CELEX: 62015CJ0395
Predhodno odločanje
Socialna politika
Direktiva 2000/78/ES
Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu
Členi od 1 do 3
Prepoved vsakršne diskriminacije zaradi hendikepiranosti
Obstoj ‚hendikepiranosti‘
Pojem ‚dolgotrajne telesne, duševne, intelektualne ali senzorične okvare‘
Listina Evropske unije o temeljnih pravicah
Členi 3, 15, 21, 30, 31, 34 in 35
Odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca, ki je za nedoločen čas začasno nezmožen za delo v smislu nacionalnega prava

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3, 15, 21(1), 30, 31, 34(1) in 35 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter členov od 1 do 3 Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Mohamedom Daouidijem na eni strani ter družbo Bootes Plus SL, Fondo De Garantía Salarial (plačni jamstveni sklad, Španija) in Ministerio Fiscal (državno tožilstvo, Španija) na drugi v zvezi z M. Daouidijem, ko je bil ta za nedoločen čas začasno nezmožen za delo v smislu nacionalnega prava.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
V preambuli Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2010/48/ES z dne 26. novembra 2009 (
UL 2010, L 23, str. 35
, v nadaljevanju: Konvencija OZN), je v točki (e) navedeno:
„[O]b priznavanju, da je invalidnost razvijajoči se koncept in posledica medsebojnega sodelovanja med invalidi ter ovirami zaradi stališč v družbi in ovirami v okolju, ki preprečujejo, da bi invalidi pod enakimi pogoji kakor drugi polno in učinkovito sodelovali v družbi“.
Člen 1 te konvencije, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te konvencije je spodbujati, varovati in invalidom zagotavljati polno in enakopravno uživanje vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter spodbujati spoštovanje njihovega prirojenega dostojanstva.
Invalidi so ljudje z dolgotrajnimi telesnimi, duševnimi, intelektualnimi ali senzoričnimi okvarami, ki jih v povezavi z različnimi ovirami lahko omejujejo, da bi enako kot drugi polno in učinkovito sodelovali v družbi.“
Člen 2 navedene konvencije, naslovljen „Pomen izrazov“, v tretjem pododstavku določa:
„‚diskriminacija zaradi invalidnosti‘ pomeni vsako razlikovanje, izključevanje ali omejevanje zaradi invalidnosti z namenom ali posledico zmanjšanja ali izničevanja enakopravnega priznavanja, uživanja ali uresničevanja vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin na političnem, gospodarskem, socialnem, kulturnem, civilnem ali drugem področju. Vključuje vse oblike diskriminacije, tudi odklonitev primerne prilagoditve“.
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 11, 12, 15 in 31 Direktive 2000/78 je navedeno:
„(11)
Diskriminiranje zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti lahko ogrozi uresničevanje ciljev iz Pogodbe o Evropski skupnosti, še zlasti cilje visoke ravni zaposlenosti in socialnega varstva, višanja življenjske ravni in kakovosti življenja, ekonomske in socialne kohezije in solidarnosti ter prostega gibanja oseb.
(12)
V vsej Skupnosti bi zato morali prepovedati vsakršno neposredno ali posredno diskriminacijo zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti na področjih, ki jih ureja ta direktiva. […]
[…]
(15)
Presoja o dejstvih, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da obstaja neposredna ali posredna diskriminacija, je stvar nacionalnih sodnih ali drugih pristojnih instanc, v skladu z nacionalno zakonodajo in prakso. Ti predpisi lahko predvidijo zlasti, da je posredno diskriminacijo mogoče ugotavljati s kakršnimi koli sredstvi, tudi na podlagi statističnih podatkov.
[…]
(31)
Pravila o dokaznem bremenu se morajo prilagoditi, kadar gre za primer evidentne diskriminacije[,] in kadar so predloženi dokazi o takšni diskriminaciji, se zaradi učinkovitosti uporabe načela enakega obravnavanja dokazno breme vrne na toženo stran. Vendar pa dokazovanje, da je tožnik pripadnik določene vere ali da ima določeno prepričanje ali hendikep, da je določene starosti ali spolne usmerjenosti, ni stvar tožene stranke.“
Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te direktive je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja.“
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Koncept diskriminacije“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1   V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
2.   V smislu odstavka 1:
(a)
se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;
(b)
se šteje, da gre za posredno diskriminacijo, kadar je zaradi kakšne navidez nevtralne določbe, merila ali prakse neka oseba določene vere ali prepričanja, ki ima določen hendikep ali je določene starosti ali spolne usmerjenosti, v primerjavi z drugimi v slabšem položaju, razen če:
(i)
tako določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje legitimni cilj in je način uresničevanja tega cilja primeren in nujen; ali
(ii)
mora delodajalec oziroma oseba ali organizacija, ki jo ta direktiva zavezuje, glede oseb z določenim hendikepom na podlagi nacionalne zakonodaje sprejeti ustrezne ukrepe v skladu z načeli iz člena 5, da odpravi podlago za prikrajšanost, ki jo povzroča taka določba, merilo ali praksa.“
Člen 3 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1(c) določa:
„V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:
[…]
(c)
zaposlitev in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom“.
