CELEX: 62016CJ0231
Trimitere preliminară
Regulamentul (CE) nr. 207/2009
Marcă a Uniunii Europene
Articolul 109 alineatul (1)
Acțiuni civile pe baza unor mărci ale Uniunii Europene și a unor mărci naționale
Litispendență
Noțiunea «aceleași fapte»
Utilizarea termenului «Merck» în numele de domenii și pe platformele de comunicare socială online
Acțiune întemeiată pe o marcă națională urmată de o acțiune întemeiată pe o marcă a Uniunii Europene
Desesizare
Întindere

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 109 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (
JO 2009, L 78, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Merck KGaA, pe de o parte, și Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme Corp. și MSD Sharp & Dohme GmbH, pe de altă parte, în legătură cu cererile sale privind măsuri de interdicție a utilizării de către aceste din urmă societăți a termenului „MERCK” în nume de domenii și pe platforme de comunicare socială online, precum și în denumiri comerciale, atât în Germania, cât și în altă parte în cadrul Uniunii Europene.
Cadrul juridic
Regulamentul (CE) nr. 44/2001
Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
JO 2001, L 12, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74) a înlocuit, în raporturile dintre statele membre, Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, semnată la 27 septembrie 1968 (
JO 1972, L 299, p. 32
, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3).
Considerentul (15) al Regulamentului nr. 44/2001 prevedea:
„În interesul administrării armonioase a justiției este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor concurente și să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile. Trebuie să fie prevăzut un mecanism clar și eficace de rezolvare a cazurilor de litispendență și de conexitate […]”
Articolul 27 din regulamentul menționat, care făcea parte din secțiunea 9 din capitolul II din acesta, intitulată „Litispendență și conexitate”, prevedea:
„(1)   În cazul în care cereri având același obiect și aceeași cauză sunt introduse între aceleași părți înaintea unor instanțe din state membre diferite, instanța sesizată ulterior suspendă din oficiu acțiunea până în momentul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate.
(2)   Dacă se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată ulterior își declină competența în favoarea acesteia.”
Regulamentul nr. 207/2009
Considerentele (3) și (15)-(17) ale Regulamentului nr. 207/2009 au următorul cuprins:
„(3)
Pentru a urmări obiectivele [Uniunii] […], este necesar să se prevadă un regim […] al mărcilor [Uniunii Europene] care conferă întreprinderilor dreptul de a dobândi, conform unei proceduri unice, mărci [ale Uniunii Europene] care să se bucure de o protecție uniformă și să producă efecte pe întreg teritoriul [Uniunii]. Principiul caracterului unitar al mărcii [Uniunii Europene], astfel exprimat, ar trebui să se aplice cu excepția cazului în care se prevede altfel în prezentul regulament.
[…]
(15)
Pentru a întări protecția mărcilor [Uniunii Europene], este necesar ca statele membre să desemneze, ținând seama de sistemul lor național, un număr limitat, în măsura posibilului, de instanțe naționale având competențe de primă instanță și de a doua instanță în domeniul contrafacerii și validității mărcii [Uniunii Europene].
(16)
Este indispensabil ca deciziile privind validitatea și contrafacerea mărcilor [Uniunii Europene] să producă efecte și să se extindă în întreaga [Uniune Europeană], ca singură modalitate de a evita hotărâri contradictorii ale instanțelor și ale Oficiului [Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO)], și de a aduce atingere caracterului unitar al mărcilor [Uniunii Europene]. Dispozițiile Regulamentului […] nr. 44/2001 […] ar trebui să se aplice tuturor acțiunilor în justiție care se referă la mărcile [Uniunii Europene], cu excepția cazurilor în care prezentul regulament derogă de la aceasta.
(17)
Este necesar să se evite pronunțarea unor hotărâri contradictorii ca urmare a acțiunilor în care sunt implicate aceleași părți și care sunt formulate pentru aceleași fapte pe baza unei mărci [a Uniunii Europene] și a unor mărci naționale paralele. În acest scop, atunci când acțiunile sunt formulate în același stat membru, mijloacele pentru atingerea acestui obiectiv se stabilesc conform normelor procedurale naționale, cărora prezentul regulament nu le aduce atingere, în timp ce atunci când acțiunile sunt formulate în state membre diferite, apar ca fiind adecvate dispozițiile inspirate din normele privind litispendența și conexitatea din Regulamentul […] nr. 44/2001.”
Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede:
„Marca [Uniunii Europene] are un caracter unitar. Aceasta produce aceleași efecte în întreaga [Uniune]: nu poate fi înregistrată, transferată, nu poate face obiectul unei renunțări, al unei decizii de decădere din drepturi a titularului sau de nulitate și, respectiv, utilizarea sa nu poate fi interzisă, decât cu efect în întreaga [Uniune]. Acest principiu se aplică cu excepția cazului în care se prevede altfel prin prezentul regulament.”
