CELEX: 62021CJ0301
Predhodno odločanje
Socialna politika
Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu
Direktiva 2000/78/ES
Člen 2(1) in (2)
Prepoved diskriminacije na podlagi starosti
Nacionalna ureditev, katere posledica je, da je plača nekaterih sodnikov višja od plače drugih sodnikov iste stopnje, ki opravljajo enake naloge
Člen 1
Predmet
Izčrpna narava naštetih diskriminacij

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1, člena 2(1) in (2), člena 3(1)(c), zadnji stavek, in člena 9(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79) ter člena 47(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med YF in drugimi, sedmimi romunskimi sodniki (v nadaljevanju: zadevni sodniki), ter Curtea de Apel Alba Iulia (višje sodišče v Albi Iuliji, Romunija) in štirimi drugimi romunskimi sodišči kot delodajalci teh sodnikov (v nadaljevanju: zadevna sodišča) glede zahtevka, naj se tem sodiščem, zaradi domnevne diskriminacije pri zaposlovanju, naloži, da zadevnim sodnikom plačajo odškodnino, ki je enaka razliki med plačo, ki so jo dejansko prejeli, in plačo, ki bi jo morali prejeti v skladu z nacionalno ureditvijo, za katero menijo, da se uporablja za njih.
Pravni okvir
Pravo Unije
V skladu s členom 1 Direktive 2000/78 je „[n]amen te direktive […] opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja“.
Člen 2(1) in (2) te direktive določa:
„1.   V tej direktivi ,načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
2.   V smislu odstavka 1:
(a)
se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;
(b)
se šteje, da gre za posredno diskriminacijo, kadar je zaradi kakšne na videz nevtralne določbe, merila ali prakse neka oseba določene vere ali prepričanja, ki ima določen[o] [invalidnost] ali je določene starosti ali spolne usmerjenosti, v primerjavi z drugimi v slabšem položaju, razen če:
(i)
tako določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje legitimni cilj in je način uresničevanja tega cilja primeren in nujen; ali
(ii)
mora delodajalec oziroma oseba ali organizacija, ki jo ta direktiva zavezuje, glede oseb z določenim hendikepom na podlagi nacionalne zakonodaje sprejeti ustrezne ukrepe v skladu z načeli iz člena 5, da odpravi podlago za prikrajšanost, ki jo povzroča taka določba, merilo ali praksa.“
Člen 3(1)(c) navedene direktive določa:
„V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:
[…]
(c)
zaposlitev in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom.“
Člen 9(1) iste direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da so vsem osebam, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, na voljo sodni in/ali upravni postopki, in, kjer države članice menijo, da je ustrezno, poravnalni postopki, tudi potem, ko se je razmerje, v katerem je domnevno prišlo do diskriminiranja, že končalo.“
Romunsko pravo
OG št. 137/2000
V skladu s členom 1(2)(a) Ordonanţa Guvernului nr. 137/2000 privind prevenirea și sancționarea tuturor formelor de discriminare (uredba vlade št. 137/2000 o preprečevanju in kaznovanju vseh oblik diskriminacije) z dne 31. avgusta 2000 (
Monitorul Oficial al României
, del I, št. 166, z dne 7. marca 2014), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: OG št. 137/2000), sta načeli enakosti med državljani ter načelo prepovedi privilegijev in diskriminacije zagotovljeni zlasti pri uveljavljanju pravice do enakega obravnavanja pred nacionalnimi sodišči in drugimi pravosodnimi organi.
Člen 2, od (1) do (3), OG št. 137/2000 določa:
„1.   V skladu s to uredbo se šteje, da je diskriminacija vsako razlikovanje, izključevanje, omejevanje ali dajanje prednosti na podlagi rase, državljanstva, etnične pripadnosti, jezika, vere, družbenega razreda, prepričanj, spola, spolne usmerjenosti, starosti, invalidnosti, nenalezljive kronične bolezni, seropozitivnosti na virus humane imunske pomanjkljivosti (HIV), pripadnosti prikrajšani skupini ali katerega koli drugega merila, katerega cilj ali posledica je, da se omeji ali ogrozi priznanje, uporaba ali uresničevanje – v razmerah enakopravnosti – človekovih pravic in temeljnih svoboščin ali pravic, ki jih priznava zakon na političnem, gospodarskem, družbenem in kulturnem področju ali v katerem koli drugem sektorju javnega življenja.
2.   Določba, ki diskriminira osebe na kateri od podlag iz odstavka 1, se šteje za diskriminatorno v smislu te uredbe.
3.   V skladu s to uredbo so diskriminatorne navidezno nevtralne določbe, merila ali prakse, ki nekatere osebe postavljajo v slabši položaj na podlagi meril iz odstavka 1 v primerjavi z drugimi, razen če te določbe, merila ali prakse objektivno upravičuje legitimni cilj in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni.“
Člen 5 OG št. 137/2000 določa, da različno obravnavanje, ki temelji na neki značilnosti v zvezi z merili iz člena 2(1) tega odloka, ne pomeni diskriminacije, če zaradi narave poklicnih dejavnosti ali zaradi konteksta, v katerem se opravljajo, taka značilnost pomeni resnično in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna.