Člen 10 Direktive 2000/78, naslovljen „Dokazno breme“, v odstavkih 1, 2 in 5 določa:
„1.   Države članice sprejmejo ukrepe, kakršni so v skladu z njihovim sodnim sistemu potrebni, s katerimi zagotovijo, da je, kadar osebe, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, pred sodiščem ali drugim pristojnim organom oblasti dokažejo dejstva, na podlagi katerih je mogoče domnevati, da je šlo za neposredno ali posredno diskriminacijo, dokazno breme, da načelo enakega obravnavanja ni bilo kršeno, naloženo toženi stranki.
2.   Odstavek 1 ne preprečuje državam članicam, da sprejmejo za tožnike ugodnejše predpise o dokaznem bremenu.
[…]
5.   Državam članicam ni treba uporabljati odstavka 1 pri postopkih, v katerih mora sodišče ali drugo pristojno telo raziskati dejstva v zvezi s primerom.“
Špansko pravo
Člen 9(2) ustave določa:
„Javni organi morajo zagotoviti pogoje za to, da sta svoboda in enakost posameznikov in skupin, katerih del so, resnični in dejanski, in odpraviti ovire, ki preprečujejo ali ovirajo njuno polno uživanje, ter olajšati sodelovanje vseh državljanov v političnem, gospodarskem, kulturnem in družbenem življenju.“
Člen 14 ustave določa:
„Španci so enaki pred zakonom, prepovedana je vsaka diskriminacija na podlagi rojstva, rase, spola, vere, prepričanja ali drugih lastnosti ali na podlagi osebnih ali socialnih okoliščin.“
Člen 15 ustave določa:
„Vsakdo ima pravico do življenja ter do telesne in duševne celovitosti. Nikogar se v nobenem primeru ne sme mučiti ali nečloveško in ponižujoče z njim ravnati ali ga kaznovati. Smrtna kazen se odpravi, razen če ni z vojaškimi kazenskimi zakoni za čas vojne določeno drugače.“
Člen 55 Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (kraljeva zakonska uredba 1/1995 o potrditvi prenovitve zakonika o delovnih razmerjih) z dne 24. marca 1995 (BOE št. 75 z dne 29. marca 1995, str. 9654) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja zadeve v glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o delovnih razmerjih), v odstavkih od 3 do 6 določa:
„3.   Odpoved pogodbe o zaposlitvi se šteje za zakonito, nezakonito ali nično.
4.   Odpoved pogodbe o zaposlitvi se šteje za zakonito, če se dokaže neizpolnjevanje, ki ga delodajalec zatrjuje v pisnem obvestilu. V nasprotnem primeru, ali kadar ne izpolnjuje zahtev obličnosti iz odstavka 1 tega člena, se šteje za nezakonito.
5.   Nična je odpoved pogodbe o zaposlitvi, za katero je vzrok eden od razlogov za diskriminacijo, ki so prepovedani z ustavo ali zakonom, ali pa je storjena s kršitvijo temeljnih pravic in državljanskih svoboščin delavca. […]
6.   Posledica nične odpovedi pogodbe o zaposlitvi je takojšnja vrnitev delavca na delo, s plačilom neizplačanih plač.“
Člen 56(1) navedenega zakonika določa:
„Če se ugotovi nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi, lahko delodajalec v petih dneh od vročitve sodbe odloči, da delavcu omogoči vrnitev na delo, ali plača odpravnino, ki znaša triintrideset plačanih dni na leto zaposlitve in ki se za obdobja, krajša od enega leta, izračuna v sorazmerju s številom mesecev, omejena pa je na 24 mesečnih izplačil. Če se izbere, da se izplača odpravnina, to pomeni prenehanje pogodbe o zaposlitvi, za katero se šteje, da je nastopilo ob dejanskem prenehanju dela.“
Člen 96(1) Ley 36/2011, reguladora de la jurisdicción social (zakon 36/2011 o socialnih sodiščih) z dne 10. oktobra 2011 (BOE št. 245 z dne 11. oktobra 2011, str. 106584) določa:
„V postopkih, v katerih se iz trditev tožeče stranke sklepa na obstoj utemeljenih pokazateljev diskriminacije na podlagi spola, spolne usmerjenosti ali identitete, rasnega ali etničnega porekla, vere ali prepričanja, invalidnosti, starosti, na ustrahovanje ali v katerem koli drugem primeru kršitve temeljnih pravic ali državljanskih svoboščin, mora tožena stranka predložiti objektivno in razumno ter zadostno dokazano utemeljitev za sprejete ukrepe in njihovo sorazmernost.“
Člen 108(1) in (2) tega zakona določa:
„1.   Sodišče v izreku sodbe odpoved pogodbe o zaposlitvi razglasi za zakonito, nezakonito ali nično.