Articolul 109 din acest regulament, intitulat „Acțiuni civile simultane și succesive introduse cu privire la mărci [ale Uniunii Europene] și mărci naționale”, care face parte din secțiunea 1 a titlului XI din regulamentul menționat, intitulată „Acțiuni civile introduse cu privire la mai multe mărci”, prevede la alineatul (1) litera (a):
„Atunci când sunt formulate acțiuni în contrafacere pentru aceleași fapte, între aceleași părți în fața instanțelor unor state membre diferite sesizate una pe baza unei mărci [a Uniunii Europene] și cealaltă pe baza unei mărci naționale:
(a)
instanța sesizată a doua trebuie, din oficiu, să se desesizeze în favoarea instanței celei dintâi sesizate atunci când mărcile în cauză sunt identice și valabile pentru produse sau servicii identice. Instanța care ar trebui să se desesizeze poate suspenda pronunțarea în cazul în care se contestă competența celeilalte instanțe.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Reclamanta din litigiul principal, Merck, este o întreprindere de produse chimice și farmaceutice care, potrivit deciziei de trimitere, are aproximativ 40000 de angajați și își desfășoară activitatea în 67 de state din întreaga lume.
Prima pârâtă din litigiul principal, Merck & Co., este societatea‑mamă, cotată la bursă, a celei de a doua pârâte din litigiul principal, Merck Sharp & Dohme, care comercializează în principal medicamente și vaccinuri, precum și produse cosmetice și de îngrijire. Potrivit deciziei de trimitere, Merck Sharp & Dohme este responsabilă cu activitățile operaționale ale grupului și, în special, cu vizibilitatea acestuia pe internet, în special prin publicarea de informații de interes pentru acționarii săi. A treia pârâtă din litigiul principal, MSD Sharp & Dohme, este o filială germană a Merck & Co.
Reclamanta și pârâtele din litigiul principal făceau inițial parte din același grup de societăți. Din anul 1919, ele sunt însă complet separate.
Din decizia de trimitere reiese că Merck este titulara mărcii naționale MERCK, înregistrată în Regatul Unit. Aceasta este de asemenea titulara mărcii verbale a Uniunii Europene MERCK, pentru produse care fac parte din clasele 5, 9 și 16, în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și pentru servicii care fac parte din clasa 42 din acest aranjament.
Mai multe acorduri au fost încheiate succesiv între, pe de o parte, societatea a cărei succesoare în drepturi este Merck și, pe de altă parte, societatea a cărei succesoare în drepturi este Merck Sharp & Dohme. Aceste acorduri, dintre care ultimul este încă în vigoare, prevedeau reguli pentru utilizarea unor mărci ale Merck de către Merck Sharp & Dohme în Germania, precum și în alte state.
De pe site‑ul internet www.merck.com al pârâtelor din litigiul principal, orice utilizator din Germania sau dintr‑un alt stat membru este condus, în special prin intermediul unor linkuri, spre site‑uri subordonate care au de asemenea conținuturi care reflectă prezența pe internet a pârâtelor din litigiul principal, precum www.merckengage.com, www.merckvaccines.com sau www.merck‑animal-health.com. Pe aceste site‑uri internet, difuzarea informațiilor nu este limitată la o anumită zonă geografică, astfel încât toate conținuturile sunt accesibile în aceeași formă în întreaga lume.
Pe lângă numele lor de domenii pe internet, Merck & Co. și Merck Sharp & Dohme au dezvoltat alte forme de vizibilitate pe internet, pe mai multe platforme de comunicare socială.
La 8 martie 2013, reclamanta din litigiul principal a sesizat High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery, Regatul Unit] cu o acțiune pe baza mărcii sale naționale și îndreptată în special împotriva Merck & Co. și a Merck Sharp & Dohme, pentru o pretinsă contrafacere ca urmare a utilizării termenului „Merck” în Regatul Unit.
La 11 martie 2013, reclamanta din litigiul principal a sesizat de asemenea Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg, Germania) cu o acțiune, pe baza mărcii Uniunii Europene a cărei titulară este, împotriva acelorași pârâte, dar și împotriva MSD Sharp & Dohme.
Astfel cum reiese din decizia de trimitere, reclamanta din litigiul principal apreciază că faptul că unele site‑uri internet ale pârâtelor din litigiul principal, după care a prezentat capturi de ecran, sunt accesibile în Uniune și, prin urmare, și în Germania, fără ca difuzarea să se limiteze la o anumită zonă geografică, aduce atingere drepturilor sale asupra mărcii.
Prin memoriile din 11 noiembrie 2014, din 12 martie 2015, din 10 septembrie 2015 și din 22 decembrie 2015, reclamanta din litigiul principal a modificat capetele sale de cerere în fața instanței de trimitere și a declarat că se desistează de acțiunea sa în măsura în care cererile privesc teritoriul Regatului Unit. Această desistare a fost contestată de pârâtele din litigiul principal.
