CELEX: 62017CJ0298
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2002/22/EB
Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos
Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės
Įmonė, teikianti elektroninių ryšių tinklus radijo ar televizijos programoms transliuoti visuomenei
Įmonė, kuri siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu
Privalomojo programų siuntimo įpareigojimas („must carry“)

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (
OL L 108, 2002, p. 51
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB (
OL L 337, 2009, p. 11
; toliau – Universaliųjų paslaugų direktyva), 31 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant
France Télévisions SA
ir
Conseil supérieur de l’audiovisuel (CSA)
ginčą dėl 2015 m. gegužės 27 d. Sprendimo Nr. 2015-232, kuriuo
Conseil supérieur de l’audiovisuel (CSA)
nurodė
France Télévisions
ateityje laikytis 1986 m. rugsėjo 30 d.
loi no 86-1067 relative à la liberté de la communication
(Įstatymas Nr. 86-1067 dėl komunikacijų laisvės, toliau – Įstatymas dėl komunikacijų laisvės) 34-2 straipsnio nuostatų ir neprieštarauti tam, kad
Playmédia
nepertraukiamai ir tiesiogiai transliuotų
France Télévisions
prodiusuotas programas savo interneto svetainėje.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Pagrindų direktyva
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (
OL L 108, 2002, p. 33
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB (
OL L 337, 2009, p. 37
) (toliau – Pagrindų direktyva), 5 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Telekomunikacijų, žiniasklaidos ir informacijos technologijos sektorių konvergencija reiškia, kad visiems perdavimo tinklams ir paslaugoms turėtų būti taikoma viena reguliavimo sistema. Tą reguliavimo sistemą sudaro ši direktyva ir keturios specifinės direktyvos: 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (
OL L 108, p. 21
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337), 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva) (
OL L 108, p. 7
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 323), 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (
OL L 108, 2002, p. 51
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367) ir 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/66/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (
OL L 24, 1998, p. 1
) (toliau – specifinės direktyvos). Būtina atskirti perdavimo reguliavimą nuo turinio reguliavimo. Todėl ši sistema netaikoma paslaugų, teikiamų elektroninių ryšių tinklais naudojantis elektroninių ryšių paslaugomis, turiniui, kaip, pavyzdžiui, transliacijų turiniui, finansinėms paslaugoms ir tam tikroms informacinės visuomenės paslaugoms, ir todėl ši sistema nepažeidžia tokioms paslaugoms Bendrijos ar nacionaliniu lygiu taikomų priemonių, kuriomis pagal Bendrijos teisę siekiama skatinti kultūrų ir kalbų įvairovę bei užtikrinti žiniasklaidos pliuralizmą. Televizijos programų turiniui taikoma 1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyva 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (
OL L 298, 1989, p. 23
). Perdavimo reguliavimo ir turinio reguliavimo atskyrimas neturi trukdyti atsižvelgti į egzistuojančias tarp jų sąsajas, ypač siekiant užtikrinti žiniasklaidos pliuralizmą, kultūrų ir kalbų įvairovę ir vartotojų apsaugą.“
Pagrindų direktyvos 1 straipsnio „Taikymo sritis ir tikslas“ 2 ir 3 dalyse numatyta:
„2.   Ši direktyva ir specifinės direktyvos nepažeidžia įpareigojimų, susijusių su paslaugomis, teikiamomis naudojant elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas, kuriuos nustato nacionalinė teisė, suderinta su Bendrijos teise, arba Bendrijos teisė.