Sodišče odloči, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita, če se dokaže neizpolnjevanje, ki ga delodajalec zatrjuje v pisnem obvestilu. V nasprotnem primeru, ali kadar ne izpolnjuje zahtev obličnosti iz člena 55(1) [zakonika o delovnih razmerjih], se šteje za nezakonito.
[…]
2.   Nična je odpoved pogodbe o zaposlitvi, katere vzrok je eden od razlogov za diskriminacijo, določenih v ustavi ali zakonu, ali pa je storjena s kršitvijo temeljnih pravic in državljanskih svoboščin delavca.
[…]“
Člen 110(1) navedenega zakona določa:
„Če se odpoved pogodbe o zaposlitvi razglasi za nezakonito, se delodajalcu naloži, da mora delavcu omogočiti vrnitev na delo pod enakimi pogoji, ki so veljali pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, in mu plačati neizplačane plače, na katere se nanaša člen 56(2) [zakonika o delovnih razmerjih], ali pa se delodajalcu naloži – pri čemer je izbira njegova – da mora delavcu izplačati odpravnino, katere znesek se določi v skladu z določbami člena 56(1) [zakonika o delovnih razmerjih] […]“
Člen 113 tega zakona določa:
„Če se odpoved pogodbe o zaposlitvi razglasi za nično, se delodajalcu naloži, naj omogoči takojšnjo vrnitev delavca na delo in mu izplača neizplačane plače. […]“
Člen 181(2) zakona 36/2011 določa:
„Na obravnavi, ko se dokaže obstoj pokazateljev, da je prišlo do kršitve temeljne pravice ali državljanske svoboščine, je tožena stranka dolžna predložiti objektivno in razumno ter zadostno dokazano utemeljitev za sprejete ukrepe in njihovo sorazmernost.“
Člen 2 Real Decreto Legislativo 1/2013, por el que se aprueba el Texto Refundido de la Ley General de derechos de las personas con discapacidad y de su inclusión social (kraljeva zakonska uredba 1/2013 o potrditvi prenovitve splošnega zakona o pravicah invalidov in njihovem vključevanju v družbo) z dne 29. novembra 2013 (BOE št. 289 z dne 3. decembra 2013, str. 95635) vsebuje naslednje opredelitve:
„[…]
(a)
invalidnost: položaj oseb, ki imajo dolgotrajne okvare, ki jih v povezavi z različnimi ovirami lahko omejujejo, da bi enako kot drugi polno in učinkovito sodelovali v družbi.
[…]
(c)
neposredna diskriminacija: položaj invalida, kadar je zaradi svoje invalidnosti obravnavan manj ugodno kot neka druga oseba v primerljivem položaju.
(d)
posredna diskriminacija: obstaja, kadar zakonska ali podzakonska določba, določba konvencije ali pogodbe, posamezni dogovor, enostranska odločba, merilo ali praksa, ali pa okolje, izdelek ali storitev, ki je navidezno nevtralen, vendar lahko pripelje do posebno neugodnega položaja osebe v primerjavi z drugimi zaradi invalidnosti, če objektivno ne uresničuje legitimnega namena in če sredstva za uresničitev tega namena niso primerna in potrebna.
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
M. Daouidi se je 17. aprila 2014 zaposlil pri družbi Bootes Plus kot kuharski pomočnik v eni od restavracij v hotelu v Barceloni (Španija).
M. Daouidi in družba Bootes Plus sta v ta namen za čas treh mesecev sklenila pogodbo o priložnostni zaposlitvi zaradi povečanega obsega dela v restavraciji, za 20 ur na teden. V pogodbi je bilo določeno poskusno obdobje 30 dni. M. Daouidi in družba Bootes Plus sta se 1. julija 2014 dogovorila o spremembi navedene pogodbe o zaposlitvi s krajšim delovnim časom v pogodbo za polni delovni čas 40 ur na teden.
Pogodba M. Daouidija je bila 15. julija 2014 podaljšana še za 9 mesecev, kot datum njenega izteka pa je bil določen 16. april 2015. Vodja kuhinje je odobril to podaljšanje, prav tako kot je odobril spremembo pogodbe o zaposlitvi M. Daouidija za krajši delovni čas v pogodbo za polni delovni čas.