Pârâtele din litigiul principal consideră că acțiunea aflată pe rolul instanței de trimitere este inadmisibilă în lumina articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, cel puțin în măsura în care aceasta privește motivul întemeiat pe contrafacerea mărcii Uniunii Europene a reclamantei din litigiul principal în întreaga Uniune. Desistarea parțială formulată de aceasta din urmă nu ar avea niciun efect în această privință.
Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg) arată că articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 pare să excludă orice limitare a întinderii teritoriale a unei eventuale desesizări a instanței sesizate a doua, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal. Aceasta exprimă însă îndoieli în această privință.
În acest context, Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Noțiunea «aceleași fapte» de la articolul 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009] trebuie interpretată în sensul că îndeplinesc această cerință administrarea și utilizarea unor pagini de internet identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii […], în cadrul aceluiași domeniu și care au făcut obiectul unor acțiuni în contrafacere formulate între aceleași părți, în fața unor instanțe din state membre diferite, una fiind sesizată pentru contrafacerea unei mărci a Uniunii Europene și cealaltă pentru contrafacerea unei mărci naționale?
2)
Noțiunea «aceleași fapte» de la articolul 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009] trebuie interpretată în sensul că îndeplinesc această cerință administrarea și utilizarea unor conținuturi online identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii […], în cadrul domeniilor «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com» care – în ceea ce privește domeniile respective «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com» – pot fi accesate cu același nume de utilizator și care au făcut obiectul unor acțiuni în contrafacere formulate între aceleași părți, în fața unor instanțe din state membre diferite, una fiind sesizată pentru contrafacerea unei mărci comunitare și cealaltă pentru contrafacerea unei mărci naționale?
3)
Articolul 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009] trebuie interpretat în sensul că, potrivit acestei dispoziții, instanța dintr‑un stat membru «sesizată a doua» cu o «acțiune în contrafacere» pentru contrafacerea unei mărci a Uniunii Europene prin administrarea unor pagini de internet identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii […], în cadrul aceluiași domeniu, prin care, în conformitate cu articolul 97 alineatul (2) și cu articolul 98 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009], se invocă pretenții în legătură cu fapte de contrafacere comise sau cu pericole de contrafacere existente pe teritoriul oricărui stat membru, trebuie să se desesizeze, în temeiul articolului 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009], numai în ceea ce privește teritoriul celuilalt stat membru în care, la instanța cea dintâi sesizată, s‑a introdus o acțiune în contrafacerea unei mărci naționale identice cu marca Uniunii Europene invocată în acțiunea introdusă la «instanța sesizată a doua» și valabile pentru mărfuri identice, prin administrarea și utilizarea unor pagini de internet identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii […], în cadrul aceluiași domeniu, sau, în acest caz, dată fiind dubla identitate a mărcilor și a mărfurilor, «instanța sesizată a doua» trebuie să se desesizeze cu privire la toate pretențiile invocate în fața sa, în temeiul articolului 97 alineatul (2) și al articolului 98 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009], în legătură cu fapte de contrafacere comise sau cu pericole de contrafacere existente în oricare stat membru și astfel la nivelul întregii Uniuni […]?
4)
Articolul 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009] trebuie interpretat în sensul că instanța dintr‑un stat membru «sesizată a doua» cu o «acțiune în contrafacerea» unei mărci a Uniunii Europene prin administrarea și utilizarea unor conținuturi online identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii […], în cadrul domeniilor «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com», care – în ceea ce privește domeniile respective «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com» – pot fi accesate cu același nume de utilizator, prin care, în conformitate cu articolul 97 alineatul (2) și cu articolul 98 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009], se invocă pretenții în legătură cu fapte de contrafacere comise sau cu pericole de contrafacere existente pe teritoriul oricărui stat membru, trebuie să se desesizeze, în temeiul articolului 109 alineatul (1) litera (a), numai în ceea ce privește teritoriul celuilalt stat membru în care, la instanța cea dintâi sesizată, s‑a introdus o acțiune în contrafacerea unei mărci naționale identice cu marca Uniunii Europene invocată în acțiunea introdusă la instanța sesizată a doua și valabile pentru mărfuri identice, prin administrarea și utilizarea unor conținuturi online identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii Europene, în cadrul domeniilor «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com», care – în ceea ce privește domeniile respective «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com» – pot fi accesate cu același nume de utilizator sau, în acest caz, dată fiind dubla identitate a mărcilor și a mărfurilor, «instanța sesizată a doua» trebuie să se desesizeze cu privire la toate pretențiile invocate în fața sa, în temeiul articolului 97 alineatul (2) și al articolului 98 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009], în legătură cu fapte de contrafacere comise sau cu pericole de contrafacere existente în oricare stat membru și astfel la nivelul întregii Uniuni […]?
