CELEX: 62017CJ0137
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyvos 2006/123/EB, 2007/23/EB ir 2013/29/ES
Pirotechnikos gaminių tiekimas rinkai
Šių direktyvų reikalavimus atitinkančių pirotechnikos gaminių laisvas judėjimas
Nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatyti tų gaminių laikymo ir pardavimo apribojimai
Baudžiamosios sankcijos
Dviguba leidimų išdavimo tvarka
Direktyva 98/34/EB
Techninio reglamento sąvoka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 34–36 straipsnių, 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (
OL L 376, 2006, p. 36
) 10 straipsnio, 2007 m. gegužės 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2007/23/EB dėl pirotechnikos gaminių pateikimo į rinką (
OL L 154, 2007, p. 1
) 6 straipsnio 1 ir 2 dalių ir 2013 m. birželio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/29/ES dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su pirotechnikos gaminių tiekimu rinkai, suderinimo (nauja redakcija) (
OL L 178, 2013, p. 27
) 4 straipsnio 1 ir 2 dalių ir 45 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, kurioje du juridiniai asmenys, t. y.
Van Gennip BVBA
ir
Original BVBA
, ir du fiziniai asmenys, t. y. A. ten Velde ir A. van der Schoot, kaltinami tuo, kad pažeidė nacionalinės teisės aktus, susijusius būtent su pirotechnikos gaminių laikymu ir pardavimu.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 98/34/EB
1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką (
OL L 204, 1998, p. 37
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t., p. 337), iš dalies pakeistos 1998 m. liepos 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/48/EB (
OL L 217, 1998, p. 18
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 21 t., p. 8), 1 straipsnyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos turi šią reikšmę:
1.
„Gaminys“ – bet kuris pramonės gaminys, taip pat žemės ūkio ir žuvininkystės produktas.
2.
„Paslauga“ yra bet kuri informacinės visuomenės paslauga, t. y. paprastai už atlyginimą per atstumą, elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiama paslauga.
<…>
3.
„Techninė specifikacija“ – dokumente pateikti reikalavimai tokioms gaminio charakteristikoms kaip kokybės lygiai, darbiniai parametrai, sauga ar matmenys, taip pat reikalavimai parduodamo gaminio pavadinimui, terminijai, simboliams, bandymams ir bandymų metodams, pakavimui, žymėjimui ar ženklinimui etiketėmis ir atitikties įvertinimo procedūroms.
<…>
4.
„Kiti reikalavimai“ – gaminiui keliami kiti nei techninė specifikacija reikalavimai, kuriais siekiama apsaugoti pirmiausia vartotojus ar aplinką ir kurie turi įtakos į rinką patekusio gaminio būvio ciklui, kaip antai jo naudojimo, perdirbimo, pakartotinio naudojimo ar utilizavimo sąlygos, jeigu jos gali žymiai paveikti gaminio sudėtį, esmines savybes ar jo pardavimą.
5.
„Paslaugų taisyklė“ – tai bendro pobūdžio reikalavimas, susijęs su paslaugų verslo steigimu ir vertimusi juo, kaip nurodyta 2 punkte, ypač nuostatos, susijusios su paslaugos teikėju, paslaugomis ir paslaugų gavėju, išskyrus bet kokias taisykles, kurios nėra konkrečiai skirtos minėtame punkte nurodytoms paslaugoms.
<…>
11.
„Techninis reglamentas“ – techninės specifikacijos ir kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, įskaitant atitinkamas administracines nuostatas, kurių būtina laikytis
de jure
ir
de facto
parduodant, teikiant paslaugą, steigiant paslaugų verslą arba naudojant valstybėje narėje ar didžiojoje jos dalyje, taip pat valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai, išskyrus nurodytus 10 straipsnyje, draudžiantys gaminį gaminti, įvežti, parduoti ar naudoti, arba draudžiantys teikti paslaugą arba ja naudotis, arba steigti paslaugų teikėjo verslą.
<…>
Ši direktyva netaikoma toms priemonėms, kurias valstybės narės laiko būtinomis pagal Sutartį siekiant apsaugoti žmones, pirmiausia darbuotojus, kai yra naudojami gaminiai, jeigu tokios priemonės neturi poveikio gaminiams.“
Šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Laikydamosi 10 straipsnio nuostatų, valstybės narės nedelsdamos pateikia [Europos] Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą, išskyrus tuos atvejus, kai jis tik perima visą tarptautinio ar Europos standarto tekstą, kuomet užtenka pateikti informaciją apie atitinkamą standartą; jos taip pat pateikia Komisijai pagrindimą, kodėl būtina priimti tokį techninį reglamentą, jei priežastys nėra aiškios iš projekto.
<…>“
Direktyva 2006/123
Direktyvos 2006/123 76 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Ši direktyva nereglamentuoja [SESV 34–36] straipsnių dėl laisvo prekių judėjimo taikymo. Apribojimams, draudžiamiems pagal laisvės teikti paslaugas nuostatą, priklauso reikalavimai, taikomi teisei teikti paslaugas ar paslaugų teikimo veiklos vykdymui, bet nepriklauso konkrečiai prekėms taikomi reikalavimai.“
Šios direktyvos 1 straipsnio 5 dalyje nurodyta:
„Ši direktyva neturi įtakos valstybių narių baudžiamosios teisės normoms. Tačiau valstybės narės negali riboti laisvės teikti paslaugas taikydamos baudžiamosios teisės nuostatas, kurios konkrečiai reglamentuoja ar turi įtakos teisei verstis paslaugų teikimo veikla ar šios veiklos vykdymui, pažeidžiant šioje direktyvoje nustatytas taisykles.“
Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms.
2.   Ši direktyva netaikoma šioms veiklos rūšims:
a)
neekonominio pobūdžio bendrų interesų paslaugoms;
b)
finansinėms paslaugoms <…>;
c)
elektroninių ryšių paslaugoms ir tinklams bei su jais susijusioms priemonėms ir paslaugoms, kai tai susiję su klausimais, kuriems taikomos Direktyvos 2002/19/EB, 2002/20/EB, 2002/21/EB, 2002/22/EB ir 2002/58/EB;
d)
paslaugoms transporto srityje <…>;
e)
laikinojo įdarbinimo agentūrų paslaugoms;
f)
sveikatos priežiūros paslaugoms <…>;
g)
garso ir vaizdo paslaugoms <…>;
h)
azartinių lošimų veiklai, susijusiai su piniginę vertę turinčiais statymais tikimybių principu pagrįstų žaidimų metu <…>;
i)
veiklai, susijusiai su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip apibrėžta [SESV 51] straipsnyje;
j)
socialinėms paslaugoms, susijusioms su socialinio būsto suteikimu, vaikų priežiūra ir parama remtinoms šeimoms ir asmenims, kuriems šios paramos nuolat ar laikinai reikia, ir kurias teikia valstybė, valstybės įgalioti subjektai arba valstybės pripažintos labdaros organizacijos;
k)
privačioms saugos paslaugoms;
l)
oficialiu vyriausybės aktu paskirtų notarų ir antstolių teikiamoms paslaugoms.
3.   Ši direktyva netaikoma mokesčių sričiai.“
Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 1 punkte sąvoka „paslauga“ apibrėžta kaip „bet kokia savarankiška, paprastai už užmokestį atliekama ekonominė veikla, kaip nurodyta [SESV 57] straipsnyje“.