Člen 27(1) in (2) OG št. 137/2000 določa:
„1.   Kdor meni, da je bil žrtev diskriminacije, lahko v skladu s splošnimi predpisi pri sodišču zahteva odškodnino in vrnitev v stanje, ki je obstajalo pred diskriminacijo, ali odpravo položaja, ki je posledica diskriminacije. […]
2.   Rok za vložitev tožbe je tri leta od datuma nastanka dejstev ali od dneva, ko se je zadevna oseba lahko seznanila z njimi.“
OUG št. 27/2006
Člen 2 Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 27/2006 privind salarizarea şi alte drepturi ale judecătorilor, procurorilor şi altor categorii de personal din sistemul justiţiei (nujna uredba vlade št. 27/2006 o plačah in drugih pravicah sodnikov, državnih tožilcev in drugih kategorij osebja v sodnem sistemu) z dne 29. marca 2006 (
Monitorul Oficial al României
, del I, št. 314 z dne 7. aprila 2006) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: OUG št. 27/2006), določa:
„Plače in druge pravice sodnikov, državnih tožilcev in z njimi izenačenega osebja ter sodniških pomočnikih se določijo ob upoštevanju kraja in vloge pravosodja v pravni državi, odgovornosti, zapletenosti in tveganj funkcij, nezdružljivosti in prepovedi, ki jih zakon določa za te kategorije osebja.“
Člen 3 OUG št. 27/2006 določa, da so sodniki, državni tožilci, sodniški pomočniki ter pravno osebje, izenačeno s sodniki in državnimi tožilci, za opravljeno dejavnost upravičeni do bruto mesečnega plačila, določenega glede na stopnjo sodišča oziroma tožilstva, nalog, ki jih imajo, in delovno dobo v pravosodju na podlagi „sektorske referenčne vrednosti“ in množilnih količnikov iz priloge, ki je sestavni del te nujne uredbe.
V skladu s členom 11 OUG št. 27/2006 so državni tožilci nacionalnega direktorata za boj proti korupciji in državni tožilci direktorata za preiskovanje kaznivih dejanj organiziranega kriminala in terorizma plačani v skladu s tem, kar je določeno v Prilogi, del A, točke od 6 do 13, k tej nujni uredbi, glede na naloge, ki jih imajo, oziroma glede na naloge, ki so z njimi izenačene na podlagi zakona.
V skladu s členom 40 OUG št. 27/2006 se določbe te uredbe uporabljajo od aprila 2006.
Priloga, del A, naslovljen „Množilni količniki“, k OUG št. 27/2006 vsebuje točko 13, v kateri je pojasnjeno, da množitelj 19,00 ustreza funkciji „državnega tožilstva“ pri Înalta Curte de Casație și Justiție (vrhovno kasacijsko sodišče, Romunija). Poleg tega je isti količnik določen v točki 14, del A, te priloge za funkcijo „predsednika“ višjih sodišč oziroma „generalnega državnega tožilca“ državnih tožilstev pri teh sodiščih.
OG št. 10/20007
Člen 1 Ordonanţa Guvernului nr. 10/2007 privind creşterile salariale ce se vor acorda în anul 2007 personalului bugetar şi personalului salarizat potrivit Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 24/2000 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază pentru personalul contractual din sectorul bugetar și personalului salarizat potrivit anexelor nr. II şi III la Legea nr. 154/1998 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază în sectorul bugetar şi a indemnizaţiilor pentru persoane care ocupă funcţii de demnitate publică (uredba vlade št. 10/2007 o povišanjih plač, ki se leta 2007 odobrijo proračunskemu in zaposlenemu osebju v skladu z nujno uredbo vlade št. 24/2000 o sistemu določitve osnovnih plač za pogodbeno osebje v proračunskem sektorju in zaposleno osebje na podlagi prilog II in III k zakonu št. 154/1998 o sistemu določitve osnovnih plač v proračunskem sektorju in dodatkov za javne uslužbence) z dne 31. januarja 2007 (
Monitorul Oficial al României
, del I, št. 80 z dne 1. februarja 2007) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: OG št. 10/2007), določa:
„Leta 2007 se osnovne plače pogodbenega osebja v proračunskem sektorju […] povečajo […]:
(a)
za 5 %, od 1. januarja 2007, v primerjavi z osnovno plačo za december 2006;
(b)
za 2 %, od 1. aprila 2007, v primerjavi s stopnjo, ki je veljala marca 2007;
(c)
za 11 %, od 1. oktobra 2007, v primerjavi s stopnjo, ki je veljala septembra 2007.“
Okvirni zakon št. 330/2009
Člen 1(1) in (2) Legea-cadru nr. 330/2009 privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (okvirni zakon št. 330/2009 o enotnem sistemu plač osebja, izplačanih iz javnih sredstev) z dne 5. novembra 2009 (
Monitorul Oficial al României
, del I, št. 762 z dne 9. novembra 2009) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: okvirni zakon št. 330/2009), je začel veljati 1. januarja 2010. V tej določbi je določeno:
„1.   Predmet tega zakona je urediti izvajanje enotnega sistema plač za osebje proračunskega sektorja, ki se izplačajo iz konsolidiranega splošnega državnega proračuna.