5)
Articolul 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009] trebuie interpretat în sensul că, potrivit acestei dispoziții, retragerea unei acțiuni în contrafacerea unei mărci a Uniunii Europene prin administrarea unor pagini de internet identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii […], în cadrul aceluiași domeniu, introdusă la instanța dintr‑un stat membru «sesizată a doua», prin care, inițial, în conformitate cu articolul 97 alineatul (2) și cu articolul 98 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009], s‑au invocat pretenții în legătură cu fapte de contrafacere comise sau cu pericole de contrafacere existente pe teritoriul statului membru în care, la «instanța cea dintâi sesizată», s‑a introdus o acțiune în contrafacerea unei mărci naționale identice cu marca Uniunii Europene invocată în fața «instanței sesizate a doua» și valabile pentru mărfuri identice, prin administrarea și utilizarea unor pagini de internet identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii […], în cadrul aceluiași domeniu, nu permite ca «instanța sesizată a doua» să se desesizeze cu privire la toate pretențiile invocate în fața sa, în temeiul articolului 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009], dată fiind dubla identitate a mărcilor și a mărfurilor?
6)
Articolul 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009] trebuie interpretat în sensul că, potrivit acestei dispoziții, retragerea unei acțiuni în contrafacerea unei mărci a Uniunii Europene prin administrarea și utilizarea unor conținuturi online identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii […], în cadrul domeniilor «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com», care – în ceea ce privește domeniile respective «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com» – pot fi accesate cu același nume de utilizator, aflată pe rolul unei instanțe dintr‑un stat membru «sesizate a doua», prin care, inițial, în conformitate cu articolul 97 alineatul (2) și cu articolul 98 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009], s‑au invocat pretenții în legătură cu fapte de contrafacere comise sau cu pericole de contrafacere existente pe teritoriul statului membru în care, la instanța «cea dintâi sesizată», s‑a introdus o acțiune în contrafacerea unei mărci naționale identice cu marca Uniunii Europene invocată în fața «instanței sesizate a doua» și valabile pentru mărfuri identice, prin administrarea și utilizarea unor conținuturi online identice la nivel mondial și, implicit, și la nivelul Uniunii […], în cadrul domeniilor «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com», care – în ceea ce privește domeniile respective «facebook.com» și/sau «youtube.com» și/sau «twitter.com» – pot fi accesate cu același nume de utilizator, nu permite «instanței sesizate a doua» să se desesizeze în temeiul articolului 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009], dată fiind dubla identitate a mărcilor și a produselor?
7)
Articolul 109 alineatul (1) litera (a) din [Regulamentul nr. 207/2009] trebuie interpretat în sensul că, în condiții de identitate a mărcilor, din formularea «atunci când mărcile în cauză sunt identice și valabile pentru produse sau servicii identice» rezultă că instanța «sesizată a doua» trebuie să se desesizeze numai în măsura în care marca Uniunii Europene și respectiva marcă națională sunt înregistrate pentru aceleași produse și/sau servicii sau «instanța sesizată a doua» se poate desesiza integral, inclusiv atunci când marca Uniunii Europene, invocată în fața acestei instanțe, este protejată și pentru alte produse și/sau servicii care nu sunt protejate de marca națională, în privința cărora intră în discuție o identitate sau o asemănare a faptelor imputate?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a doua întrebare
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că condiția prevăzută la acest articol, referitoare la existența „acel[or]ași fapte”, este îndeplinită atunci când acțiuni în contrafacere întemeiate, prima, pe o marcă națională, privind o pretinsă contrafacere pe teritoriul unui stat membru, și, a doua, pe o marcă a Uniunii Europene, privind o pretinsă contrafacere pe întreg teritoriul Uniunii, sunt formulate între aceleași părți în fața unor instanțe din state membre diferite.
Potrivit articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, atunci când sunt formulate acțiuni în contrafacere pentru aceleași fapte, între aceleași părți în fața instanțelor unor state membre diferite sesizate una pe baza unei mărci a Uniunii Europene și cealaltă pe baza unei mărci naționale, instanța sesizată a doua trebuie, din oficiu, să se desesizeze în favoarea instanței celei dintâi sesizate atunci când mărcile în cauză sunt identice și valabile pentru produse sau servicii identice.
Textul articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 nu precizează ce trebuie să se înțeleagă prin termenii „aceleași fapte”, menționați la această dispoziție.
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, rezultă atât din cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cea a principiului egalității că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care, precum în speță, nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând seama nu doar de termenii acesteia, ci și de contextul prevederii și de obiectivul urmărit de reglementarea din care face parte (a se vedea în special Hotărârea din 26 mai 2016, Envirotec Denmark,
C‑550/14
,
EU:C:2016:354
, punctul
, și Hotărârea din 18 mai 2017, Hummel Holding,
C‑617/15
,
EU:C:2017:390
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
De la bun început, trebuie subliniat că domeniul de aplicare al articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 nu poate fi apreciat pe baza unei interpretări exclusiv textuale a acestei dispoziții, din cauza existenței unor divergențe între diversele versiuni lingvistice ale acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 martie 2017, Al Chodor,
C‑528/15
,
EU:C:2017:213
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, în timp ce unele versiuni lingvistice, în mod similar versiunilor în limbile spaniolă, franceză și slovenă, se referă la acțiuni în contrafacere formulate „pentru aceleași fapte”, alte versiuni lingvistice, precum versiunile în limbile engleză și lituaniană, fac trimitere la acțiuni formulate pentru „aceeași cauză” sau, în mod similar versiunii în limba daneză, la acțiuni având același „obiect” și aceeași „cauză”.
În ceea ce privește contextul dispoziției în cauză, trebuie arătat, pe de o parte, că, astfel cum reiese din considerentul (17) al Regulamentului nr. 207/2009, articolul 109 din regulamentul menționat se inspiră din normele în materie de litispendență ale Regulamentului nr. 44/2001, al cărui articol 27 prevede, la alineatul (1), că, în cazul în care cereri având același obiect și aceeași cauză sunt introduse între aceleași părți înaintea unor instanțe din state membre diferite, instanța sesizată ulterior suspendă din oficiu acțiunea până în momentul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate și, la alineatul (2), că, dacă se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată ulterior își declină competența în favoarea acesteia.
Pe de altă parte, trebuie subliniat caracterul de
lex specialis
al normelor procedurale prevăzute de Regulamentul nr. 207/2009, în raport cu normele procedurale cuprinse în Regulamentul nr. 44/2001. Astfel, în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, dacă Regulamentul nr. 207/2009 nu prevede altfel, dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 se aplică procedurilor privind mărcile Uniunii Europene, precum și procedurilor privind acțiunile simultane sau succesive intentate pe baza mărcilor Uniunii Europene și a mărcilor naționale, ceea ce pledează pentru o interpretare coerentă a noțiunilor incluse în aceste instrumente.
În ceea ce privește finalitatea articolului 109 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie arătat că, potrivit considerentului (17) al regulamentului menționat, acesta are ca obiectiv evitarea pronunțării unor hotărâri contradictorii ca urmare a unor acțiuni în care sunt implicate aceleași părți și care sunt formulate pentru aceleași fapte pe baza unei mărci a Uniunii Europene și a unor mărci naționale paralele.
Or, această finalitate corespunde unuia dintre obiectivele Regulamentului nr. 44/2001, care este, printre altele, potrivit considerentului (15) al acestui regulament, de a reduce la minimum posibilitatea apariției procedurilor concurente și de a evita pronunțarea în diferite state membre a unor hotărâri ireconciliabile.
Prin urmare, este necesar să se considere că condiția privind existența „acel[or]ași fapte”, în sensul articolului 109 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie să primească o interpretare similară celei date de Curte condiției privind existența unor cereri având „același obiect și aceeași cauză”, în sensul articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001.
Este de altfel necesar să se observe, în această privință, că versiunile în limba engleză ale acestor dispoziții utilizează termeni identici în ceea ce privește condiția privind identitatea obiectului cererilor.
Din considerațiile care precedă rezultă că, pentru a stabili dacă, în cadrul aplicării articolului 109 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, condiția privind existența „acel[or]ași fapte” este îndeplinită, este necesar, astfel cum a precizat avocatul general la punctele 49 și 50 din concluzii, să se stabilească dacă acțiunile în contrafacere menționate la articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 au aceeași cauză și același obiect.
Potrivit jurisprudenței referitoare la articolul 21 din Convenția privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, semnată la 27 septembrie 1968, a cărei interpretare furnizată de Curte este valabilă și pentru articolul 27 din Regulamentul nr. 44/2001, „cauza” cuprinde faptele și norma juridică invocate ca temei al cererii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 decembrie 1994, Tatry,
C‑406/92
,
EU:C:1994:400
, punctul
, precum și Hotărârea din 22 octombrie 2015, Aannemingsbedrijf Aertssen și Aertssen Terrassements,
C‑523/14
,
EU:C:2015:722
, punctul
).
În speță, pe de o parte, este necesar să se rețină, astfel cum a procedat avocatul general la punctul 51 din concluzii, că acțiunile civile succesive pe baza unor mărci ale Uniunii Europene și a unor mărci naționale trebuie considerate, în scopul aplicării articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, ca având același temei, întrucât acestea se întemeiază pe drepturile exclusive care decurg din mărci identice. Dacă acțiunea formulată în fața instanței celei dintâi sesizate se întemeiază pe o marcă națională, în timp ce acțiunea formulată în fața instanței sesizate a doua se întemeiază pe o marcă a Uniunii Europene, o astfel de împrejurare este inerentă normei de litispendență prevăzute la articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009.
Pe de altă parte, în ceea ce privește faptele, din decizia de trimitere reiese că acțiunile intentate în fața High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery] și, respectiv, în fața Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg) privesc utilizarea termenului „Merck” în nume de domenii și pe platforme de comunicare socială online care sunt accesibile din orice loc din lume. Prin urmare, se pare că, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, condiția privind identitatea faptelor este îndeplinită în speță, în mod similar celei privind identitatea cauzei.