Šios direktyvos III skyriaus „Teikėjų įsisteigimo laisvė“ I skirsnyje „Leidimai“, būtent 10 straipsnyje „Leidimo išdavimo sąlygos“, nustatyta:
„1.   Leidimų išdavimo tvarka grindžiama kriterijais, kurie neleidžia kompetentingoms institucijoms naudotis vertinimo įgaliojimais savavališkai.
2.   1 dalyje nurodyti kriterijai turi būti:
a)
nediskriminaciniai;
b)
pateisinami svarbiais visuomenės interesais;
c)
proporcingi tokiam visuomenės interesų tikslui;
d)
aiškūs ir nedviprasmiški;
e)
objektyvūs;
f)
iš anksto viešai skelbiami;
g)
skaidrūs ir prieinami susipažinti.
<…>
7.   Šiuo straipsniu neginčijamas valstybių narių institucijų, išduodančių tokius leidimus, kompetencijos pasidalijimas vietos ar regioniniu lygiu.“
Direktyva 2007/23
Direktyvos 2007/23 2, 4, 10, 11, 13, 16 ir 22 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(2)
Įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie gali sudaryti prekybos kliūtis Bendrijoje, reikėtų suderinti, siekiant užtikrinti laisvą pirotechnikos gaminių judėjimą vidaus rinkoje ir tuo pat metu aukštą sveikatos apsaugos ir saugos lygį bei vartotojų ir profesionalių galutinių naudotojų apsaugą.
<…>
(4)
1996 m. gruodžio 9 d. Tarybos direktyvoje 96/82/EB dėl didelių, su pavojingomis medžiagomis susijusių avarijų pavojaus kontrolės [(
OL L 10, 1997, p. 13
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk, 2 t., p. 410)] nustatomi saugos reikalavimai įmonėms, kuriose laikomi sprogmenys, įskaitant pirotechnikos medžiagas.
<…>
(10)
Pirotechnikos gaminių, ypač fejerverkų, naudojimas labai priklauso nuo skirtingų kultūrinių įpročių ir tradicijų atitinkamose valstybėse narėse. Todėl reikia sudaryti galimybes valstybėms narėms imtis nacionalinių priemonių, dėl visuomenės saugumo ar saugos priežasčių ribojančias [ribojančių] tam tikrų kategorijų fejerverkų naudojimą ir pardavimą plačiajai visuomenei.
(11)
Siekiant apsaugoti vartotojus ir užkirsti kelią nelaimingiems atsitikimams, reikėtų nustatyti pirotechnikos gaminių esminius saugos reikalavimus.
<…>
(13)
Tais atvejais, kai laikomasi esminių saugos reikalavimų, valstybės narės neturėtų uždrausti, apriboti ar trukdyti laisvo pirotechnikos gaminių judėjimo. Ši direktyva turėtų būti taikoma nepažeidžiant nacionalinės teisės aktų dėl leidimų išdavimo gamintojams, platintojams ir importuotojams valstybėse narėse.
<…>
(16)
Vadovaujantis „naujuoju požiūriu į techninį derinimą ir standartizavimą“, pirotechnikos gaminiai, pagaminti laikantis darniųjų standartų, turėtų būti laikomi atitinkančiais pagrindinius šioje direktyvoje numatytus saugos reikalavimus.
<…>
(22)
Valstybės turėtų nustatyti taisykles dėl sankcijų už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinių įstatymų nuostatų pažeidimus ir užtikrinti šių taisyklių įgyvendinimą. Sankcijos turėtų būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Šios direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Šioje direktyvoje nustatomos taisyklės, kuriomis siekiama laisvo pirotechnikos gaminių judėjimo vidaus rinkoje, tuo pačiu metu užtikrinant aukšto lygio sveikatos apsaugą, visuomenės saugumą ir vartotojų apsaugą ir saugą, atsižvelgiant į atitinkamus aplinkosaugos aspektus.
2.   Šia direktyva nustatomi esminiai saugos reikalavimai, kuriuos turi atitikti pirotechnikos gaminiai, siekiant pateikti juos į rinką.
<…>“
Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
1.
Pirotechnikos gaminys – tai gaminys, kurio sudėtyje yra sprogstamųjų medžiagų ar sprogstamųjų medžiagų mišinio, skirto karščiui, šviesai, garsui, dujoms, dūmams ar tokių efektų deriniui gauti, vykstant savaiminei egzoterminei cheminei reakcijai.
<…>
8.
Platintojas – tai fizinis arba juridinis asmuo, kuris yra tiekimo grandinės dalyvis ir pateikia pirotechnikos gaminį į rinką vykdydamas savo verslą.
<…>“
Direktyvos 2007/23 6 straipsnyje „Laisvas judėjimas“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės negali uždrausti, apriboti ir trukdyti pateikti į rinką pirotechnikos gaminius, kurie atitinka šios direktyvos reikalavimus.
2.   Šios direktyvos nuostatos taip pat netrukdo valstybėms narėms viešosios tvarkos, saugumo ar saugos arba aplinkos apsaugos sumetimais imtis priemonių, draudžiančių ar ribojančių 2 ir 3 kategorijų fejerverkų, teatro pirotechnikos gaminių ir kitų pirotechnikos gaminių laikymą, naudojimą ir pardavimą plačiajai visuomenei.
<…>“
Šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad pirotechnikos gaminius būtų galima pateikti į rinką tik tuomet, jei jie tinkamai laikomi, naudojami pagal numatytą paskirtį ir nekelia pavojaus žmonių sveikatai ir saugai.“
Šios direktyvos 20 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta:
„Valstybės narės nustato taisykles dėl sankcijų už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinės teisės nuostatų pažeidimus ir užtikrina jų įgyvendinimą. Šios sankcijos yra veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.
Direktyva 2013/29
Direktyvos 2013/29 4 straipsnyje „Laisvas judėjimas“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės negali uždrausti, apriboti ar trukdyti tiekti rinkai pirotechnikos gaminių, kurie atitinka šios direktyvos reikalavimus.
2.   Ši direktyva netrukdo valstybėms narėms viešosios tvarkos, saugumo, sveikatos ir saugos arba aplinkos apsaugos sumetimais imtis priemonių, draudžiančių ar ribojančių F2 ir F3 kategorijų fejerverkų, teatro pirotechnikos gaminių ir kitų pirotechnikos gaminių laikymą, naudojimą ir pardavimą plačiajai visuomenei.
<…>“
Šios direktyvos 45 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės nustato sankcijų, taikomų ekonominės veiklos vykdytojams pažeidus pagal šią direktyvą priimtas nacionalinės teisės nuostatas, taisykles ir imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad šios sankcijos būtų vykdomos. Tokiose taisyklėse gali būti numatytos baudžiamosios sankcijos už rimtus pažeidimus.
Numatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Šios direktyvos 48 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Direktyva 2007/23 <…> su pakeitimais, padarytais aktu, nurodytu IV priedo A dalyje, panaikinama nuo 2015 m. liepos 1 d., nedarant poveikio valstybių narių pareigoms, susijusioms su direktyvos, nurodytos IV priedo B dalyje, perkėlimo į nacionalinę teisę ir taikymo pradžios terminais.“
Direktyvos 2013/29 49 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta:
„Ši direktyva įsigalioja kitą dieną po jos paskelbimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
dienos.“
Belgijos teisė
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1956 m. gegužės 28 d.
Wet betreffende ontplofbare en voor de deflagratie vatbare stoffen en mengsels en de daarmede geladen tuigen
(Įstatymas dėl sprogstamųjų ir degiųjų medžiagų ir mišinių ir jų pripildytų prietaisų;
Belgisch Staatsblad
, 1956 m. birželio 9 d., p. 3990; toliau – 1956 m. gegužės 28 d. įstatymas) 5 straipsnyje nustatyta:
„Tas, kas pažeidė pagal 1 straipsnį priimtas nuostatas, baudžiamas laisvės atėmimo bausme nuo 15 dienų iki 2 metų ir bauda nuo 100 iki 1000 frankų arba viena iš šių bausmių.“
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1958 m. rugsėjo 23 d.
Koninklijk besluit houdende algemeen reglement betreffende het fabriceren, opslaan, onder zich houden, verkopen, vervoeren en gebruiken van springstoffen
(Karaliaus nutarimas, kuriuo nustatomos bendrosios sprogmenų gamybos, laikymo, turėjimo, prekybos jais, jų gabenimo ir naudojimo taisyklės;
Belgisch Staatsblad
, 1958 m. gruodžio 22 d., p. 9075; toliau – 1958 m. rugsėjo 23 d. Karaliaus nutarimas) 200 straipsnyje nustatyta:
„Sprogmenys, kurių kiekis viršija 265 straipsnyje nustatytą privatiems asmenims leidžiamą turėti kiekį, gali būti laikomi tik tinkamai patvirtintuose sandėliuose ar saugyklose.“
Šio Karaliaus nutarimo 257 straipsnyje nustatyta:
„Didesnis nei 265 straipsnyje nurodytas ir privatiems asmenims leidžiamas turėti bet kokių sprogmenų kiekis gali būti parduodamas tik jeigu tenkinami šie reikalavimai:
1)
pirkėjas turi 72 straipsnyje nurodytą leidimą vežti;
2)
pirkėjas turi leidimą laikyti ar laikinai turėti šiuos gaminius;
3)
pirkėjas įrodo, kad sprogmenų sektoriuje verčiasi gamintojo, prekybininko ar naudotojo profesine veikla.
2 punkte nustatytas reikalavimas taikomas tik jeigu nupirktos prekės skirtos laikyti ar laikinai turėti Belgijos teritorijoje.
Pardavėjas tikrina ir saugo archyve visus pirkėjų pateiktus dokumentus, patvirtinančius pirmoje pastraipoje nustatytų reikalavimų laikymąsi. Bent trejus metus šie dokumentai turi būti prieinami patalpose, kuriose parduodami gaminiai, Federalinės viešosios ekonomikos, MVĮ, vidurinės klasės ir energijos tarnybos Kokybės ir saugumo generalinės direkcijos ir policijos ir teisminių institucijų tarnautojams.“
Šio Karaliaus nutarimo 260 straipsnyje nurodyta:
„Prekybininkai visada turi turėti leidimą laikyti; jie negali turėti ar parduoti kitų sprogmenų, nei nurodyti 261 straipsnyje, net ir mažiausio jų kiekio.
Jų saugyklos turi būti prižiūrimos ir tvarkomos, kaip nurodyta 251 straipsnyje.“
1958 m. rugsėjo 23 d. Karaliaus nutarimo 261 straipsnyje nustatyta:
„Prekiautojams leidžiamų turėti sprogmenų rūšys ir kiekis kiekvienu konkrečiu atveju nustatomi sprendime išduoti leidimą atsižvelgiant į kiekvienos medžiagos laikymo saugumo laipsnį.
Šie turimi gaminiai negali viršyti tokio kiekio:
<…>
2)
baterijų tipo fejerverkai ir raketiniai fejerverkai – iki 50 kg juose esančių pirotechninių mišinių;
<…>“
Karaliaus nutarimo 265 straipsnyje nustatyta:
„Be leidimo galima turėti:
<…>
7)
baterijų tipo fejerverkų ir raketinių fejerverkų, kuriuose yra ne daugiau kaip 1 kg pirotechninių mišinių.“
Šio Karaliaus nutarimo 300 straipsnyje numatyta:
„Už šio nutarimo nuostatų, išskyrus 295 straipsnį, pagal šias nuostatas priimtų nutarimų ir sprendimų dėl leidimų išdavimo pažeidimus skiriamos 1956 m. gegužės 28 d. įstatyme nustatytos bausmės.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Bendrovė
Original
, kurios buveinė yra Olene (Belgija), verčiasi pirotechnikos gaminių importo, didmeninės prekybos ir platinimo veikla. Šiuo tikslu ji turi dvi prekybos vietas Baerle‑Duc (Belgija), t. y. komunoje, kurios dalis yra Šiaurės Brabanto (Nyderlandai) provincijoje, ir apsupta Baarle‑Nassau (Nyderlandai) komunos. Šias prekybos vietas eksploatuoja bendrovė
Van Gennip
, kurios buveinė yra Baerle‑Duc. Du Nyderlandų piliečiai A. ten Velde ir A. van der Schoot yra už tas prekybos vietas atsakingi asmenys.
Remiantis 1958 m. rugsėjo 23 d. Karaliaus nutarimu ir 1956 m. gegužės 28 d. įstatymu, vykdomas A. ten Velde, A. van der Schoot,
Van Gennip
ir
Original
baudžiamasis persekiojimas, pirma, už pirotechnikos gaminių, kuriuose yra didesnė pirotechninių mišinių masė, nei nurodyta Belgijos valdžios institucijų jiems išduotuose leidimuose didžiausia leidžiama masė, laikymą, antra, už pirotechnikos gaminių laikymą nepatvirtintose vietose ir, trečia, už pirotechnikos gaminių pardavimą reikiamo leidimo neturintiems asmenims.
Visų pirma, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog A. ten Velde ir A. van der Schoot mano, jog tokių kaip Belgijos teisės akte nustatytų nusikalstamų veikų inkriminavimas prieštarauja Direktyvos 2013/29 45 straipsniui, nes jame nurodyta, kad baudžiamosios sankcijos skiriamos už rimtus pažeidimus. Tačiau nė viena iš jiems inkriminuojamų veikų nėra tokio pobūdžio pažeidimas.
Openbaar ministerie
(prokuratūra, Belgija), priešingai, teigia, kad pagal šią direktyvą valstybėms narėms palikta galimybė nustatyti administracines sankcijas ar baudžiamąsias sankcijas arba abiejų rūšių sankcijas kartu.
Be to, kaltinamieji ir prokuratūra nesutaria dėl klausimo, ar pareiga turėti federalinį sprogmenų leidimą ir regioninį aplinkosaugos leidimą atitinka direktyvas 2007/23 ir 2013/29 ir Direktyvą 2006/123.
Galiausiai A. van der Schoot mano, kad nacionalinės teisės aktas, draudžiantis parduoti sprogmenis, kuriuose yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių, reikiamo leidimo neturintiems privatiems asmenims, prieštarauja direktyvoms 2007/23 ir 2013/29.