2.   Od datuma začetka veljavnosti celotnega ali dela tega zakona so in ostajajo pravice osebja iz odstavka 1 izključno tiste, ki jih določa ta zakon. […]“.
Iz člena 2 tega okvirnega zakona izhaja, da se njegove določbe uporabljajo za osebje javnih organov in institucij, med katerimi je pravosodni organ izrecno omenjen.
V skladu s členom 12(1) navedenega okvirnega zakona so koeficienti plačilnega razreda, na podlagi katerih se določijo mesečni dodatki za vodstvene funkcije, dodatki in druge posebne pravice za vsako področje dejavnosti, določeni v prilogah k temu okvirnemu zakonu. V skladu s členom 12(2) okvirnega zakona št. 330/2009 je znesek koeficienta plačilnega razreda 1,00 za leto 2010 znašal 705 romunskih levov (RON) (približno 143,15 EUR), povečanje koeficienta plačilnega razreda 1,00 po letu 2010 pa je bilo pogojeno z zmanjšanjem števila zaposlenih, ki je bilo potrebno za uresničitev letnih ciljev v zvezi z deležem izdatkov za osebje v bruto domačem proizvodu (BDP), določenem v členu 5 tega okvirnega zakona, da bi se leta 2015 dosegla raven koeficienta plačilnega razreda 1,00 v višini 1110 RON (približno 225,39 EUR). Poleg tega člen 12(3) navedenega okvirnega zakona določa, da se mesečni dodatki za vodstvene funkcije za leto 2010 določijo v skladu s členom 30(5) tega okvirnega zakona, ne da bi se uporabili koeficienti plačilnega razreda, določeni v prilogah k temu okvirnem zakonu.
Člen 30(5) okvirnega zakona št. 330/2009 določa:
„Leta 2010 bo osebje, zaposleno na dan 31. decembra 2009, obdržalo plačo, ne da bi nanjo vplivali ukrepi znižanja stroškov za osebje iz decembra 2009, in sicer na tak način:
(a)
[…] mesečni dodatek za opravljanje vodstvenih funkcij je tisti[…], ki ustreza nalogam iz decembra 2009, ki se jim prištejejo dodatki, ki so vključeni vanj v skladu s prilogami k temu zakonu;
(b)
dodatki, določeni v prilogah k temu zakonu, ki so ostali zunaj [] […] mesečnega dodatka za vodstvene funkcije, se dodelijo v znesku, ki je enak znesku, izračunanemu za december 2009.“
Zakonik o delovnih razmerjih
Člen 5 Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii (zakon št. 53/2003 o zakoniku o delovnih razmerjih) z dne 24. januarja 2003 (
Monitorul Oficial al României
, del I, št. 72 z dne 5. februarja 2003), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o delovnih razmerjih), določa:
„1.   Delovna razmerja so urejena v skladu z načelom enakega obravnavanja glede vseh zaposlenih in delodajalcev.
2.   Prepovedana je vsakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaposlenega na podlagi spola, spolne usmerjenosti, genetskih značilnosti, starosti, narodnosti, rase, barve kože, etnične pripadnosti, vere, političnih opredelitev, socialnega izvora, invalidnosti, družinskih razmer ali družinske odgovornosti, sindikalne pripadnosti ali dejavnosti.
3.   Neposredno diskriminacijo pomenijo dejanja in dejstva izključitve, razlikovanja, omejevanja ali dajanja prednosti na podlagi enega ali več meril iz odstavka 2, katerih cilj ali posledica je, da se priznanja, uživanja ali izvajanja pravic, ki jih določa delovnopravna zakonodaja, ne odobri oziroma se jih omeji ali zavrne.
4.   Posredno diskriminacijo pomenijo dejanja in dejstva, ki očitno temeljijo na drugih merilih od tistih iz odstavka 2, vendar imajo učinke neposredne diskriminacije.“
V skladu s členom 268(1)(c) zakonika o delovnih razmerjih je zahtevke za ureditev delovnopravnega spora mogoče vložiti v treh letih od nastanka pravice do vložitve tožbe, če je predmet individualnega delovnopravnega spora izplačilo neporavnanih terjatev iz naslova plače ali odškodninskega zahtevka zaposlenemu ter v primeru premoženjske odgovornosti zaposlenih do delodajalca.