În ceea ce privește „obiectul”, Curtea a precizat că acesta constă în scopul cererii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 decembrie 1994, Tatry,
C‑406/92
,
EU:C:1994:400
, punctul
, și Hotărârea din 8 mai 2003, Gantner Electronic,
C‑111/01
,
EU:C:2003:257
, punctul
), noțiunea „obiect” neputând fi restrânsă la identitatea formală a celor două cereri (a se vedea prin analogie Hotărârea din 8 decembrie 1987, Gubisch Maschinenfabrik,
144/86
,
EU:C:1987:528
, punctul
).
În această privință, trebuie să se țină seama de pretențiile reclamanților în fiecare dintre litigii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 14 octombrie 2004, Mærsk Olie & Gas,
C‑39/02
,
EU:C:2004:615
, punctul
).
În speță, trebuie să se constate că acțiunile intentate în fața High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery] și, respectiv, în fața Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg) privesc pretenții care coincid doar în parte. Astfel, deși acțiunile se referă la utilizarea termenului „Merck” în nume de domenii și pe platforme de comunicare socială online ale căror conținuturi sunt accesibile în aceeași formă în întreaga lume, trebuie să se arate că acțiunea formulată în fața High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery], care se întemeiază pe drepturile rezultate dintr‑o marcă înregistrată în Regatul Unit, urmărește să interzică utilizarea termenului „Merck” pe teritoriul Regatului Unit, în timp ce acțiunea formulată în fața Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg), care se întemeiază pe drepturile rezultate dintr‑o marcă a Uniunii Europene, urmărește să interzică utilizarea termenului în cauză pe teritoriul Uniunii.
Or, având în vedere obiectivul articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, amintit la punctul 31 din prezenta hotărâre, este necesar să se rețină că, în scopul aplicării acestei dispoziții, acțiunile intentate în fața fiecăreia dintre instanțele menționate la punctul anterior trebuie considerate ca având același obiect numai în măsura în care pretinsele contrafaceri privesc același teritoriu.
Orice altă interpretare ar avea drept consecință restrângerea în mod nejustificat a posibilităților titularului unei mărci a Uniunii Europene care a introdus în prealabil o acțiune în contrafacere pe baza unei mărci naționale identice, împotriva unui pretins autor al contrafacerii, în fața unei instanțe dintr‑un stat membru competente să se pronunțe cu privire la o contrafacere limitată exclusiv la teritoriul statului membru în cauză, de a‑și exercita drepturile care îi sunt conferite de o marcă a Uniunii Europene pe teritoriul celorlalte state membre. O astfel de interpretare ar contraveni obiectivului, menționat în considerentul (15) al Regulamentului nr. 207/2009, de a întări protecția mărcilor Uniunii Europene.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că condiția prevăzută la acest articol, referitoare la existența „acel[or]ași fapte”, este îndeplinită atunci când acțiuni în contrafacere întemeiate pe o marcă națională și, respectiv, pe o marcă a Uniunii Europene, sunt formulate între aceleași părți în fața unor instanțe din state membre diferite numai în măsura în care acțiunile în cauză privesc o pretinsă contrafacere a unei mărci naționale și a unei mărci a Uniunii Europene identice pe teritoriul acelorași state membre.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare
Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că, în situația în care acțiuni în contrafacere întemeiate, prima, pe o marcă națională, privind o pretinsă contrafacere pe teritoriul unui stat membru, și, a doua, pe o marcă a Uniunii Europene, privind o pretinsă contrafacere pe întreg teritoriul Uniunii, sunt formulate între aceleași părți în fața unor instanțe din state membre diferite, cea de a doua instanță sesizată trebuie să se desesizeze cu privire la acțiunea în contrafacere cu care a fost sesizată în ansamblul său sau trebuie să se desesizeze exclusiv cu privire la partea litigiului referitoare la teritoriul statului membru vizat de acțiunea în contrafacere formulată în fața primei instanțe sesizate.
Este necesar să se arate că textul articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 nu precizează, în situația în care se formulează acțiuni în contrafacere pentru aceleași fapte, între aceleași părți, în fața unor instanțe din state membre diferite sesizate una pe baza unei mărci a Uniunii Europene și cealaltă pe baza unei mărci naționale, întinderea desesizării celei de a doua instanțe sesizate în favoarea primei instanțe sesizate.
Reiese însă din obiectivul articolului 109 din Regulamentul nr. 207/2009, amintit la punctul 31 din prezenta hotărâre, și din răspunsul la prima și la a doua întrebare că desesizarea prevăzută la alineatul (1) litera (a) al acestui articol trebuie să intervină numai în măsura în care acțiunile cu care sunt sesizate instanțele menționate sunt formulate pentru aceleași fapte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 1994, Tatry,
C‑406/92
,
EU:C:1994:400
, punctele
și
).
Or, condiția privind existența „acel[or]ași fapte”, în sensul articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, este îndeplinită atunci când acțiuni în contrafacere întemeiate pe o marcă națională și, respectiv, pe o marcă a Uniunii Europene sunt formulate între aceleași părți în fața unor instanțe din state membre diferite numai în măsura în care acțiunile în cauză privesc o pretinsă contrafacere a unei mărci naționale și a unei mărci a Uniunii Europene identice pe teritoriul acelorași state membre.