Šiomis aplinkybėmis
Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen
(Antverpeno pirmosios instancijos teismas, Belgija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar „rimtais pažeidimais“, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2013/29 45 straipsnį, laikytini tokie Belgijos teisės nuostatų dėl pirotechnikos gaminių pažeidimai:
a)
pirotechnikos gaminių, kuriuose yra 2,666 kg pirotechninių mišinių <…>, pardavimas, laikomas [1958 m. rugsėjo 23 d.] Karaliaus nutarimo <…> 265 straipsnio 7 punkto ir 257 straipsnio pažeidimu; pagal [šias nuostatas] draudžiama parduoti pirotechnikos gaminius, kuriuose yra daugiau kaip 1 kg pirotechninių mišinių, jei pirkėjas neturi asmeniškai išduoto administracinio leidimo laikyti didesnį [nei šis] kiekį pirotechnikos gaminių;
b)
nustatyto leidžiamo laikyti kiekio viršijimas ir federaliniame fejerverkų leidime numatytų laikymo vietų nepaisymas, nors buvo išduotas regioninis aplinkos apsaugos leidimas laikyti didesnį kiekį atitinkamose vietose;
c)
labai trumpalaikis itin mažo kiekio pirotechnikos gaminių laikymas įvairiose laikyti neskirtose vietose įmonės, užsiimančios pirotechnikos gaminių mažmenine prekyba ir turinčios federalinį fejerverkų leidimą ir regioninį aplinkos leidimą, teritorijoje?
2.
Ar pagal pirotechnikos gaminių laisvo judėjimo principą, kaip jis suprantamas pagal [Direktyvos 2007/23] 6 straipsnio 1 dalį (dabar – [Direktyvos 2013/29] 4 straipsnio 1 dalis), prireikus siejamą su [Direktyvos 2006/123] 10 straipsniu, draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias [Direktyvos 2007/23] reikalavimus atitinkančių pirotechnikos gaminių, skirtų mažmeninei prekybai, laikymo vietoms keliamos dvi sąlygos: pirma, turėti pagal nuostatas dėl sprogmenų gamybos, laikymo, turėjimo, prekybos jais, jų gabenimo ir naudojimo išduotą leidimą ir, antra, turėti pagal aplinkos apsaugos leidimus, skirtus trikdantiems įrenginiams, reglamentuojančias nuostatas išduotą leidimą, nors abiem leidimų tvarkomis iš esmės siekiama to paties tikslo (įvertinti pavojų saugumui ir užkirsti jam kelią) ir pagal vieną iš šių dviejų tvarkų (šiuo atveju pagal susijusią su sprogmenimis) numatytas (labai) mažas didžiausias leistinas laikyti fejerverkų kiekis (50 kg pirotechninių mišinių, t. y. veikliosios medžiagos)?
3.
Ar pagal pirotechnikos gaminių laisvo judėjimo principą, kaip jis suprantamas pagal [Direktyvos 2013/29] 4 straipsnio [2] dalį ir [Direktyvos 2007/23] 6 straipsnio 2 dalį (prireikus siejamas su [SESV] 34–36 straipsniais), siejamą su proporcingumo principu, draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias vartotojams draudžiama turėti ir naudoti baterijų tipo fejerverkus (2 ir 3 kategorijų fejerverkai pagal Direktyvą 2007/23), kuriuose yra daugiau kaip 1 kg pirotechninių mišinių, taip pat draudžiama šiuos fejerverkus parduoti vartotojams?“
Dėl prejudicinių klausimų
Pirminės pastabos
Pažymėtina, kad rašytinėse pastabose A. ten Velde ir A. van der Schoot teigė, jog nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, draudžiantys vartotojams turėti ar naudoti ir jiems parduoti fejerverkus, kuriuose yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių, yra techninis reglamentas, konkrečiau kalbant, tai yra „kiti reikalavimai“, kaip suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 4 punktą. Anot jų, kadangi Belgijos Karalystė apie šiuos teisės aktus nepranešė Komisijai, jie yra neteisėti ir negali būti taikomi.
Teisingumo Teisme vykusiame teismo posėdyje Belgijos vyriausybė, be kita ko, tvirtino, kad tuos teisės aktus ji laiko priemonėmis, būtinomis „siekiant apsaugoti žmones, pirmiausia darbuotojus, kai yra naudojami gaminiai“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio paskutinę pastraipą, ir kad dėl šios priežasties ši direktyva netaikytina pagrindinėje byloje.
Šiuo klausimu, pirma, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, jog, nors pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais iš tikrųjų siekiama užtikrinti visuomenės saugumą, jie susiję ne su pirotechnikos gaminių naudojimu, o su jų pardavimu. Todėl šie teisės aktai nepatenka į Direktyvos 98/34 1 straipsnio paskutinės pastraipos taikymo sritį.
Antra, lieka nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai yra „techninis reglamentas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punktą, ir ar taikoma pareiga apie jį pranešti Komisijai pagal šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalį.
Dėl šių aspektų primintina, kad sąvoka „techninis reglamentas“ apima keturias priemonių kategorijas, t. y. pirma, „techninę specifikaciją“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 3 punktą, antra, „kitus reikalavimus“, kaip apibrėžta šios direktyvos 1 straipsnio 4 punkte, trečia, šios direktyvos 1 straipsnio 5 punkte nurodytą „paslaugų taisyklę“ ir, ketvirta, „valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, <…> draudžiančius gaminį gaminti, įvežti, parduoti ar naudoti arba draudžiančius teikti paslaugą arba ja naudotis, arba steigti paslaugų teikėjo verslą“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 11 punktą (2016 m. spalio 13 d. Sprendimo M. ir S.,
C‑303/15
,
EU:C:2016:771
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Visų pirma, kiek tai susiję su „techninės specifikacijos“ sąvoka, primintina, jog ji suponuoja, kad nacionalinė priemonė būtinai turi daryti nuorodą į patį gaminį ar jo pakuotę, todėl nustatyti vieną iš reikalaujamų gaminio požymių, kaip antai matmenis, parduodamo gaminio pavadinimą, žymėjimą ar ženklinimą etiketėmis (2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Ivansson ir kt.,
C‑307/13
,
EU:C:2014:2058
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Tačiau, kaip generalinis advokatas nurodė išvados 74 punkte, Belgijos teisės aktuose nedaroma nuorodos į pirotechnikos gaminius ar jų pakuotę, todėl šiuose teisės aktuose nenustatyta nė vieno iš reikalaujamų gaminio požymių. Taigi, tie teisės aktai nėra „techninė specifikacija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 3 punktą.
Antra, kiek tai susiję su „kitų reikalavimų“ kategorija, reikia konstatuoti, jog tam, kad galėtų būti laikoma „kitu reikalavimu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 4 punktą, nacionalinė priemonė turi įtvirtinti „sąlygą“, galinčią gerokai paveikti atitinkamo gaminio sudėtį, esmines savybes ar jo pardavimą (2016 m. spalio 13 d. Sprendimo M. ir S.,
C‑303/15
,
EU:C:2016:771
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip nurodė generalinis advokatas išvados 76 punkte, Belgijos teisės aktuose pirotechnikos gaminių, kuriuose yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių, pardavimui taikomas reikalavimas gauti leidimą yra nustatytas pirkėjui. Todėl reikalaujamas leidimas yra ne atitinkamam gaminiui, o galimiems pirkėjams ir netiesiogiai pirotechnikos gaminiais prekiaujantiems ūkio subjektams keliamas reikalavimas (šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo Lindberg,
C‑267/03
,
EU:C:2005:246
,
punktą ir 2016 m. spalio 13 d. Sprendimo M. ir S.,
C‑303/15
,
EU:C:2016:771
,
punktą).
Vadinasi, pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai negali būti laikomi „kitais reikalavimais“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 4 punktą.
