CELEX: 62017TJ0055
Civildienests
Līgumdarbinieki
Pieņemšana darbā
Iekšējs konkurss
Rezerves saraksta izveidošana, lai pieņemtu darbā asistentus
Pielaišanas nosacījums attiecībā uz darba stāžu Komisijā
Nepielaišana dalībai konkursa pārbaudījumos

Tiesvedības priekšvēsture
2013. gada 16. janvārī prasītājs
John Morrison Healy
stājās amatā Eiropas Komisijā kā III funkciju grupas (III FG) līgumdarbinieks 11. pakāpes 1. līmenī.
2016. gada 9. februārī Komisija ar paziņojumu izsludināja uz pārbaudījumiem balstītus iekšējos konkursus – ar mērķi izveidot rezerves sarakstu, lai pieņemtu darbā sekretārus/lietvežus 2. pakāpē (AST/SC 2), asistentus 2. pakāpē (AST 2) un administratorus 6. pakāpē (AD 6) (turpmāk tekstā – “paziņojums par konkursu”). Minētie trīs konkursi tika identificēti šādi: COM/01/AST‑SC/16 (AST/SC 2) – Sekretāri/lietveži, COM/02/AST/16 (AST 2) – