelmezett 1. §‑a nem tartalmaz semmiféle tilalmat, így nem tartozik a műszaki szabályok e kategóriájába. Az a tény, hogy a WWAG 8. §‑ának (1) bekezdése közigazgatási szankciókat ír elő a vitatott adó megfizetésére vonatkozó kötelezettség megsértése esetére, nem kérdőjelezi meg ezt a megállapítást. Az utóbbi rendelkezésben előírt szankciók ugyanis nem az alapügy tárgyát képező termékeket és nem is fogadásszervezési szolgáltatást, hanem a vitatott adó alanyait sújtják.
Ezenkívül hozzá kell tenni, hogy a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdése f) pontjának iii. alpontja értelmében vett
de facto
műszaki szabályokat illetően a Bíróság már kimondta, hogy az olyan adójogszabály, amelyhez nem kapcsolódik semmilyen műszaki előírás vagy más olyan követelmény, amelynek betartását biztosítani kívánja, nem minősíthető „
de facto
műszaki szabálynak” (lásd ebben az értelemben: 2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
97.
pont).
A jelen ügyben egyrészt nem állítható, hogy a WWAG 2. §‑ának 1. pontjával összefüggésben értelmezett 1. §‑a olyan adójogi intézkedésnek minősül, amely a szolgáltatásokra vonatkozó műszaki leírások, egyéb követelmények vagy szabályok betartásának ösztönzésével érinti az áruk vagy szolgáltatások fogyasztását, mivel e rendelkezés szövegében semmi nem utal arra, hogy ezen adó megfizetésének kötelezettsége a fogadásokra vonatkozó műszaki szabályok tiszteletben tartásának biztosítására irányul, amely utóbbi szabályokat egy másik jogszabály, nevezetesen a WW tartalmazza. Másrészt e nemzeti rendelkezéshez nem kapcsolódnak műszaki leírások, más követelmények vagy szolgáltatásokra vonatkozó szabályok.
Ebből következik, hogy az olyan szabályozás, mint amely a WWAG 2. §‑ának 1. pontjával összefüggésben értelmezett 1. §‑ából ered, nem tartozik a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének f) pontja értelmében vett „műszaki szabályok” kategóriájába.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2015/1535 irányelv 1. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti adójogi rendelkezés, amely a fogadóterminálok üzemeltetésének adóztatását írja elő, nem minősül az e cikk értelmében vett „műszaki szabálynak”.
A második kérdésről
Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdésre nem szükséges válaszolni.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásokban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek észrevételei költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (kilencedik tanács) a következőképpen határozott:

A műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 2015. szeptember 9‑i (EU) 2015/1535 európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti adójogi rendelkezés, amely a fogadóterminálok üzemeltetésének adóztatását írja elő, nem minősül az e cikk értelmében vett „műszaki szabálynak”.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.