M. Daouidiju je 3. oktobra 2014 spodrsnilo na tleh kuhinje restavracije, v kateri je delal, zaradi česar si je izpahnil levi komolec, ki ga je bilo treba dati v mavec. M. Daouidi je istega dne sprožil postopek za priznanje začasne nezmožnosti za delo.
Dva tedna po tej nesreči pri delu je vodja kuhinje kontaktiral M. Daouidija in ga povprašal o zdravstvenem stanju ter o tem, koliko časa naj bi njegovo stanje še trajalo. M. Daouidi mu je povedal, da se ne bo mogel takoj vrniti na delovno mesto.
M. Daouidi je 26. novembra 2014, medtem ko je bil še vedno začasno nezmožen za delo, od družbe Bootes Plus prejel ta dopis o odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz disciplinskih razlogov:
„Žal vas obveščamo, da smo sklenili prekiniti delovno razmerje, ki vas veže s podjetjem, in nemudoma odpovedati pogodbo o zaposlitvi, z učinkom od datuma tega dopisa. Razlog, ki je podlaga za to odločitev, je, da niste izpolnili pričakovanj podjetja, niti niste dosegli rezultatov, ki jih podjetje šteje za primerne ali optimalne za izpolnjevanje nalog na vašem delovnem mestu. Navedena dejstva se sankcionirajo z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi v skladu [z zakonikom o delovnih razmerjih].“
M. Daouidi je 23. decembra 2014 pri Juzgado de lo Social n
o
33 de Barcelona (delovno sodišče št. 33 v Barceloni, Španija) vložil tožbo, primarno, zaradi ugotovitve ničnosti odpovedi njegove pogodbe o zaposlitvi v smislu člena 108(2) zakona 36/2011.
M. Daouidi je v zvezi s tem trdil, prvič, da je bila z odpovedjo njegove pogodbe o zaposlitvi kršena njegova temeljna pravica do telesne celovitosti, določena v členu 15 ustave, zlasti zato, ker je direktor restavracije od njega zahteval, da se vrne na delo za vikend od 17. do 19. oktobra 2014, česar pa ni mogel narediti. Drugič, ta odpoved pogodbe o zaposlitvi naj bi bila diskriminatorna, ker je bil resnični razlog zanjo začasna nezmožnost zaradi nesreče pri delu, in naj bi tako spadala pod pojem „hendikepiranost“ zlasti v smislu Direktive 2000/78 in sodbe z dne 11. aprila 2013, HK Danmark (
C‑335/11 in C‑337/11
,
EU:C:2013:222
).
M. Daouidi je podredno predlagal, naj navedeno sodišče ugotovi, da odpoved pogodbe o zaposlitvi „ni zakonita“ v smislu člena 108(1) zakona 36/2011.
Predložitveno sodišče navaja, da je na voljo dovolj dokazov, da se šteje, čeprav je odpoved pogodbe o zaposlitvi M. Daouidija na videz in po obliki odpoved iz disciplinskih razlogov, da je resnični razlog te odpovedi nezmožnost za delo za nedoločen čas kot posledica nesreče, ki jo je M. Daouidi utrpel pri delu.
Po mnenju tega sodišča, je iz sodne prakse Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (vrhovno sodišče Katalonije, Španija), Tribunal Supremo (vrhovno sodišče Španije) in Tribunal Constitucional (ustavno sodišče Španije), razvidno, da se odpoved pogodbe o zaposlitvi na podlagi bolezni ali začasne nezmožnosti za delo zaradi nesreče pri delu ne šteje za diskriminatorno, in zato te odpovedi ni mogoče obravnavati kot „nično“ v smislu člena 108(2) zakona 36/2011.
Predložitveno sodišče se kljub temu sprašuje, ali takšna odpoved ni v nasprotju s pravom Unije, ker naj bi pomenila kršitev načela prepovedi diskriminacije, pravice do varstva v primeru neupravičene odpustitve, pravice do poštenih in pravičnih delovnih pogojev, pravice dostopa do dajatev socialne varnosti ter pravice do varovanja zdravja, kot so določene v členu 21(1), členih 30, 31, členu 34(1), ter členu 35 Listine.