Desigur, astfel cum au arătat pârâtele din litigiul principal, conform articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, marca Uniunii Europene are un caracter unitar. Producând aceleași efecte în întreaga Uniune, potrivit dispoziției menționate și în lipsa unei dispoziții contrare a aceluiași regulament, marca Uniunii Europene nu poate fi înregistrată sau transferată, nu poate face obiectul unei renunțări, al unei decizii de decădere din drepturi a titularului sau de nulitate și utilizarea sa nu poate fi interzisă decât cu efect în întreaga Uniune. În plus, din considerentul (3) al Regulamentului nr. 207/2009 rezultă că obiectivul urmărit de acesta constă în stabilirea unui regim al mărcilor Uniunii Europene care să se bucure de o protecție uniformă și să producă efecte pe întreg teritoriul Uniunii. În sfârșit, potrivit considerentului (16) al acestui regulament, este indispensabil ca efectele deciziilor privind validitatea și contrafacerea mărcilor Uniunii Europene să se extindă în întreaga Uniune, pentru a evita atât hotărâri contradictorii ale instanțelor și ale EUIPO, cât și atingeri aduse caracterului unitar al mărcilor Uniunii Europene.
Astfel, pentru a garanta protecția uniformă pe întreg teritoriul Uniunii a dreptului conferit de marca Uniunii Europene împotriva riscului de contrafacere, interdicția de a continua actele de contrafacere sau actele care prezintă risc de contrafacere, pronunțată de o instanță competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene, trebuie, așadar, extinsă, în principiu, la întreg teritoriul Uniunii (Hotărârea din 12 aprilie 2011, DHL Express France,
C‑235/09
,
EU:C:2011:238
, punctul
, și Hotărârea din 22 septembrie 2016, combit Software,
C‑223/15
,
EU:C:2016:719
, punctul
).
Totuși, domeniul de aplicare teritorial al interdicției poate fi limitat în anumite cazuri (Hotărârea din 12 aprilie 2011, DHL Express France,
C‑235/09
,
EU:C:2011:238
, punctul
, și Hotărârea din 22 septembrie 2016, combit Software,
C‑223/15
,
EU:C:2016:719
, punctul
).
Or, după cum a arătat avocatul general la punctul 82 din concluzii, situația trebuie să se prezinte astfel și în ipoteza în care cea de a doua instanță sesizată trebuie să se desesizeze parțial în temeiul articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că, în situația în care acțiuni în contrafacere întemeiate, prima, pe o marcă națională, privind o pretinsă contrafacere pe teritoriul unui stat membru, și, a doua, pe o marcă a Uniunii Europene, privind o pretinsă contrafacere pe întreg teritoriul Uniunii, sunt formulate între aceleași părți în fața unor instanțe din state membre diferite, cea de a doua instanță sesizată trebuie să se desesizeze cu privire la partea litigiului referitoare la teritoriul statului membru vizat de acțiunea în contrafacere formulată în fața primei instanțe sesizate.
Cu privire la a cincea și la a șasea întrebare
Prin intermediul celei de a cincea și al celei de a șasea întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că condiția prevăzută la acest articol, referitoare la existența „acel[or]ași fapte”, este îndeplinită atunci când, în urma unei desistări parțiale a unui reclamant, în măsura în care este formulată în mod valabil, de o acțiune în contrafacere întemeiată pe o marcă a Uniunii Europene care urmărea inițial interzicerea utilizării mărcii respective pe teritoriul Uniunii, o astfel de desistare privind teritoriul statului membru vizat de acțiunea formulată în fața primei instanțe sesizate, întemeiată pe o marcă națională, care urmărea interzicerea utilizării mărcii respective pe teritoriul național, acțiunile în cauză nu mai privesc o pretinsă contrafacere a unei mărci naționale și a unei mărci a Uniunii Europene identice pe teritoriul acelorași state membre.
Din decizia de trimitere reiese că a cincea și a șasea întrebare sunt întemeiate pe premisa că articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 nu permite celei de a doua instanțe sesizate să se desesizeze parțial de acțiunea formulată în fața sa.
Or, astfel cum reiese din răspunsul la prima-a patra întrebare, în ipoteza în care acțiuni în contrafacere, întemeiate pe o marcă națională și, respectiv, pe o marcă a Uniunii Europene, sunt introduse între aceleași părți în fața unor instanțe din state membre diferite, privind o pretinsă contrafacere a unei mărci naționale și a unei mărci a Uniunii Europene identice pe teritoriul acelorași state membre și pe întreg teritoriul Uniunii, cea de a doua instanță sesizată trebuie să se desesizeze numai cu privire la partea litigiului referitoare la teritoriul statului membru vizat de acțiunea în contrafacere formulată în fața primei instanțe sesizate.