3.   Ši direktyva ir specifinės direktyvos nepažeidžia priemonių, taikomų Bendrijos ar nacionaliniu lygiu laikantis Bendrijos teisės, kuriomis siekiama bendros svarbos tikslų, ypač susijusių su turinio reguliavimu ir audiovizualine politika.“
Pagrindų direktyvos 2 straipsnyje „Sąvokos“ nurodyta:
„Šioje direktyvoje:
a)
„elektroninių ryšių tinklas“ – perdavimo sistemos ir atitinkamais atvejais komutavimo ar maršruto parinkimo įranga bei kiti ištekliai, įskaitant neaktyvius tinklo elementus, kurie leidžia perduoti signalus laidais, radijo, optinėmis ar kitomis elektromagnetinėmis priemonėmis, įskaitant palydovinius tinklus, fiksuoto (linijų ir paketų perjungiamojo, įskaitant internetą) ir judriojo ryšio antžeminius tinklus, elektros perdavimo kabelines sistemas, tokiu mastu, kokiu jos yra naudojamos signalams perduoti, radijo ir televizijos programų transliavimui naudojami tinklai ir kabelinės televizijos tinklai, neatsižvelgiant į perduodamos informacijos pobūdį;
<…>
m)
„elektroninių ryšių tinklo teikimas“ – tokio tinklo sukūrimas, eksploatavimas, kontrolė ar galimybės juo naudotis suteikimas;
<…>“
Universaliųjų paslaugų direktyva
Direktyvos 2002/22/EB 45 konstatuojamojoje dalyje teigiama:
„Bendra elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliavimo sistema netaikoma turinį teikiančioms paslaugoms, pavyzdžiui, siūlomiems garso ir televizijos transliacijų turinio paketams. Tokių paslaugų teikėjams vykdant tokią veiklą, universaliųjų paslaugų įpareigojimas neturėtų būti taikomas. Ši direktyva neturi įtakos su Bendrijos teise suderintoms priemonėms, kurios tokioms paslaugoms taikomos nacionaliniu lygiu.“
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Sąvokos“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos, pateiktos [Pagrindų direktyvos] 2 straipsnyje.“
<…>“
Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio „Privalomojo programų siuntimo įpareigojimai („must carry“) 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės savo jurisdikcijoje esantiems ūkio subjektams, teikiantiems elektroninių ryšių tinklus, skirtus radijo ir televizijos programoms transliuoti visuomenei, jeigu didelė dalis tokių tinklų galutinių paslaugų gavėjų naudojasi jais kaip pagrindine priemone radijo ir televizijos programoms priimti, gali nustatyti pagrįstus privalomojo programų siuntimo („must carry“) įpareigojimus perduoti nurodytas radijo ir televizijos programas bei jas papildančias paslaugas, visų pirma siekdamos neįgaliesiems galutiniams paslaugų gavėjams sudaryti tinkamas galimybes naudotis tomis paslaugomis. Tokius įpareigojimus galima nustatyti tik tais atvejais, kai jie yra būtini kiekvienos valstybės narės aiškiai apibrėžtiems bendrojo intereso tikslams pasiekti; jie turi būti proporcingi ir skaidrūs.
Valstybės narės peržiūri pirmoje pastraipoje nurodytus įpareigojimus ne vėliau kaip per vienerius metus nuo 2011 m. gegužės 25 d., išskyrus atvejus, kai valstybės narės atliko tokią peržiūrą per praėjusius dvejus metus.
Valstybės narės reguliariai peržiūri privalomojo programų siuntimo („must carry“) įpareigojimus.“
Prancūzijos teisė
Įstatymo dėl komunikacijų laisvės 2-1 straipsnyje nustatyta:
„Šiame įstatyme paslaugų teikėjas – tai bet kuris asmuo, kuris su programų prodiuseriais užmezga sutartinius santykius siekdamas siūlyti audiovizualinių komunikacijų paslaugas visuomenei per elektroninių ryšių tinklą, kaip tai suprantama pagal
code des postes et des communications électroniques
(Pašto ir elektroninių ryšių kodeksas) L. 32 straipsnio 2 dalį. Paslaugų teikėju taip pat laikomas kiekvienas asmuo, kuris formuoja šią pasiūlą, užmegzdamas sutartinius santykius su kitais teikėjas.“
Šio įstatymo 34-2 straipsnio I punkte išdėstyta:
„Prancūzijos žemyninėje teritorijoje kiekvienas paslaugų internetu teikėjas, nenaudojantis [CSA] priskirtų antžeminių dažnių, savo abonentams nemokamai teikia 44 straipsnio I punkte nurodytų bendrovių paslaugas ir prieigą prie kanalo
Arte
, transliuojamą skaitmeniniu analoginiu būdu, taip pat prieigą prie kanalo
TV 5
ir televizijos programas, transliuojamas antžeminiais skaitmeniniais dažniais, siekiant geriau supažindinti su užjūrio teritorijomis, skirtas žemyninės teritorijos publikai ir prodiusuojamas 44 straipsnio I punkte nurodytos bendrovės, išskyrus atvejus, kai šie prodiuseriai mano, kad paslaugų pasiūla akivaizdžiai neatitinka jų vykdomų viešosios paslaugos teikimo užduočių. Jeigu siūlomos skaitmeniniu būdu transliuojamos programos, jis taip pat nemokamai transliuoja šių bendrovių programas šiems abonentams antžeminiu skaitmeniniu būdu.