Zakon o socialnem dialogu
Člen 211 Legea nr. 62/2011 a dialogului social (zakon št. 62/2011 o socialnem dialogu) z dne 10. maja 2011 (ponovno objavljen v
Monitorul Oficial al României
, del I, št. 625 z dne 31. avgusta 2012), v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o socialnem dialogu), določa:
„Tožbo lahko tisti, katerih pravice so bile kršene, vložijo, kot sledi:
[…]
(c) plačilo odškodnine za povzročeno škodo in povračilo neupravičeno plačanih zneskov je mogoče zahtevati v roku treh let od nastanka škode.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
V letih od 2006 do 2009 je večina sodnikov, zaposlenih v Romuniji (v nadaljevanju: predhodno zaposleni sodniki), pridobila sodne odločbe, s katerimi jim je bila priznana pravica do izplačila povišanih bruto mesečnih dodatkov za opravljanje vodstvenih funkcij, pri čemer se je pri njihovih plačah upoštevala, prvič, uporaba višjega množilnega količnika, ki ustreza tistemu, do katerega so upravičeni državni tožilci nacionalnega direktorata za boj proti korupciji in tožilci direktorata za preiskovanje kaznivih dejanj organiziranega kriminala in terorizma, ter drugič, sektorska referenčna vrednost na podlagi določb člena 1 OG št. 10/2007.
Potem ko je 1. januarja 2010 začel veljati okvirni zakon št. 330/2009, so se plače sodnikov v skladu z določbami tega zakona obračunavale enako za vse sodnike, vse tožbe, ki so jih vložili sodniki, ki so funkcijo nastopili po 1. januarju 2010, da bi bili upravičeni do povišanja plač iz prejšnje točke, pa so bile zavrnjene na podlagi te plačne enakosti.
Înalta Curte de Casație și Justiție (vrhovno kasacijsko sodišče, Romunija), pri katerem je bila vložena zahteva za varstvo zakonitosti, je z odločbo št. 7/2019 z dne 11. februarja 2019, ki je za nacionalna sodišča zavezujoča, odločilo, da so povišanja plače iz člena 1(1) OG št. 10/2007 v skladu s členom 1(2) okvirnega zakona št. 330/2009 bila in ostala vključena v bruto mesečni dodatek za opravljanje vodstvenih funkcij tudi po začetku veljavnosti navedenega okvirnega zakona (v nadaljevanju: sodba vrhovnega kasacijskega sodišča).
Po sodbi vrhovnega kasacijskega sodišča je Ministerul Justiției (ministrstvo za pravosodje, Romunija) sodiščem dodelilo sredstva za retroaktivno izplačilo povišanj plač predhodno zaposlenim sodnikom na podlagi odločb, izdanih v njihovo korist v letih od 2006 do 2009. To ministrstvo pa je zavrnilo sprostitev sredstev v korist drugih sodnikov, kot so zadevni sodniki, v korist katerih take sodne odločbe niso bile izdane.
V teh okoliščinah so zadevni sodniki 10. marca 2020 pri Tribunalul Bihor (okrožno sodišče v Bihorju, Romunija) vložili tožbo, s katero so predlagali, naj se zadevnim sodiščem naloži, da jim plačajo odškodnine v višini razlike med njihovo dejansko prejeto plačo in plačo, ki bi jo morali prejeti ob upoštevanju množilnega količnika, določenega z OUG št. 27/2006. V utemeljitev te tožbe so trdili, da so bili diskriminirani v primerjavi s predhodno zaposlenimi sodniki, ki so bili upravičeni do povišanja plače, glede na to, da so v istem obdobju in za istega delodajalca opravljali enako delo. Zadevna sodišča so se na eni strani sklicevala na zastaranje te tožbe na podlagi člena 211(c) zakona o socialnem dialogu, pri čemer so trdila, da je od dne, ko je nastala domnevna škoda, preteklo več kot tri leta, na drugi strani pa navajala, da v obravnavanem primeru ni šlo za diskriminacijo, ker položaj obeh kategorij sodnikov ni primerljiv.
Tribunalul Bihor (okrožno sodišče v Bihorju) je s sodbo z dne 18. septembra 2020 ugodilo tožbi zadevnih sodnikov. To sodišče je, prvič, zavrnilo ugovor zastaranja, ker se je uporabil posebni zastaralni rok treh let, določen v členu 27(2) OG št. 137/2000, ki teče od datuma, ko je prišlo do diskriminatornega dogodka, ali od datuma, ko bi se zadevna oseba lahko seznanila z njim. Isto sodišče je, drugič, menilo, da so zadevna sodišča povzročila diskriminacijo zadevnih sodnikov, ker so retroaktivno izplačala povišanja plač le v korist nekaterih sodnikov. Zato je bilo zadevnim sodiščem naloženo, naj zadevnim sodnikom izplačajo enaka povišanja plače, kot so se od decembra 2019 do januarja 2020 retroaktivno izplačevala predhodno zaposlenim sodnikom.
Zadevna sodišča so zoper to sodbo vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču, Curtea de Apel Oradea (višje sodišče v Oradeji, Romunija). V bistvu trdijo, da se zadevni sodniki ne morejo sklicevati na obstoj diskriminacije v zvezi z njimi, saj je bilo izplačilo povišanj plače predhodno zaposlenim sodnikom izvedeno na podlagi sodnih odločb, ki so bile zanje ugodne, potem ko je njihovo razlago v svoji sodbi podalo vrhovno kasacijsko sodišče. Zadevni sodniki pa se na take odločbe ne morejo sklicevati.