Rezultă că, în situația în care, în urma unei desistări parțiale, formulată în mod valabil de un reclamant, de o acțiune în contrafacere întemeiată pe o marcă a Uniunii Europene care urmărea inițial interzicerea utilizării mărcii respective pe teritoriul Uniunii, o astfel de desistare privind teritoriul statului membru vizat de acțiunea formulată în fața primei instanțe sesizate, întemeiată pe o marcă națională, care urmărea interzicerea utilizării mărcii respective pe teritoriul național, acțiunile în contrafacere nu mai privesc o pretinsă contrafacere a unei mărci naționale și a unei mărci a Uniunii Europene identice pe teritoriul acelorași state membre, cea de a doua instanță sesizată nu trebuie să se desesizeze în favoarea primei instanțe sesizate.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a cincea și la a șasea întrebare că articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că condiția prevăzută la acest articol, referitoare la existența „acel[or]ași fapte”, nu mai este îndeplinită atunci când, în urma unei desistări parțiale a unui reclamant, în măsura în care este formulată în mod valabil, de o acțiune în contrafacere întemeiată pe o marcă a Uniunii Europene care urmărea inițial interzicerea utilizării mărcii respective pe teritoriul Uniunii, o astfel de desistare privind teritoriul statului membru vizat de acțiunea formulată în fața primei instanțe sesizate, întemeiată pe o marcă națională, care urmărea interzicerea utilizării mărcii respective pe teritoriul național, acțiunile în cauză nu mai privesc o pretinsă contrafacere a unei mărci naționale și a unei mărci a Uniunii Europene identice pe teritoriul acelorași state membre.
Cu privire la a șaptea întrebare
Prin intermediul celei de a șaptea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că cea de a doua instanță sesizată trebuie, în caz de identitate între marca Uniunii Europene și marca națională, să se desesizeze în favoarea primei instanțe sesizate numai în măsura în care mărcile respective sunt valabile pentru produse sau servicii identice sau dacă cea de a doua instanță sesizată este de asemenea necompetentă în situația în care marca Uniunii Europene invocată în fața celei de a doua instanțe sesizate este înregistrată pentru produse și servicii suplimentare neacoperite de marca națională identică invocată în fața primei instanțe sesizate.
În această privință, rezultă din modul de redactare a articolului 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 că această dispoziție se aplică „atunci când mărcile în cauză sunt identice și valabile pentru produse sau servicii identice”.
În consecință, cea de a doua instanță sesizată trebuie, în caz de identitate între marca Uniunii Europene și marca națională, să se desesizeze în favoarea primei instanțe sesizate numai în măsura în care mărcile respective sunt valabile pentru produse sau servicii identice.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a șaptea întrebare că articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că, în caz de identitate a mărcilor, cea de a doua instanță sesizată trebuie să se desesizeze în favoarea primei instanțe sesizate numai în măsura în care mărcile respective sunt valabile pentru produse sau servicii identice.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

1)
Articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că condiția prevăzută la acest articol, referitoare la existența „acel[or]ași fapte”, este îndeplinită atunci când acțiuni în contrafacere întemeiate pe o marcă națională și, respectiv, pe o marcă a Uniunii Europene, sunt formulate între aceleași părți în fața unor instanțe din state membre diferite numai în măsura în care acțiunile în cauză privesc o pretinsă contrafacere a unei mărci naționale și a unei mărci a Uniunii Europene identice pe teritoriul acelorași state membre.

2)
Articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că, în situația în care acțiuni în contrafacere întemeiate, prima, pe o marcă națională, privind o pretinsă contrafacere pe teritoriul unui stat membru, și, a doua, pe o marcă a Uniunii Europene, privind o pretinsă contrafacere pe întreg teritoriul Uniunii Europene, sunt formulate între aceleași părți în fața unor instanțe din state membre diferite, cea de a doua instanță sesizată trebuie să se desesizeze cu privire la partea litigiului referitoare la teritoriul statului membru vizat de acțiunea în contrafacere formulată în fața primei instanțe sesizate.

3)
Articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că condiția prevăzută la acest articol, referitoare la existența „acel[or]ași fapte”, nu mai este îndeplinită atunci când, în urma unei desistări parțiale a unui reclamant, în măsura în care este formulată în mod valabil, de o acțiune în contrafacere întemeiată pe o marcă a Uniunii Europene care urmărea inițial interzicerea utilizării mărcii respective pe teritoriul Uniunii Europene, o astfel de desistare privind teritoriul statului membru vizat de acțiunea formulată în fața primei instanței sesizate, întemeiată pe o marcă națională, care urmărea interzicerea utilizării mărcii respective pe teritoriul național, acțiunile în cauză nu mai privesc o pretinsă contrafacere a unei mărci naționale și a unei mărci a Uniunii Europene identice pe teritoriul acelorași state membre.

4)
Articolul 109 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că, în caz de identitate a mărcilor, cea de a doua instanță sesizată trebuie să se desesizeze în favoarea primei instanțe sesizate numai în măsura în care mărcile respective sunt valabile pentru produse sau servicii identice.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.