Predložitveno sodišče se poleg tega v zadevi v glavni stvari sprašuje glede obstoja diskriminacije na podlagi „hendikepiranosti“ v smislu Direktive 2000/78. Najprej, omejitev, za katero trpi M. Daouidi, odkar si je izpahnil komolec, naj bi bila očitna. To sodišče v zvezi s tem pojasnjuje, da je bil na dan obravnave v postopku v glavni stvari pred njim, in sicer približno šest mesecev po nesreči M. Daouidija pri delu, njegov levi komolec še vedno v mavcu. Dalje, delodajalec M. Daouidija naj bi štel, da je njegova nezmožnost za delo trajala predolgo in ni bila združljiva z njegovimi interesi, tako da naj bi bil pogoj glede „dolgotrajnosti“ omejitve izpolnjen. Nazadnje, ta odločba o odpovedi pogodbe o zaposlitvi naj bi M. Daouidiju preprečevala, da bi polno in učinkovito sodeloval v poklicnem življenju pod enakimi pogoji kot drugi delavci.
Če je do odpovedi pogodbe o zaposlitvi M. Daoudija prišlo s kršitvijo temeljnih pravic, ki so določene s pravom Unije, bi bilo treba to odpoved razglasiti za nično in ne le za nezakonito.
V teh okoliščinah je Juzgado de lo Social n
o
33 de Barcelona (delovno sodišče št. 33 v Barceloni) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba splošno prepoved diskriminacije iz člena 21(1) Listine razlagati tako, da je lahko v njeno področje prepovedi in varstva vključena odločitev delodajalca, da delavca, ki je do tedaj dobro opravljal delo, odpusti zgolj zaradi njegove začasne nezmožnosti za delo, za katero ni bilo gotovo, koliko časa bo še trajala, in ki je nastala zaradi nesreče pri delu, medtem ko ta prejema zdravstveno pomoč in ekonomske dajatve iz sistema socialne varnosti?
2.
Ali je treba člen 30 Listine razlagati tako, da mora biti varstvo, ki ga je treba zagotoviti delavcu, ki je bil predmet očitno samovoljne in neupravičene odpustitve, določeno v nacionalni zakonodaji za vse odpustitve, s katerimi se kršijo temeljne pravice?
3.
Ali bi lahko odločitev delodajalca, da delavca, ki je do tedaj dobro opravljal delo, odpusti zgolj zaradi njegove začasne nezmožnosti za delo, za katero ni bilo gotovo, koliko časa bo še trajala, in ki je nastala zaradi nesreče pri delu, medtem ko ta prejema zdravstveno pomoč in ekonomske dajatve iz sistema socialne varnosti, spadala na področje uporabe in/ali varstva iz členov 3, 15, 31, 34(1) in 35(1) Listine (enega ali katerega koli od teh členov ali vseh)?
4.
Če je odgovor na prejšnja tri vprašanja (ali katero koli od njih) pritrdilen in se poda razlaga, da odločitev, da se delavca, ki je do tedaj dobro opravljal delo, odpusti zgolj zaradi njegove začasne nezmožnosti za delo, za katero ni bilo gotovo, koliko časa bo še trajala, in ki je nastala zaradi nesreče pri delu, medtem ko ta prejema zdravstveno pomoč in ekonomske dajatve iz sistema socialne varnosti, spada na področje uporabe in/ali varstva nekaterih ali katerega od členov [Listine], ali lahko nacionalno sodišče te člene uporabi za rešitev spora med posamezniki, bodisi ker se šteje – glede na to, ali gre za ‚pravico‘ ali ‚načelo‘ – da imajo horizontalni učinek, bodisi se jih uporabi na podlagi ‚načela skladne razlage‘?
5.
Če je odgovor na prejšnja štiri vprašanja nikalen, ali je mogoče s pojmom „neposredna diskriminacija zaradi hendikepiranosti“ kot razlogom za diskriminacijo iz členov 1, 2 in 3 Direktive 2000/78 zajeti odločitev delodajalca, da delavca, ki je do tedaj dobro opravljal delo, odpusti zgolj zaradi njegove začasne nezmožnosti za delo, za katero ni bilo gotovo, koliko časa bo še trajala, in ki je nastala zaradi nesreče pri delu?“
Peto vprašanje
Predložitveno sodišče s petim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2000/78 razlagati tako, da že dejstvo, da je oseba zaradi nesreče, ki jo je utrpela pri delu, za nedoločen čas začasno nezmožna za delo v smislu nacionalnega prava, pomeni, da se omejitev zmožnosti te osebe lahko opredeli kot „dolgotrajna“ v smislu pojma „hendikepiranost“ iz te direktive.
Najprej je treba navesti, da je namen Direktive 2000/78, kot je razvidno iz njenega člena 1, opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji pri zaposlovanju in delu, ki temelji na enem od razlogov, ki so navedeni v tem členu, med katerimi je hendikepiranost. V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Evropsko unijo, se Direktiva 2000/78 v skladu s svojim členom 3(1)(c) uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, tudi kar zadeva pogoje odpovedi pogodbe o zaposlitvi od delodajalca.