Zadevni sodniki trdijo, da čeprav v obdobju, v katerem so bile sodne odločbe, izdane v korist predhodno zaposlenih sodnikov, med letoma 2006 in 2009, še niso bili sodniki, ostaja dejstvo, da je bila sodba vrhovnega kasacijskega sodišča izrečena po tem obdobju, tako da so bili učinki teh odločb podaljšani na prihodnja obdobja. Ti učinki naj bi se torej nanašali tudi na obdobje, v katerem so zadevni sodniki svoje funkcije opravljali hkrati s predhodno zaposlenimi sodniki, to je med letoma 2010 in 2015.
Predložitveno sodišče poudarja, da v skladu z nacionalno zakonodajo za delovnopravne spore v zvezi z izplačilom neizplačanih plač velja triletni zastaralni rok, ki ga ureja člen 268(c) zakonika o delovnih razmerjih, ki teče od trenutka nastanka pravice do vložitve tožbe, hkrati pa člen 211(c) zakona o socialnem dialogu določa, da zahtevke lahko vložijo tisti, katerih pravice so bile kršene, v roku treh let od nastanka škode. V tem okviru se to sodišče sprašuje o zagotavljanju pravice do dostopa do sodišča, če bi bilo ugovoru zastaranja pravice do vložitve tožbe ugodeno.
Poleg tega predložitveno sodišče poudarja, da jim zadevna sodišča te pravice zavračajo le zato, ker so zadevni sodniki mlajši in so bili imenovani po tožbah, ki so jih v letih od 2006 do 2009 vložili predhodno zaposleni sodniki, čeprav so v obdobju med letoma 2010 in 2015 delali pod enakimi pogoji. Zato se sprašuje, ali razlaga prava Unije, v skladu s katero povišanj plač ni več mogoče zahtevati po sodni poti, ker je pravica do vložitve tožbe zastarala, ne pomeni diskriminacije med, na eni strani, predhodno zaposlenimi sodniki, katerim so zadevna sodišča priznala in izplačala ta povišanja decembra 2019 in januarja 2020, ter, na drugi strani, sodniki, kot so zadevni sodniki, ki jim ta sodišča niso priznala pravice do takih povišanj in ki so tožbe vložili leta 2020, čeprav sta obe kategoriji sodnikov delali v istem obdobju in za istega delodajalca opravljali enake funkcije.
V teh okoliščinah je Curtea de Apel Oradea (višje sodišče v Oradeji) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba določbe člena 9(1) Direktive [2000/78], ki zagotavljajo sodni postopek ‚[…] vsem osebam, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja […]‘, ter člena 47, prvi odstavek, [Listine], ki vsakomur zagotavljajo pravico do ‚[…] učinkovitega pravnega sredstva […] [in] […] da je o njegovi zadevi pravično odločeno‘, razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ureditev iz člena 211(c) [zakona o socialnem dialogu], ki določa, da začne triletni rok za vložitev zahtevka za odškodnino teči ‚od nastanka škode‘, ne glede na to, ali so bile tožeče stranke seznanjene z nastankom škode (in njenim obsegom)?
2.
Ali je treba določbe člena 2(1) in (2) ter člena 3(1)(c),
in fine
, Direktive [2000/78] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je tista iz člena 1(2) [okvirnega zakona št. 330/2009], kot se razlaga v [sodbi vrhovnega kasacijskega sodišča], v okoliščinah, v katerih [zadevni sodniki] niso imeli zakonske možnosti zahtevati povišanja dodatka za vodstvene funkcije ob nastopu sodniške službe po začetku veljavnosti okvirnega zakona št. 330/2009, to je pravnega predpisa, ki je izrecno določal, da zahtevki za izplačilo plač so in ostajajo izključno taki, kakršni so določeni v [tem] zakonu. Posledica tega je diskriminacija iz naslova plač v razmerju do njihovih kolegov, tudi na podlagi starosti, saj so bili le starejšim sodnikom, ki so funkcijo nastopili pred januarjem 2010 (ki so jim bile med letoma 2006 in 2009 izdane sodbe v njihovo korist, katerih izreki so bili leta 2019 pojasnjeni na podlagi [sodbe vrhovnega kasacijskega sodišča], retroaktivno izplačane pravice (enake tistim, ki so se zahtevale v tožbi, ki je predmet tega postopka), in sicer v mesecih od decembra 2019 do januarja 2020 za obdobje od leta 2010 do leta 2015, čeprav so tudi [zadevni sodniki] v tem obdobju opravljali funkcijo sodnikov in imeli enake delovne obveznosti, pod enakimi pogoji in v isti instituciji?
3.
Ali je treba določbe Direktive [2000/78] razlagati tako, da nasprotujejo diskriminaciji le, če ta temelji na enem od pogojev iz člena 1 te direktive, ali pa zadevne določbe, ki so morebiti vsebovane tudi v drugih določbah prava Unije, na splošno nasprotujejo različnemu obravnavanju zaposlenih na področju plačila, če opravljajo enako delo za istega delodajalca, v enakem obdobju in pod enakimi pogoji?“
Predlog za obravnavanje po hitrem postopku
Predložitveno sodišče je predlagalo, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po hitrem postopku na podlagi člena 105 Poslovnika Sodišča. To sodišče je v utemeljitev svojega predloga navedlo, da je tak postopek upravičen zaradi obstoja napetosti na ravni romunskih sodišč, ki je posledica velike razlike v plačilu med sodniki.