Trečia, kiek tai susiję su „paslaugų taisyklės“ kategorija, primintina, kad pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 5 punktą tokia taisyklė yra bet koks bendro pobūdžio reikalavimas, susijęs su paslaugų verslo steigimu, kaip nurodyta šios direktyvos 1 straipsnio 2 punkte, kuriame apibrėžiama kaip „bet kuri informacinės visuomenės paslauga, t. y. paprastai už atlyginimą per atstumą, elektroninėmis priemonėmis ir asmenišku paslaugų gavėjo prašymu teikiama paslauga“ (2016 m. vasario 4 d. Sprendimo Ince,
C‑336/14
,
EU:C:2016:72
,
punktas).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad, kaip tvirtino generalinis advokatas išvados 73 punkte, pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai nesusiję su informacinės visuomenės paslaugomis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 98/34 1 straipsnio 2 punktą. Todėl šie teisės aktai negali būti priskiriami prie informacinės visuomenės „paslaugų taisyklių“ kategorijos, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 5 punktą.
Ketvirta, kiek tai susiję su Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punkte nurodyta draudimų kategorija, pakanka konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai negali būti priskiriami ir prie šios kategorijos, nes, kaip generalinis advokatas patikslino išvados 78 punkte, pagal nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus nustatytas ne draudimas prekiauti pirotechnikos gaminiais, kuriuose yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių, o šiai prekybai keliamas reikalavimas, kad pirkėjas turėtų leidimą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia nuspręsti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai nesusiję su sąvoka „techninis reglamentas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 98/34, kuriam taikoma pareiga pranešti pagal šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalį, o šios pareigos nepaisymas lemia tokios nuostatos netaikymo sankciją.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pirotechnikos gaminių laisvo judėjimo principas, nustatytas, be kita ko, Direktyvos 2007/23 6 straipsnio 2 dalyje ir Direktyvos 2013/29 4 straipsnio 2 dalyje, prireikus siejamas su SESV 34–36 straipsniais ir proporcingumo principu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias vartotojams draudžiama turėti ar naudoti ir jiems parduoti fejerverkus, kuriuose yra daugiau kaip 1 kg pirotechninių mišinių.
Siekiant atsakyti į šį klausimą, visų pirma reikia akcentuoti tai, kad iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog A. van der Schoot persekiojamas už tai, kad reikalaujamo leidimo neturinčiam asmeniui pardavė pagal Direktyvą 2007/23 prie 2 ir 3 kategorijų priskiriamus baterijų tipo fejerverkus, kuriuose buvo daugiau kaip 1 kg pirotechninių mišinių. Šios faktinės aplinkybės data – 2012 m. gruodžio 23 d., taigi, kaip matyti iš Direktyvos 2013/29 48 ir 49 straipsnių, ankstesnė nei šios direktyvos priėmimo ir įsigaliojimo data, todėl pagrindinėje byloje
ratione temporis
taikytina Direktyva 2007/23.
Toliau primintina, kad, remiantis Direktyvos 2007/23 2 konstatuojamąja dalimi ir 1 straipsnio 1 dalimi, pagrindinis šios direktyvos tikslas – pašalinti prekybos kliūtis Bendrijoje, kylančias dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių pirotechnikos gaminių pateikimą rinkai, skirtumų, taigi užtikrinti laisvą šių gaminių judėjimą vidaus rinkoje ir kartu aukštą žmonių sveikatos apsaugos ir visuomenės saugumo lygį ir aukštą vartotojų ir profesionalių naudotojų apsaugos ir saugumo lygį (2016 m. spalio 27 d. Sprendimo Komisija / Vokietija,
C‑220/15
,
EU:C:2016:815
,
punktas).
Dėl pirotechnikos gaminių laisvo judėjimo Direktyvos 2007/23 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės negali uždrausti, apriboti ar trukdyti pateikti rinkai pirotechnikos gaminius visoje Europos Sąjungoje, nebent jų priimtos priemonės susijusios su šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje numatytomis išimtimis arba tos pačios direktyvos 14 straipsnio 6 dalyje numatyta rinkos priežiūra (žr. 2016 m. spalio 27 d. Sprendimo Komisija / Vokietija,
C‑220/15
,
EU:C:2016:815
,
punktą).
Kadangi šiuo atveju trečiasis klausimas susijęs ir su SESV 34–36 straipsnių, ir su Direktyvos 2007/23 6 straipsnio 2 dalies išaiškinimu, reikia konstatuoti, kad pagal Direktyvos 2007/23 6 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms leidžiama viešosios tvarkos, saugumo ar saugos arba aplinkos apsaugos sumetimais imtis nacionalinių priemonių, ribojančių tam tikrų kategorijų fejerverkų naudojimą ir pardavimą privatiems asmenims. Kaip matyti iš šios direktyvos 10 konstatuojamosios dalies, valstybės narės įgyja šią galimybę dėl to, kad pirotechnikos gaminių, ypač fejerverkų, naudojimas labai priklauso nuo skirtingų kultūrinių įpročių ir tradicijų atitinkamose valstybėse narėse.
Kadangi tam tikrų kategorijų fejerverkų naudojimo ir pardavimo ribojimo klausimas reglamentuotas Direktyvoje 2007/23, konkrečiai – šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje, nereikia aiškinti SESV 34–36 straipsnių.
Galiausiai nebuvo ginčijama, kad nacionalinės teisės aktais, kaip antai nagrinėjamais pagrindinėje byloje, draudžiančiais parduoti fejerverkus, kuriuose yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių, reikalaujamo leidimo neturintiems vartotojams, ribojamas šių gaminių laisvas judėjimas. Tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 49 punkte, remiantis Direktyvos 2007/23 6 straipsnio 1 dalimi, iš esmės draudžiama riboti šios direktyvos reikalavimus atitinkančių pirotechnikos gaminių laisvą judėjimą.
Vis dėlto, kaip priminta šio sprendimo 50 punkte, remiantis šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalimi, toks apribojimas gali būti pateisinamas viešosios tvarkos, saugumo ar saugos arba aplinkos apsaugos sumetimais.
Šiuo klausimu per teismo posėdį Belgijos vyriausybė tvirtino, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais siekiama apsaugoti viešąją tvarką ir saugumą ir jie negali būti laikomi akivaizdžiai neproporcingais.
Kiek tai susiję su proporcingumo principu, pažymėtina, kad, nors galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikdamas bendrą visų svarbių teisinių ir faktinių aplinkybių vertinimą, turės patikrinti, ar šie nacionalinės teisės aktai tinkami užsibrėžtiems tikslams pasiekti ir neviršija to, kas būtina jiems pasiekti, Teisingumo Teismas, kuris šiam teismui turi pateikti naudingus atsakymus, yra kompetentingas pateikti turimos bylos medžiaga ir jam pateiktomis rašytinėmis ir žodinėmis pastabomis grindžiamas gaires, kurios padėtų tam teismui priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje.