<…>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Playmédia
siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas interneto svetainėje ir gauna atlygį daugiausia iš reklaminių žinučių, rodomų prieš programų transliacijas ir jų metu. Remdamasi paslaugų teikėjo statusu, kaip tai suprantama pagal Įstatymo dėl komunikacijų laisvės 2-1 straipsnį,
Playmédia
mano, kad pagal šio įstatymo 34-2 straipsnio nuostatas ji turi teisę transliuoti
France Télévisions
prodiusuotas programas. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
France Télévisions
pati nepertraukiamai ir tiesiogiai transliuoja minėtas programas interneto svetainėje, kuri yra prieinama visuomenei.
2015 m. gegužės 27 d. sprendimu CSA nurodė
France Télévisions
laikytis Įstatymo dėl komunikacijų laisvės 34-2 straipsnio nuostatų ir neprieštarauti tam, kad
Playmédia
nepertraukiamai transliuotų jos programas
Playmédia
interneto svetainėje.
Skundo santraukoje, kuri
Conseil d’État
(Valstybės taryba, Prancūzija) teisminių ginčų sekretoriate buvo užregistruota 2015 m. liepos 6 d.,
France Télévisions
paprašė panaikinti tokį nurodymą ir tvirtino, jog
Playmédia
negali remtis minėto įstatymo 34-2 straipsnyje numatyta pareiga. Šiuo klausimu
France Télévisions
nurodo, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalyje numatytos sąlygos neįvykdytos, nes negalima tvirtinti, jog didelei daliai interneto tinklo naudotojų šis tinklas yra pagrindinė priemonė televizijos transliacijoms priimti.
Šiomis aplinkybėmis
Conseil d’État
(Valstybės taryba, Prancūzija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar įmonė, kuri siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu, vien dėl to turi būti laikoma įmone, teikiančia elektroninių ryšių tinklus radijo ar televizijos programoms transliuoti visuomenei, kaip tai suprantama pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalį?
2.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar valstybė narė, nepažeisdama minėtos direktyvos ar kitų Europos Sąjungos teisės normų, gali numatyti radijo ar televizijos programų privalomojo siuntimo įpareigojimą elektroninių ryšių tinklus teikiančioms įmonėms ir kartu įmonėms, kurios, nors neteikia šių tinklų, siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu?
3.
Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar valstybės narės gali netaikyti privalomojo siuntimo įpareigojimui, kiek tai susiję su paslaugų teikėjais, kurie neteikia elektroninių ryšių tinklų, visų Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų, nors pagal šią direktyvą šios sąlygos yra privalomos tinklų operatorių atveju?
4.
Ar valstybė narė, kuri nustato pareigą transliuoti tam tikras radijo ar televizijos programas tam tikrais tinklais, gali, nepažeisdama minėtos direktyvos, numatyti įpareigojimą sutikti, kad šios programos būtų transliuojamos šiais tinklais, įskaitant atvejus, kai transliuojama interneto svetainėje, jeigu atitinkama įmonė pati transliuoja savo programas internetu?
5.
Ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalyje numatytą sąlygą, kad didelė dalis tokių tinklų galutinių paslaugų gavėjų turi naudotis jais kaip pagrindine priemone radijo ir televizijos transliacijoms priimti, kalbant apie transliaciją internetu, reikia vertinti atsižvelgiant į visus naudotojus, kurie nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūri televizijos programas internetu, ar tik į interneto svetainės, kuriai nustatytas transliacijos įpareigojimas, naudotojus?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas klausia, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad įmonė, kuri siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu, vien dėl šio fakto turi būti laikoma įmone, teikiančia elektroninių ryšių tinklus radijo ir televizijos programoms transliuoti visuomenei.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalį valstybės narės gali tam tikromis sąlygomis savo jurisdikcijoje esantiems ūkio subjektams, teikiantiems elektroninių ryšių tinklus, skirtus radijo ir televizijos programoms transliuoti visuomenei, nustatyti pagrįstus privalomojo programų siuntimo („must carry“) įpareigojimus.
Pagrindų direktyvos 2 straipsnio m punkte „elektroninių ryšių tinklo tiekimas“ apibrėžiamas kaip „tokio tinklo sukūrimas, eksploatavimas, kontrolė ar galimybės juo naudotis suteikimas“. Ši apibrėžtis taikoma Universaliųjų paslaugų direktyvos taikymo atveju, kaip tai matyti iš jos 2 straipsnio.
Veikla, kurią sudaro nepertraukiamas ir tiesioginis televizijos programų rodymas interneto svetainėje, nepatenka į šią apibrėžtį. Iš tikrųjų, vien aplinkybė, jog tam, kad galėtų siūlyti šias paslaugas, bendrovė turi būti elektroninių ryšių tinklo, kaip tai suprantama pagal Pagrindų direktyvos 2 straipsnio a punktą, t. y. interneto, naudotoja, neleidžia manyti, jog ji pati yra tokio tinklo teikėja.