Člen 105(1) Poslovnika določa, da če je treba zadevo zaradi njene narave obravnavati v kar najkrajšem času, lahko predsednik Sodišča na predlog predložitvenega sodišča ali izjemoma po uradni dolžnosti po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca odloči, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po hitrem postopku.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je tak hitri postopek procesni instrument, namenjen reševanju zadev izjemne nujnosti. Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da hitrega postopka ni mogoče uporabiti, kadar je občutljivost in kompleksnost pravnih problemov, ki se pojavljajo v neki zadevi, težko uskladiti z uporabo takega postopka, zlasti kadar očitno ni primerno, da se pisni del postopka pred Sodiščem skrajša (sodba z dne 23. novembra 2021, IS (Nezakonitost predložitvenega sklepa),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je predsednik Sodišča po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca s sklepom z dne 28. junija 2021 predlog, naj se ta zadeva obravnava po hitrem postopku, zavrnil.
Niti interes posameznikov, ki je prav tako pomemben in legitimen, da se čim prej določi obseg pravic, ki jih imajo na podlagi prava Unije, niti gospodarska ali družbena občutljivost zadeve v postopku v glavni stvari namreč ne pomenita, da je treba zadevo obravnavati v kar najkrajšem času v smislu člena 105(1) Poslovnika.
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
Romunska vlada v svojem stališču izpodbija dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe. Meni, prvič, da predložitveno sodišče ni navedlo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni za to, da bi Sodišče lahko podalo koristen odgovor za rešitev spora o glavni stvari, in drugič, da navedeno sodišče ni zadostno pojasnilo izbire določb prava Unije, katerih razlago predlaga, niti povezave, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v tem sporu.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki ga določa člen 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločiti, če se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (sodba z dne 8. oktobra 2020, UniversitateaLucian Blaga Sibiu in drugi,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, točka
ter navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, le takrat, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na postavljena vprašanja podalo koristne odgovore (sodba z dne 8. oktobra 2020, UniversitateaLucian Blaga Sibiu in drugi,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, točka
ter navedena sodna praksa).
Čeprav so v obravnavanem primeru v zvezi z opisom dejanskega okvira informacije, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, v nekaterih pogledih pomanjkljive, pa predlog za sprejetje predhodne odločbe vsebuje zadostne podatke za razumevanje vprašanj za predhodno odločanje in njihovega obsega.
Poleg tega ni očitno, da določbe prava Unije, navedene v vprašanjih predložitvenega sodišča, ki se nanašajo na domnevno prepovedano diskriminacijo na podlagi starosti v okviru zaposlitvenih in delovnih razmerij, ne bi imele nobene zveze s sporom o glavni stvari.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da so vprašanja za predhodno odločanje dopustna.
Vprašanja za predhodno odločanje
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, v bistvu sprašuje, ali člen 2(1) in (2) Direktive 2000/78 nasprotuje nacionalni ureditvi, ki – kot se razlaga v zavezujoči sodni praksi – pripelje do tega, da je plača nekaterih sodnikov, zaposlenih po začetku veljavnosti te ureditve, nižja od plače sodnikov, zaposlenih pred začetkom veljavnosti te ureditve.
Predložitveno sodišče želi zlasti izvedeti, ali dejstvo, da zadevni sodniki, zaposleni po 1. januarju 2010, niso imeli možnosti zahtevati povišanja svoje plače za obdobje med letoma 2010 in 2015 na podlagi odločb, izdanih v korist predhodno zaposlenih sodnikov v letih 2006 in 2009, in jih zato, ker v tem obdobju niso bili zaposleni, postavlja v manj ugoden položaj zaradi njihove starosti v smislu člena 2(1) in (2) Direktive 2000/78 kot predhodno zaposlene sodnike, ki so za navedeno obdobje po sodni poti dosegli retroaktivno izplačilo povišanja plač.
V zvezi s tem je treba na prvem mestu spomniti, da iz člena 3(1)(c) Direktive 2000/78 izhaja, da se ta direktiva v mejah pristojnosti, ki so prenesene na Evropsko unijo, uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, med drugim v zvezi z zaposlitvijo in delovnimi pogoji, vključno s pogoji za odpustitev in plačilnimi pogoji. Tako plačilni pogoji javnih uslužbencev, vključno s sodniki, spadajo na področje uporabe Direktive 2000/78 (glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 2019, Escribano Vindel,
C‑49/18
,
EU:C:2019:106
, točka
in navedena sodna praksa).
Na drugem mestu je treba tudi opozoriti, da iz člena 2(1) Direktive 2000/78 v povezavi s členom 1 te direktive izhaja, da načelo enakega obravnavanja za namene te direktive prepoveduje kakršno koli neposredno ali posredno diskriminacijo, med drugim zaradi starosti. Poleg tega iz člena 2(2)(b) navedene direktive izhaja, da se za namene te direktive šteje, da gre za posredno diskriminacijo na podlagi starosti, kadar so zaradi kakšne na videz nevtralne določbe, merila ali prakse osebe določene starosti v primerjavi z drugimi osebami v slabšem položaju, razen če tako določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje legitimen cilj ter je način uresničevanja tega cilja primeren in nujen.
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, ali iz nacionalne zakonodaje iz postopka v glavni stvari izhaja različno obravnavanje zadevnih sodnikov in predhodno zaposlenih sodnikov zaradi njihove starosti.
V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, kot je to storila Irska v pisnem stališču, da predložitveno sodišče ni navedlo starosti zadevnih sodnikov niti povprečne starosti ali starostne strukture romunskih pravosodnih uslužbencev.
Poleg tega, kot je romunska vlada navedla v pisnem stališču, iz upoštevne nacionalne zakonodaje nikakor ne izhaja, da je starost merilo za dostop do sodniške službe ali merilo za plačilo sodnikov.
Iz tega sledi, da je treba izključiti obstoj neposredne diskriminacije na podlagi starosti.
Drugič, ugotoviti je treba, da predložitveno sodišče ni opredelilo nobene posebne kategorije sodnikov, ki bi bila posebej prikrajšana zaradi starosti, ampak je zgolj navedlo, da zavrnitev, da se zadevnim sodnikom odobri povišanje njihove plače za obdobje med letoma 2010 in 2015, izhaja po eni strani iz tega, da so ti sodniki svojo funkcijo nastopili po začetku veljavnosti okvirnega zakona št. 330/2009, in po drugi strani iz neobstoja sodnih odločb, ki bi bile pred začetkom veljavnosti tega okvirnega zakona izdane v njihovo korist, v katerih bi jim bila priznana pravica do povišanja plače.
Vendar, prvič, člena 2(2) Direktive 2000/78 ni mogoče razlagati tako, da nasprotuje temu, da se nova nacionalna zakonodaja uporablja le za položaje, ki so nastali po začetku njene veljavnosti, saj taka okoliščina izhaja zgolj iz časovnega učinka uporabe novega zakona in kot taka ne pomeni posredne diskriminacije na podlagi starosti.
Poleg tega je treba opozoriti, da merilo, po katerem je uporaba novih pravil odvisna izključno od datuma zaposlitve kot objektivnega in nevtralnega elementa, očitno ni povezano z upoštevanjem starosti zaposlenih oseb (sodba z dne 14. februarja 2019, Horgan in Keegan,
C‑154/18
,
EU:C:2019:113
, točka
in navedena sodna praksa).
Drugič, glede tega, da v korist zadevnih sodnikov ne obstajajo sodne odločbe, izdane pred začetkom veljavnosti nove nacionalne ureditve in s katerimi bi jim bila priznana pravica do povišanja plače, je treba ugotoviti, da tako različno obravnavanje ni posledica starosti zadevnih sodnikov, temveč posledica neobstoja sodnih odločb, izdanih v njihovo korist.
Tako merilo torej nikakor ni povezano s starostjo teh sodnikov ali s katerim koli drugim razlogom za diskriminacijo, ki je prepovedan z Direktivo 2000/78.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da tudi iz navedb v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni razvidno, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari vsebuje kakršno koli posredno diskriminacijo na podlagi starosti.
Iz tega izhaja, da položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne spada v splošni okvir, določen v členu 2(2) Direktive 2000/78 za boj proti nekaterim oblikam diskriminacije na delovnem mestu.
Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(1) in (2) Direktive 2000/78 razlagati tako, da se ne uporablja za nacionalno ureditev, ki – kot se razlaga v zavezujoči nacionalni sodni praksi – pripelje do tega, da je plača nekaterih sodnikov, zaposlenih po začetku veljavnosti te ureditve, nižja od plače sodnikov, zaposlenih pred začetkom veljavnosti te ureditve, ker iz njega ne izhaja nobena neposredna ali posredna diskriminacija na podlagi starosti.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem, ki ga je treba preučiti na drugem mestu, v bistvu izvedeti, ali Direktiva 2000/78, morebiti dopolnjena z drugimi določbami prava Unije, nasprotuje vsakršni diskriminaciji na podlagi drugih razlogov od tistih, ki so izrecno določeni v členu 1 te direktive.
Najprej je treba opozoriti, da je na podlagi te določbe ter člena 2(1) in (2)(b) Direktive 2000/78 prepovedana posredna diskriminacija na podlagi „vere ali prepričanja, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu“.
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so v skladu s členom 2(1) navedene direktive razlogi iz njenega člena 1 našteti izčrpno (sodba z dne 8. oktobra 2020, UniversitateaLucian Blaga Sibiu in drugi,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba poudariti, da je bila Direktiva 2000/78 sprejeta na podlagi člena 13 ES, ki je postal člen 19 PDEU, ki v bistvu določa, da lahko Svet Evropske unije sprejme potrebne ukrepe za boj proti diskriminaciji na podlagi spola, rase ali narodnosti, vere ali prepričanja, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti.