Pirma, dėl nacionalinės teisės aktų tinkamumo apsaugoti viešąją tvarką ir visuomenės saugumą primintina, kad valstybės narės, atsižvelgdamos į savo nacionalinius poreikius, kurie gali skirtis priklausomai nuo valstybės narės ir laikotarpio, iš esmės gali laisvai apibrėžti viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo reikalavimus. Taigi tik valstybės narės yra kompetentingos užtikrinti viešosios tvarkos laikymąsi ir vidinį saugumą savo teritorijoje ir atsižvelgdamos į konkrečias socialines aplinkybes ir svarbą, kurią šios valstybės priskiria pagal Sąjungos teisę teisėtiems tikslams, turi diskreciją nustatyti priemones, kuriomis bus pasiekti konkretūs rezultatai (šiuo klausimu žr. 1999 m. birželio 15 d. Sprendimo Heinonen,
C‑394/97
,
EU:C:1999:308
,
punktą, 2000 m. kovo 14 d. Sprendimo Église de scientologie,
C‑54/99
,
EU:C:2000:124
,
punktą ir 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo Jipa,
C‑33/07
,
EU:C:2008:396
,
punktą).
Be to, šiuo klausimu pažymėtina, kad, remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo išlyga yra siaurai aiškintina pagrindinio laisvo prekių judėjimo principo išimtis, šio principo turinio valstybės narės negali nustatyti vienašališkai be Sąjungos institucijų kontrolės (pagal analogiją žr. 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Komisija / Ispanija,
C‑503/03
,
EU:C:2006:74
,
punktą, 2008 m. birželio 19 d. Sprendimo Komisija / Liuksemburgas,
C‑319/06
,
EU:C:2008:350
,
punktą ir 2017 m. liepos 13 d. Sprendimo E,
C‑193/16
,
EU:C:2017:542
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi Teisingumo Teismas nurodė, kad sąvoka „viešoji tvarka“ visais atvejais reiškia, kad, be socialinės tvarkos sutrikdymo, kurį sukelia bet koks įstatymo pažeidimas, turi kilti tikra, esama ir pakankamai didelė grėsmė vienam iš pagrindinių visuomenės interesų (pagal analogiją žr. 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Komisija / Ispanija,
C‑503/03
,
EU:C:2006:74
,
punktą, 2008 m. birželio 19 d. Sprendimo Komisija / Liuksemburgas,
C‑319/06
,
EU:C:2008:350
,
punktą ir 2011 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Aladzhov,
C‑434/10
,
EU:C:2011:750
,
punktą).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad, kaip generalinis advokatas nurodė išvados 88 punkte, atsižvelgiant į tai, kad pirotechnikos gaminiai yra savaime pavojingi, ypač gaminiai, kurių sudėtyje yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių, jie gali pakenkti asmenų saugumui. Jis teisingai nurodė ir tai, kad dėl jų pobūdžio arba dėl jų naudojimo aplinkybių šie gaminiai gali trikdyti viešąją tvarką.
Tai, kad pirotechnikos gaminių, kuriuose yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių, pardavimas privatiems asmenims siejamas su šiems asmenims keliamu reikalavimu turėti leidimą, suteikia galimybę išvengti viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo sutrikdymo, nes šie nacionalinės teisės aktai leidžia kontroliuoti ir prireikus riboti asmens turimų pirotechninių mišinių kiekį. Todėl matyti, kad tie nacionalinės teisės aktai yra tinkami viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui apsaugoti.
Antra, dėl klausimo, ar šie nacionalinės teisės aktai neviršija to, kas būtina siekiamiems tikslams apsaugoti, reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2007/23 6 straipsnio 2 dalį valstybės narės turi didelę diskreciją imtis priemonių, kad užtikrintų viešąją tvarką, saugumą ar saugą arba aplinkos apsaugą. Šios priemonės, kurios gali būti taikomos tam tikrų pirotechnikos gaminių laikymui, naudojimui ir pardavimui, apima draudžiamąsias, kaip antai ribojamąsias, priemones.
Šiuo atveju iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose nustatytas ne absoliutus draudimas prekiauti pirotechnikos gaminiais, o tik šiai prekybai taikomas reikalavimas, kad vartotojas turėtų iš anksto išduotą leidimą, kai jis perka baterijų tipo fejerverkus ar raketinius fejerverkus, kuriuose yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių.
Vadinasi, šie nacionalinės teisės aktai riboja tam tikrų pirotechnikos gaminių pardavimą vartotojams.
Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 97 punkte, mažiau ribojančios priemonės, kaip antai nusipirktų gaminių, kuriuose yra tam tikras kiekis pirotechninių mišinių, registravimas, neatrodo tokios pat veiksmingos, siekiant apsaugoti Belgijos vyriausybės nurodytus pagrindinius interesus. Nors toks formalus reikalavimas iš tikrųjų leidžia nustatyti vartotojo įsigytą pirotechninių mišinių kiekį, jis nesuteikia galimybės daryti įtakos galimam įsigyti kiekiui, todėl ir veiksmingai kovoti su aptariamiems pagrindiniams interesams kylančiomis grėsmėmis. Vadinasi, pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai neviršija to, kas būtina siekiant apsaugoti viešąją tvarką ir visuomenės saugumą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad pirotechnikos gaminių laisvo judėjimo principas, įtvirtintas, be kita ko, Direktyvos 2007/23 6 straipsnio 2 dalyje, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, vartotojams draudžiantys laikyti ar naudoti ir jiems parduoti fejerverkus, kuriuose yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių, jeigu šie teisės aktai tinkami viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina šiems pagrindiniams interesams apsaugoti, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar pirotechnikos gaminių laisvo judėjimo principas, įtvirtintas Direktyvos 2007/23 6 straipsnio 1 dalyje, prireikus siejamas su Direktyvos 2006/123 10 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias Direktyvos 2007/23 reikalavimus atitinkančių mažmeninei prekybai skirtų pirotechnikos gaminių laikymui keliamas reikalavimas turėti du leidimus, t. y. federalinį sprogmenų leidimą ir regioninį aplinkos apsaugos leidimą, nors abiem leidimų tvarkomis siekiama to paties tikslo – išvengti grėsmės saugumui ir pagal pirmąją iš šių tvarkų nustatytas (labai) mažas didžiausias leistinas laikyti baterijų tipo fejerverkų kiekis.
Pirmiausia, siekiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą, reikia patikslinti, kad nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, nepatenka į Direktyvos 2007/23
ratione materiae
taikymo sritį.
Iš tikrųjų, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 47 punkte, iš šios direktyvos 4 konstatuojamosios dalies ir 14 straipsnio 1 dalies matyti, kad laikymas į šios direktyvos taikymo sritį patenka tik tiek, kiek atitinkamų pirotechnikos gaminių laikymo sąlygos turi užtikrinti, kad jie atitiktų toje direktyvoje nustatytus esminius saugumo reikalavimus.
Taigi nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos Direktyvą 2007/23 atitinkančių mažmeninei prekybai skirtų pirotechnikos gaminių laikymui keliamas reikalavimas turėti du leidimus, neturi daryti poveikio šių gaminių atitikčiai tokiems reikalavimams.
Antra, reikia nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai patenka į Direktyvos 2006/123
ratione materiae
taikymo sritį.
Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 1 dalimi, ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms, išskyrus šios direktyvos 2 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytas veiklos rūšis ir sritis.
Taigi nustatyta, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai nesusiję su Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalyje nurodytomis veiklos rūšimis ir mokesčių sritimi.
Be to, remiantis šios direktyvos 4 straipsnio 1 punktu, šioje direktyvoje paslauga – tai bet kokia savarankiška, paprastai už užmokestį atliekama ekonominė veikla, kaip nurodyta SESV 57 straipsnyje. Be to, tos direktyvos 76 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad pagal laisvės teikti paslaugas nuostatą draudžiami apribojimai siejami su reikalavimais, kurie taikomi teisei teikti paslaugas ar paslaugų teikimo veiklos vykdymui, bet nesiejami su konkrečiais prekėms taikomais reikalavimais.
Kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 49 punkte, nors nacionalinės teisės aktai oficialiai taikomi pirotechnikos gaminių laikymui, o ne teisės verstis šių gaminių mažmeninės prekybos veikla įgijimui arba šios veiklos vykdymui, tokiems prekybininkams, kaip nurodyti pagrindinėje byloje, parduoti skirtų pirotechnikos gaminių laikymas yra būtina šios mažmeninės prekybos veiklos prielaida.
Iš tikrųjų, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 50 punkte, pirma, šie nacionalinės teisės aktai taikomi „prekybininkams“, taigi laikymui turint tikslą parduoti. Antra, kiek tai susiję su mažmeninės prekybos veikla, reikalavimas gauti leidimą įsigyti fejerverkų, kuriuose esančios pirotechninės medžiagos viršija tam tikrą kiekį, tikrai daro poveikį tiek teisės verstis šia veikla įgijimui, tiek jos vykdymui.
Be to, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad mažmeninės prekybos veikla yra paslauga, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 1 punktą (šiuo klausimu žr. 2018 m. sausio 30 d. Sprendimo X ir Visser,
C‑360/15 ir C‑31/16
,
EU:C:2018:44
,
ir
punktus).
Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos reikia gauti du leidimus laikyti mažmeninei prekybai skirtus pirotechnikos gaminius, patenka į Direktyvos 2006/123 taikymo sritį.
Kadangi pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi abejonių dėl tų teisės aktų atitikties Direktyvos 2006/123 10 straipsniui, nes juose Direktyvą 2007/23 atitinkančių ir mažmeninei prekybai skirtų pirotechnikos gaminių laikymui keliamas reikalavimas gauti tokius du leidimus, reikia patikslinti, kad, pirma, kaip generalinis advokatas nurodė išvados 59 punkte, pareiga turėti ir federalinį, ir regioninį leidimą savaime negali būti nesuderinamumo su Direktyva 2006/123 pagrindas, nes, remiantis šios direktyvos 10 straipsnio 7 dalimi, pagal šį straipsnį „neginčijamas valstybių narių institucijų, išduodančių tokius leidimus, kompetencijos pasidalijimas vietos ar regioniniu lygiu“.
Antra, reikia nustatyti, ar leidimų pagal šias dvi tvarkas išdavimo sąlygos atitinka Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 2 dalyje nustatytas specifines pareigas.
Pagal šią nuostatą leidimų išdavimo sąlygos turi būti nediskriminacinės, pateisinamos svarbiais visuomenės interesais ir proporcingos šiam tikslui, o tai reiškia, kad jos turi būti tinkamos tam tikslui pasiekti ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo Trijber ir Harmsen,
C‑340/14 ir C‑341/14
,
EU:C:2015:641
,
punktą). Be to, pagal šią nuostatą reikalaujama, kad šios išdavimo sąlygos būtų aiškios, nedviprasmiškos, objektyvios, skaidrios, prieinamos susipažinti ir iš anksto viešai skelbiamos.
Pagal suformuotą jurisprudenciją galiausiai nacionalinis teismas, kuris vienintelis yra kompetentingas vertinti jo nagrinėjamos bylos faktines aplinkybes, turės nustatyti, ar priemonė atitinka šio sprendimo 80 punkte nurodytus reikalavimus. Vis dėlto Teisingumo Teismas, kuris šiam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, yra kompetentingas pateikti pagrindinės bylos medžiaga ir Teisingumo Teismui pateiktomis rašytinėmis ir žodinėmis pastabomis grindžiamas gaires, kurios padėtų tam teismui priimti sprendimą (žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo Trijber ir Harmsen,
C‑340/14 ir C‑341/14
,
EU:C:2015:641
,
punktą, 2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Grupo Itevelesa ir kt.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
punktą ir 2018 m. sausio 30 d. Sprendimo X ir Visser,
C‑360/15 ir C‑31/16
,
EU:C:2018:44
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju, pirma, iš Teisingumo Teismo turimos informacijos matyti, kad dviejų nagrinėjamų leidimų išdavimo tvarkų sąlygos pateisinamos svarbiais visuomenės interesais, t. y. visuomenės saugumo ir sveikatos apsauga, kiek tai susiję su federaliniu leidimu, ir aplinkos apsauga, kiek tai susiję su regioniniu leidimu.
Taigi, kaip teismo posėdyje tvirtino Belgijos vyriausybė, antrasis klausimas grindžiamas klaidinga prielaida, nes jame nurodyta, kad abiem pagrindinėje byloje nagrinėjamomis leidimų išdavimo tvarkomis siekiama to paties tikslo.
Antra, nustatyta, kad šių leidimų išdavimo tvarkų sąlygos, atsižvelgiant į tai, kad federaliniai ir regioniniai teisės aktai paskelbti, buvo iš anksto paviešintos, todėl yra skaidrios ir prieinamos susipažinti.
Trečia, nėra pagrindo teigti, kad šios sąlygos neatitinka aiškumo ir nedviprasmiškumo kriterijaus, nurodyto Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 2 dalies d punkte, dėl to, kad šios dvi leidimų išdavimo tvarkos yra tapačios. Iš tikrųjų, pirmiausia šis kriterijus reiškia, kad šios leidimų išdavimo tvarkos sąlygos turi būti visiems lengvai suprantamos ir neturi būti jokių dviprasmiškų formuluočių. Toliau, kaip nurodyta šio sprendimo 82 punkte, šiomis dviem tvarkomis siekiama apsaugoti skirtingus viešuosius interesus. Galiausiai per teismo posėdį Belgijos vyriausybė nurodė, kad kiekvieno leidimo išdavimui taikomos skirtingos tikslios sąlygos.
Taigi abiejų pagrindinėje byloje nagrinėjamų leidimų išdavimo tvarkų sąlygos yra aiškios ir nedviprasmiškos, bet tai turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Ketvirta, atsižvelgiant į Teisingumo Teismui pateiktą bylos medžiagą, negalima įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamų leidimų išdavimo tvarkų sąlygos nediskriminacinės, proporcingos ir objektyvios. Todėl tai turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vykdydamas nustatytų sąlygų proporcingumo kontrolę, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės, be kita ko, patikrinti, ar pagal federalinę leidimų išdavimo tvarką nustatyta 50 kg pirotechninių mišinių didžiausia leidžiama riba yra tokia, kuri leidžia užtikrinti, kad būtų pasiektas užsibrėžtas tikslas, ir neviršija to, kas būtina tam tikslui pasiekti.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/123 10 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį nedraudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame Direktyvą 2007/23 atitinkančių ir mažmeninei prekybai skirtų pirotechnikos gaminių laikymui keliamas reikalavimas turėti du leidimus, t. y. federalinį sprogmenų leidimą ir regioninį aplinkos apsaugos leidimą, jeigu tenkinamos visos šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti paskutinį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pažeidimai, už kuriuos persekiojami kaltinamieji pagrindinėje byloje, yra „rimti pažeidimai“, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2013/29 45 straipsnį, todėl už juos gali būti skiriamos baudžiamosios sankcijos.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad faktinės aplinkybės, dėl kurių vykdomas kaltinamųjų pagrindinėje byloje baudžiamasis persekiojimas, klostėsi nuo 2010 m. lapkričio 22 d. iki 2013 m. sausio 27 d. Kadangi šių faktinių aplinkybių data ankstesnė nei Direktyvos 2013/29 įsigaliojimo data, pagrindinėje byloje ši direktyva netaikytina
ratione temporis
. Todėl tos faktinės aplinkybės patenka į Direktyvos 2007/23 taikymo sritį.