Šiuo atveju tokia įmonė kaip
Playmédia
, kuri tik nepertraukiamai ir tiesiogiai rodo televizijos programas internetu, neteikia elektroninių ryšių tinklo, tačiau suteikia prieigą prie audiovizualinių paslaugų, teikiamų elektroninių ryšių tinklais, turinio, kaip tai nurodė generalinis advokatas savo išvados 23 punkte.
Iš Pagrindų direktyvos 5 konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, kad būtina atskirti perdavimo reguliavimą nuo turinio reguliavimo ir kad bendra reguliavimo sistema, prie kurio priskiriama Universaliųjų paslaugų direktyva, netaikoma paslaugų, teikiamų elektroninių ryšių tinklais naudojantis elektroninių ryšių paslaugomis, turiniui (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimo UPC Nederland,
C‑518/11
,
EU:C:2013:709
,
punktą).
Be to, pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 45 konstatuojamąją dalį bendra elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliavimo sistema netaikoma turinį teikiančioms paslaugoms; šioms paslaugoms netaikomas universaliųjų paslaugų įpareigojimas. Iš to matyti, kad įmonei, kuri interneto svetainėje teikia tik prieigą prie per internetą perduodamo turinio, netaikoma Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalis.
Tokiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad įmonė, kuri siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu, vien dėl to neturi būti laikoma įmone, teikiančia elektroninių ryšių tinklus radijo ir televizijos programoms transliuoti visuomenei.
Dėl antrojo–ketvirtojo klausimų
Savo antruoju–ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas iš esmės klausia, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatos arba kitos Sąjungos taisyklės turi būti aiškinamos taip, jog jomis valstybei narei draudžiama, esant tokiai situacijai kaip pagrindinėje byloje, nustatyti privalomojo programų siuntimo įpareigojimą („must carry“) įmonėms, kurios neteikia elektroninių ryšių tinklų, tačiau siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu.
Šių klausimų svarbą paaiškina tai, jog iš pagrindinės bylos matyti, kad privalomojo programų siuntimo įpareigojimai („must carry“) pagal nacionalinę teisę nustatomi įmonėms, kurioms netaikoma Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalis. Iš tikrųjų, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Įstatymo dėl komunikacijų laisvės 2-1 ir 34‑2 straipsniuose numatyto privalomojo programų siuntimo įpareigojimo („must carry“) taikymo sritis skiriasi nuo numatytosios minėtoje 31 straipsnio 1 dalyje. Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas turi nustatyti, ar iš tiesų privalomojo programų siuntimo įpareigojimai („must carry“) buvo nustatyti tokioms įmonėms kaip
Playmédia
.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal Pagrindų direktyvos 1 straipsnio 3 dalį bendrą reguliavimo sistemą sudarančios direktyvos nepažeidžia priemonių, priimtų nacionaliniu lygiu laikantis Sąjungos teisės, kuriomis siekiama bendro intereso tikslų, ypač susijusių su turinio reguliavimu ir audiovizualine politika.
Be to, iš Pagrindų direktyvos 5 konstatuojamosios dalies matyti, kad bendra reguliavimo sistema, į kurią patenka ir Universaliųjų paslaugų direktyva, netaikoma paslaugų, teikiamų elektroninių ryšių tinklais naudojantis elektroninių ryšių paslaugomis, turiniui, todėl ja nepažeidžiamos su tokiomis paslaugomis susijusios Sąjungos ar nacionaliniu lygiu priimtos priemonės, kuriomis siekiama skatinti kultūrų ir kalbų įvairovę ir užtikrinti žiniasklaidos pliuralizmą.
Todėl Universaliųjų paslaugų direktyva leidžiama valstybėms narėms laisvai nustatyti privalomojo programų siuntimo įpareigojimus („must carry“) (be tų, kurie numatyti šios direktyvos 31 straipsnio 1 dalyje), visų pirma įmonėms, kurios neteikia elektroninių ryšių tinklų, tačiau siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu.
Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas nurodo „kitas Sąjungos taisykles“, reikia pažymėti, jog prašymas priimti prejudicinį sprendimą neleidžia tiksliai identifikuoti šio teismo prašomų išaiškinti Sąjungos teisės nuostatų.
Aišku, nustatydamos privalomojo programų siuntimo įpareigojimus („must carry“) įmonėms, kurioms netaikoma Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalis, valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės, visų pirma taisyklių, susijusių su SESV 56 straipsnyje įtvirtinta paslaugų teikimo laisve.
Net ir darant prielaidą, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta nuoroda į „kitas Sąjungos taisykles“ turi būti suprantama kaip nurodanti minėtą nuostatą, primintina, jog SESV nuostatos dėl laisvo paslaugų teikimo netaikomos tuo atveju, kai visos aplinkybės susijusios tik su viena valstybe nare (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Atrodo, kad šiuo atveju visos pagrindinės bylos aplinkybės susijusios tik su Prancūzijos teritorija. Iš tikrųjų šis ginčas kilo tarp Prancūzijos įmonės ir CSA dėl to, kad ši įmonė prieštaravo tam, jog kita Prancūzijos įmonė transliuotų jos prodiusuojamas programas.
2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
) 50–53 punktuose Teisingumo Teismas priminė keturis atvejus, kuriais vis dėlto gali paaiškėti, kad, siekiant išspręsti pagrindines bylas, reikia išaiškinti su pagrindinėmis laisvėmis susijusias Sutarčių nuostatas, nors visos šių bylų aplinkybės susijusios tik su viena valstybe nare, ir dėl to jis priverstas šiuos prašymus priimti prejudicinį sprendimą pripažinti priimtinais (2018 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Fremoluc,
C‑343/17
,
EU:C:2018:754
,
punktas).
Vis dėlto Teisingumo Teismas paaiškino, kad, esant tokiai situacijai kaip pagrindinėje byloje, kurioje visos aplinkybės susijusios tik su viena valstybe nare, prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas turi nurodyti Teisingumo Teismui, kaip to reikalaujama Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje, kodėl, nepaisant visiškai vidinio pobūdžio, jo nagrinėjamas ginčas turi sąsają su Sąjungos teisės nuostatomis, susijusiomis su pagrindinėmis laisvėmis, dėl kurios prašomas prejudicinis išaiškinimas tampa būtinas šiai bylai išnagrinėti (2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
punktas).
Tačiau šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas nenurodė, kodėl, nepaisant visiškai vidinio pobūdžio, jo nagrinėjamas ginčas turi sąsają su Sąjungos teisės nuostatomis, susijusiomis su laisvu paslaugų teikimu, dėl kurios SESV 56 straipsnio išaiškinimas tampa būtinas šiam ginčui išspręsti.
Tokiomis aplinkybėmis reikia nurodyti, jog antrasis, trečiasis ir ketvirtasis klausimai nepriimtini, kiek jie susiję su „kitomis Sąjungos taisyklėmis“.
Tokiomis aplinkybėmis į antrąjį–ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jomis nedraudžiama valybėms narėms, esant tokiai situacijai kaip pagrindinėje byloje, nustatyti privalomojo programų siuntimo įpareigojimų („must carry“) įmonėms, kurios neteikia elektroninių ryšių tinklų, tačiau siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu.
Dėl penktojo klausimo
Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas iš esmės klausia, ar tokioje kaip pagrindinė byloje Universalių paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalyje numatyta sąlyga, kad didelė dalis tinklų, kuriems nustatytas privalomojo programų siuntimo įpareigojimas („must carry“), galutinių naudotojų turi naudotis šiais tinklais kaip pagrindine priemone televizijos programoms priimti, turi būti vertinama atsižvelgiant į visus naudotojus, kurie televizijos programas žiūri internetu, ar tik į interneto svetainės, kuri priklauso įmonei, kuriai nustatytas šis įpareigojimas, naudotojus.
Šiuo atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 19 ir 21 punktų, tokia įmonė kaip
Playmédia
nepatenka į Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Dėl įmonių, kurioms minėta nuostata netaikoma, pažymėtina, jog Sąjungos teisėje nereikalaujama laikytis sąlygos, kad didelė dalis tinklų, kuriems nustatytas privalomojo programų siuntimo įpareigojimas („must carry“), galutinių naudotojų turi naudotis šiais tinklais kaip pagrindine priemone televizijos programoms priimti.
Šiomis aplinkybėmis nereikia atsakyti į penktąjį klausimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB, 31 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad įmonė, kuri siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu, vien dėl to neturi būti laikoma įmone, teikiančia elektroninių ryšių tinklus radijo ir televizijos programoms transliuoti visuomenei.

2.
Direktyvos 2002/22, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/136, nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jomis nedraudžiama valstybėms narėms, esant tokiai situacijai kaip pagrindinėje byloje, nustatyti privalomojo programų siuntimo įpareigojimo („must carry“) įmonėms, kurios neteikia elektroninių ryšių tinklų, tačiau siūlo nepertraukiamai ir tiesiogiai žiūrėti televizijos programas internetu.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.