Sodišče pa je presodilo, da ta določba ne zajema diskriminacije iz drugih razlogov, razen tistih, ki so v njej izrecno navedeni, zato ne more biti pravna podlaga za ukrepe Unije za boj proti taki diskriminaciji (glej v tem smislu sodbo z dne 7. julija 2011, Agafiţei in drugi,
C‑310/10
,
EU:C:2011:467
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je treba ugotoviti, da diskriminacija na podlagi drugih razlogov, kot so tisti, ki so izrecno navedeni v členu 1 Direktive 2000/78, ne spada na področje uporabe navedene direktive.
Te ugotovitve ne more omajati okoliščina, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, da bi bilo Direktivo 2000/78 v zvezi s tem mogoče „dopolniti“ z drugimi določbami Unije, ki jih to sodišče sicer ni natančneje navedlo. Ugotoviti je namreč treba, da iz nobenega elementa v spisu, s katerim razpolaga Sodišče, ni razvidno, da bi različno obravnavanje, ki ga zatrjujejo zadevni sodniki, spadalo v okvir druge posebne določbe prava Unije.
Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2000/78 razlagati tako, da nasprotuje diskriminaciji le, če ta temelji na enem od razlogov, ki so izrecno našteti v členu 1 te direktive.
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati nazadnje, v bistvu sprašuje, ali člen 9(1) Direktive 2000/78 in člen 47, prvi odstavek, Listine nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki določa, da je rok za vložitev odškodninske tožbe zaradi domnevne diskriminacije tri leta od nastanka škode, ne glede na to, ali je tožeča stranka vedela za nastanek škode in njen obseg ali ne.
Najprej je treba poudariti, da ob upoštevanju odgovora na drugo vprašanje, iz katerega izhaja, da različno obravnavanje, ki ga zatrjujejo zadevni sodniki, ne spada na področje uporabe Direktive 2000/78, na prvo vprašanje ni treba odgovoriti z vidika določb te direktive.
Ker pa se to vprašanje prav tako nanaša izrecno na določbo Listine, je treba opozoriti, da je njeno področje uporabe opredeljeno v njenem členu 51(1), v skladu s katerim se njene določbe uporabljajo za države članice samo, ko izvajajo pravo Unije (sodba z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, točka
).
V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da pojem „izvajanje prava Unije“ v smislu člena 51 Listine zahteva obstoj navezne okoliščine določene stopnje, ki presega sorodnost zadevnih področij ali posredne učinke enega od področij na drugo (sodba z dne 6. marca 2014, Siragusa,
C‑206/13
,
EU:C:2014:126
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije, ne pa v drugih položajih (sodba z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, točka
).
Kadar torej določbe prava Unije na zadevnem področju ne urejajo nekega vidika in državam članicam ne nalagajo nobene posebne obveznosti v zvezi z danim položajem, nacionalna ureditev, ki jo glede tega vidika sprejme država članica, ne spada na področje uporabe Listine in zadevnega položaja ni mogoče presojati glede na določbe te listine (sodba z dne 19. novembra 2019, TSN in AKT,
C‑609/17 in C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, točka
in navedena sodna praksa). V tem primeru Sodišče torej ni pristojno, morebiti uveljavljane določbe Listine pa same po sebi ne morejo utemeljiti te pristojnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 2021, AB in drugi (Razveljavitev amnestije),
C‑203/20
,
EU:C:2021:1016
, točka
).
V obravnavanem primeru, kot sta poudarili romunska vlada in Komisija v pisnih stališčih, ugotovitev, da se Direktiva 2000/78 ne uporablja za spor o glavni stvari, kot je navedeno v točkah od 51 do 60 te sodbe, kaže na to, da za nacionalno ureditev iz postopka v glavni stvari ni mogoče šteti, da je namenjena izvajanju prava Unije v smislu člena 51(1) Listine, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
Poleg tega je treba poudariti, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ne vsebuje nobenega drugega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče domnevati, da med nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari in nekim drugim aktom prava Unije obstaja navezna okoliščina določene stopnje v smislu sodne prakse, navedene v točki 73 te sodbe.
Iz tega sledi, da različno obravnavanje, kakršno zatrjujejo zadevni sodniki, če obstaja, izhaja izključno iz nacionalnega prava, katerega razlaga je v izključni pristojnosti predložitvenega sodišča.
Sodišče zato ni pristojno odgovoriti na prvo vprašanje za predhodno odločanje.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

1.
Člen 2(1) in (2) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da se ne uporablja za nacionalno ureditev, ki – kot se razlaga v zavezujoči nacionalni sodni praksi – pripelje do tega, da je plača nekaterih sodnikov, zaposlenih po začetku veljavnosti te ureditve, nižja od plače sodnikov, zaposlenih pred začetkom veljavnosti te ureditve, ker iz njega ne izhaja nobena neposredna ali posredna diskriminacija na podlagi starosti.

2.
Direktivo 2000/78 je treba razlagati tako, da nasprotuje diskriminaciji le, če ta temelji na enem od razlogov, ki so izrecno našteti v členu 1 te direktive.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: romunščina.