Predložitveno sodišče skuša v obravnavanem primeru izvedeti, ali se stanje M. Daouidija, čigar pogodba o zaposlitvi je bila odpovedana, ko je bil za nedoločen čas začasno nezmožen za delo v smislu nacionalnega prava, šteje za „hendikepiranost“ v smislu navedene direktive.
Glede tega je treba poudariti, da je Unija Konvencijo OZN o invalidnosti odobrila s Sklepom 2010/48. Določbe te konvencije so zato od začetka njene veljavnosti sestavni del pravnega reda Unije (glej sodbo z dne 18. marca 2014, Z.,
C‑363/12
,
EU:C:2014:159
, točka
in navedena sodna praksa). Poleg tega je iz dodatka k Prilogi II k navedenemu sklepu razvidno, da Direktiva 2000/78 glede samostojnega življenja, socialne vključenosti, dela in zaposlovanja spada med akte Unije, ki se nanašajo na vprašanja, ki so urejena s to konvencijo.
Iz tega sledi, da se je mogoče sklicevati na navedeno konvencijo za namene razlage te direktive, ki jo je treba kolikor je mogoče razlagati v skladu s to konvencijo (glej sodbi z dne 11. aprila 2013, HK Danmark,
C‑335/11 in C‑337/11
,
EU:C:2013:222
, točka
, ter z dne 18. marca 2014, Z.,
C‑363/12
,
EU:C:2014:159
, točka
).
Iz tega razloga je Sodišče, potem ko je Unija ratificirala Konvencijo OZN, ugotovilo, da je treba pojem „hendikepiranost“ v smislu Direktive 2000/78 razumeti kot omejitev, ki je posledica zlasti dolgotrajnih telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj in ki v povezavi z različnimi ovirami lahko preprečuje, da bi zadevni posameznik v poklicnem življenju polno in učinkovito sodeloval na podlagi enakopravnosti z drugimi delavci (glej sodbe z dne 11. aprila 2013, HK Danmark,
C‑335/11 in C‑337/11
,
EU:C:2013:222
, točka
; z dne 18. marca 2014, Z.,
C‑363/12
,
EU:C:2014:159
, točka
, in z dne 18. decembra 2014, FOA,
C‑354/13
,
EU:C:2014:2463
, točka
).
Dalje, izraz „hendikepirane osebe“ iz člena 5 te direktive je treba razlagati tako, da zajema vse osebe s hendikepiranostjo, ki ustrezajo opredelitvi iz prejšnje točke (sodba z dne 4. julija 2013, Komisija/Italija,
C‑312/11
, neobjavljena,
EU:C:2013:446
, točka
).
Dodati je treba, da navedena direktiva med drugim zajema hendikepiranost, ki izvira iz nesreče (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2013, HK Danmark,
C‑335/11 in C‑337/11
,
EU:C:2013:222
, točka
).
Zato je treba ugotoviti, da če nesreča povzroči omejitev, ki je posledica zlasti telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj in ki v povezavi z različnimi ovirami lahko preprečuje, da bi zadevna oseba v poklicnem življenju polno in učinkovito sodelovala na podlagi enakopravnosti z drugimi delavci, in je ta omejitev dolgotrajna, taka nesreča lahko spada pod pojem „hendikepiranost“ v smislu Direktive 2000/78 (glej po analogiji sodbo z dne 11. aprila 2013, HK Danmark,
C‑335/11 in C‑337/11
,
EU:C:2013:222
, točka
).
V obravnavani zadevi iz predložitvene odločbe izhaja, da je bil M. Daouidi žrtev nesreče pri delu, ter da si je izpahnil levi komolec, ki ga je bilo treba dati v mavec. Ugotoviti je treba, da je takšno fizično stanje načeloma popravljivo.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je bil na dan obravnave v postopku v glavni stvari pred njim, in sicer približno šest mesecev po tej nesreči pri delu, komolec M. Daouidija še vedno v mavcu, in da slednji torej ni mogel opravljati svoje poklicne dejavnosti.
V teh okoliščinah ni sporno, da je M. Daouidi utrpel omejitev svojih zmožnosti, ki izhaja iz fizične poškodbe. Zato je treba za ugotovitev, ali se lahko M. Daouidija šteje za „hendikepirano osebo“ v smislu Direktive 2000/78, in se torej zanj uporablja ta direktiva, preveriti, ali je ta omejitev njegovih zmožnosti, ki zadevno osebo v povezavi z različnimi ovirami lahko omejuje, da bi polno in učinkovito sodelovala v poklicnem življenju na podlagi enakopravnosti z drugimi delavci, „dolgotrajna“ v smislu sodne prakse, navedene v točki 42 te sodbe.