Be to, abu šiame pirmajame klausime nurodyti pažeidimai yra susiję su leidimais, išduotais pagal Belgijos teisės aktus, kuriuose pirotechnikos gaminių laikymui, siekiant juos parduoti, nustatyta dviguba leidimų tvarka. Kaip nurodyta šio sprendimo 67 ir 77 punktuose, šie teisės aktai patenka ne į Direktyvos 2007/23, o į Direktyvos 2006/123
ratione materiae
taikymo sritį.
Todėl šiuo atveju tik tiek, kiek pažeidimas yra susijęs su pirotechnikos gaminių, kuriuose yra daugiau nei 1 kg pirotechninių mišinių, pardavimu reikiamo leidimo neturintiems vartotojams, jis yra inkriminuotas remiantis nacionalinės teisės nuostatomis, kurios patenka į Direktyvos 2007/23
ratione materiae
ir
ratione temporis
taikymo sritį.
Vis dėlto primintina, kad, net jei, vertinant formaliai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apribojo savo klausimą tik Direktyvos 2013/29 45 straipsnio išaiškinimu, ši aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti nacionaliniam teismui visapusiško Sąjungos teisės išaiškinimo, kuris gali būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar šis teismas apie tai užsiminė pateiktame klausime (pagal analogiją žr. 2018 m. vasario 28 d. Sprendimo MA.T.I. SUD ir Duemme SGR,
C‑523/16 ir C‑536/16
,
EU:C:2018:122
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiomis aplinkybėmis pirmąjį klausimą reikia suprasti taip, kad juo siekiama sužinoti, pirma, ar Direktyvos 2007/23 20 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį valstybėms narėms leidžiama nustatyti baudžiamąsias sankcijas ir, antra, ar Direktyva 2006/123 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybės narės gali nustatyti baudžiamąsias sankcijas už nacionalinės teisės aktų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, pagal kuriuos Direktyvą 2007/23 atitinkančių ir mažmeninei prekybai skirtų pirotechnikos gaminių laikymui keliamas reikalavimas gauti du leidimus, pažeidimą.
Pirmiausia, kiek tai susiję su Direktyvos 2007/23 20 straipsnio išaiškinimu, primintina, kad šiame straipsnyje neapibrėžtos nei galimos inkriminuoti veikos, nei taikytinos sankcijos, o tik nurodyta, kad valstybės narės turi nustatyti tokias sankcijas.
Kaip generalinis advokatas nurodė išvados 37 punkte, atsižvelgiant į tai, kad tame straipsnyje tiksliai nenurodyta sankcijų, kurias valstybės narės turi nustatyti, rūšis, bet jame nustatyta, kad jos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios, iš šio straipsnio formuluotės matyti, kad valstybės narės išsaugo galimybę nurodyti taikytinų sankcijų rūšį, todėl nustatyti ir baudžiamąsias sankcijas už nacionalinės teisės nuostatų, priimtų pagal Direktyvą 2007/23, pažeidimus, jeigu šios sankcijos yra veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.
Taigi, pirma, baudžiamosios sankcijos gali būti skiriamos už nacionalinės teisės nuostatų, patenkančių į Direktyvos 2007/23 taikymo sritį, pažeidimą. Tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 91 ir 92 punktuose, į Direktyvos 2007/23
ratione materiae
ir
ratione temporis
taikymo sritį patenka tik toks su pirotechnikos gaminių pardavimu susijęs pažeidimas, koks nustatytas nacionalinės teisės akte, o pažeidimai, susiję su šių gaminių, kuriems taikoma dviguba leidimų tvarka, laikymu, siekiant juos parduoti, patenka į Direktyvos 2006/123 taikymo sritį.
Vadinasi, antra, nors Direktyvos 2007/23 20 straipsnyje, priešingai nei Direktyvos 2013/29 45 straipsnyje, aiškiai nenurodyta, kad valstybės narės gali nustatyti baudžiamąsias sankcijas už rimtus pažeidimus, šioje nuostatoje nebuvo atmetama tokia galimybė. Todėl šis 45 straipsnis negali būti laikomas
lex mitior
.
Primintina, kad nacionalinis teismas turi patikrinti ir tai, ar taikytinos sankcijos yra veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios. Vertindamas šių sankcijų proporcingumą, nacionalinis teismas turi atsižvelgti į pažeidimo sunkumą (pagal analogiją žr. 2012 m. vasario 9 d. Sprendimo Urbán,
C‑210/10
,
EU:C:2012:64
,
ir
punktus).
Kiek tai susiję su Direktyvos 2006/123 išaiškinimu, pažymėtina, kad pagal šios direktyvos 1 straipsnio 5 dalį ši direktyva neturi įtakos valstybių narių baudžiamosios teisės normoms, jeigu jos nepažeidžia toje direktyvoje įtvirtintų taisyklių.
Vadinasi, valstybės narės gali nustatyti baudžiamąsias sankcijas už nacionalinės teisės aktų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, pagal kuriuos Direktyvą 2007/23 atitinkančių ir mažmeninei prekybai skirtų pirotechnikos gaminių laikymui keliamas reikalavimas gauti du leidimus, pažeidimą, jeigu nacionalinės baudžiamosios teisės normos nepažeidžia Direktyvos 2006/123.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2007/23 20 straipsnis ir Direktyvos 2006/123 1 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės gali nustatyti baudžiamąsias sankcijas, jeigu, kiek tai susiję su Direktyva 2007/23, šios sankcijos yra veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios ir jeigu, kiek tai susiję su Direktyva 2006/123, nacionalinės baudžiamosios teisės normos nepažeidžia šioje direktyvoje nustatytų taisyklių.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
Pirotechnikos gaminių laisvo judėjimo principą, įtvirtintą, be kita ko, 2007 m. gegužės 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2007/23/EB dėl pirotechnikos gaminių pateikimo į rinką 6 straipsnio 2 dalyje, reikia aiškinti taip, kad pagal jį nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais vartotojams draudžiama turėti ar naudoti ir jiems parduoti fejerverkus, kuriuose yra daugiau nei 1 kilogramas pirotechninių mišinių, jeigu šie teisės aktai tinkami viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina šiems pagrindiniams interesams apsaugoti, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

2.
2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje 10 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose Direktyvą 2007/23 atitinkančių ir mažmeninei prekybai skirtų pirotechnikos gaminių laikymui keliamas reikalavimas turėti du leidimus, t. y. federalinį sprogmenų leidimą ir regioninį aplinkosaugos leidimą, jeigu tenkinamos visos šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

3.
Direktyvos 2007/23 20 straipsnis ir Direktyvos 2006/123 1 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės gali nustatyti baudžiamąsias sankcijas, jeigu, kiek tai susiję su Direktyva 2007/23, šios sankcijos yra veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios ir, kiek tai susiję su Direktyva 2006/123, nacionalinės baudžiamosios teisės normos nepažeidžia šioje direktyvoje nustatytų taisyklių.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: nyderlandų.