Konvencija OZN ne opredeljuje pojma „dolgotrajnosti“ telesnih, duševnih, intelektualnih ali senzoričnih okvar. V Direktivi 2000/78 pojem „hendikepiranost“ ni opredeljen, in tudi ni pojasnjen pojem „dolgotrajne“ omejitve zmožnosti osebe v smislu navedenega pojma.
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča pa izhaja, da iz zahtev za enotno uporabo prava Unije in iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze iz določbe prava Unije, ki se pri opredelitvi smisla in obsega ne sklicuje posebej na pravo držav članic, običajno razlagati avtonomno in enotno v vsej Uniji, pri čemer je treba pri tej razlagi upoštevati sobesedilo določbe in cilj, ki mu zadevna ureditev sledi (glej zlasti sodbi z dne 18. januarja 1984, Ekro,
327/82
,
EU:C:1984:11
, točka
, in z dne 16. junija 2016, Pebros Servizi,
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
, točka
).
Ob neobstoju takšne izrecne napotitve na pravo držav članic, je treba torej pojem „dolgotrajne“ omejitve zmožnosti osebe, v smislu pojma „hendikepiranosti“ iz Direktive 2000/78, razlagati avtonomno in enotno.
Iz tega sledi da to, da se za M. Daouidija uporablja pravna ureditev „začasne“ nezmožnosti za delo v smislu španskega prava, ne more izključiti opredelitve omejitve njegove zmožnosti kot „dolgotrajne“ v smislu Direktive 2000/78 ob upoštevanju Konvencije OZN.
Poleg tega je treba „dolgotrajnost“ omejitve preučiti ob upoštevanju nezmožnosti zadevne osebe na dan, ko je v zvezi z njo sprejet domnevno diskriminatoren akt (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2006, Chacón Navas,
C‑13/05
,
EU:C:2006:456
, točka
).
Kar zadeva pojem „dolgotrajnosti“ omejitve v okviru člena 1 Direktive 2000/78 in cilj te direktive, je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso Sodišča pomembnost, ki jo je zakonodajalec Unije namenil ukrepom za prilagoditev delovnega mesta glede na hendikepiranost, dokazuje, da je predvidel primere, ko je udeležba v poklicnem življenju ovirana dalj časa (glej sodbo z dne 11. julija 2006, Chacón Navas,
C‑13/05
,
EU:C:2006:456
, točka
).
Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je omejitev zmožnosti zadevne osebe „dolgotrajna“ ali ne, saj takšna presoja pomeni predvsem presojo dejstev.
Med indici, na podlagi katerih se lahko šteje, da je omejitev „dolgotrajna“, je med drugim dejstvo, da na dan domnevno diskriminatornega dogodka ni mogoče jasno predvideti, da se bo nezmožnost zadevne osebe v kratkem času končala, ali, kot je v bistvu opozoril generalni pravobranilec v točki 47 svojih sklepnih predlogov, dejstvo, da lahko ta nezmožnost pred ozdravitvijo navedene osebe še precej dolgo traja.
V okviru preučitve „dolgotrajnosti“ omejitve zmožnosti zadevne osebe mora predložitveno sodišče uporabiti vse objektivne elemente, ki so mu na voljo, zlasti dokumente in potrdila v zvezi s stanjem te osebe, ki so bili pripravljeni na podlagi trenutnih zdravstvenih in znanstvenih spoznanj in podatkov.
Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da je omejitev zmožnosti M. Daouidija „dolgotrajna“, je treba spomniti, da je manj ugodno obravnavanje, ki temelji na hendikepiranosti, v nasprotju z varstvom iz Direktive 2000/78, samo če pomeni diskriminacijo v smislu njenega člena 2(1) (glej sodbi z dne 11. julija 2006, Chacón Navas,
C‑13/05
,
EU:C:2006:456
, točka
, in z dne 11. aprila 2013, HK Danmark,
C‑335/11 in C‑337/11
,
EU:C:2013:222
, točka
).
Glede na zgornje preudarke je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2000/78 razlagati tako, da:
—
zgolj dejstvo, da je zadevna oseba zaradi nesreče, ki jo je utrpela pri delu, za nedoločen čas začasno nezmožna za delo v smislu nacionalnega prava, ne pomeni, da se omejitev zmožnosti te osebe lahko opredeli kot „dolgotrajna“ v smislu opredelitve „hendikepiranosti“ iz te direktive ob upoštevanju Konvencije OZN;
—
med indici, na podlagi katerih se lahko šteje, da je omejitev „dolgotrajna“, je med drugim dejstvo, da na dan domnevno diskriminatornega dogodka ni mogoče jasno predvideti, da se bo nezmožnost zadevne osebe v kratkem času končala, ali dejstvo, da lahko ta nezmožnost pred ozdravitvijo navedene osebe še precej dolgo traja, in
—
da mora predložitveno sodišče v okviru preučitve te „dolgotrajnosti“ uporabiti vse objektivne elemente, ki so mu na voljo, zlasti dokumente in potrdila v zvezi s stanjem navedene osebe, ki so bili pripravljeni na podlagi trenutnih zdravstvenih in znanstvenih spoznanj in podatkov.
Prva štiri vprašanja
S prvimi štirimi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj in na drugem mestu, predložitveno sodišče v bistvu prosi za razlago členov 3, 15, člena 21(1), členov 30, 31, člena 34(1) ter člena 35 Listine v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU razlaga pravo Unije le v mejah pristojnosti, ki so mu dodeljene (sodba z dne 27. marca 2014, Torralbo Marcos,
C‑265/13
,
EU:C:2014:187
, točka
, in sklep z dne 25. februarja 2016, Aiudapds,
C‑520/15
, neobjavljen,
EU:C:2016:124
, točka
).
Glede Listine je v njenem členu 51(1) določeno, da se določbe Listine uporabljajo za države članice, samo ko izvajajo pravo Unije. V členu 6(1) PEU in členu 51(2) Listine je pojasnjeno, da se z določbami Listine ne razširja področja uporabe prava Unije preko pristojnosti Unije, opredeljenih v Pogodbah.
Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča, pa Sodišče, kadar pravni položaj ne spada na področje uporabe prava Unije, ni pristojno za njegovo obravnavo, morebiti uveljavljane določbe Listine pa ne morejo utemeljevati te pristojnosti (glej sodbo z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, točka
, in sklep z dne 25. februarja 2016, Aiudapds,
C‑520/15
, neobjavljen,
EU:C:2016:124
, točka
).
V zvezi s tem pa je treba ugotoviti, da glede na sedanje stanje postopka v glavni stvari, ni bilo ugotovljeno, da obravnavani položaj spada na področje uporabe določbe prava Unije, ki je določeno drugje kot v Listini.
Zlasti pri Direktivi 2000/78, kot je bilo navedeno v okviru odgovora na peto vprašanje, namreč zgolj dejstvo, da je oseba zaradi nesreče, ki jo je utrpela pri delu, za nedoločen čas začasno nezmožna za delo v smislu nacionalnega prava, ne pomeni, da se omejitev zmožnosti te osebe lahko opredeli kot „dolgotrajna“ v smislu pojma „hendikepiranost“ iz Direktive 2000/78.
Poleg tega v predložitveni odločbi med drugim ni nobene napovedi glede morebitne ozdravitve, popolne ali nepopolne, M. Daouidija, ali podatkov o morebitnih učinkih ali posledicah, ki jih bo ta nesreča imela na opravljanje nalog, za katere je bil zaposlen.
Zato, kot poudarja generalni pravobranilec v točki 52 svojih sklepnih predlogov, ker je uporaba Direktive 2000/78 v postopku v glavni stvari povezana s presojo, ki jo bo predložitveno sodišče opravilo po tej sodbi Sodišča, ni treba šteti, da položaj, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, v sedanjem stanju postopka spada na področje uporabe prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 27. marca 2014, Torralbo Marcos,
C‑265/13
,
EU:C:2014:187
, točka
).
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Sodišče ni pristojno, da bi odgovorilo na prva štiri vprašanja.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Direktivo Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da:

—
zgolj dejstvo, da je zadevna oseba zaradi nesreče, ki jo je utrpela pri delu, za nedoločen čas začasno nezmožna za delo v smislu nacionalnega prava, ne pomeni, da se omejitev zmožnosti te osebe lahko opredeli kot „dolgotrajna“ v smislu opredelitve „hendikepiranosti“ iz te direktive ob upoštevanju Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2010/48/ES z dne 26. novembra 2009;

—
med indici, na podlagi katerih se lahko šteje, da je omejitev „dolgotrajna“, je med drugim dejstvo, da na dan domnevno diskriminatornega dogodka ni mogoče jasno predvideti, da se bo nezmožnost zadevne osebe v kratkem času končala, ali dejstvo, da lahko ta nezmožnost pred ozdravitvijo navedene osebe še precej dolgo traja, in

—
da mora predložitveno sodišče v okviru preučitve te „dolgotrajnosti“ uporabiti vse objektivne elemente, ki so mu na voljo, zlasti dokumente in potrdila v zvezi s stanjem navedene osebe, ki so bili pripravljeni na podlagi trenutnih zdravstvenih in znanstvenih spoznanj in podatkov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.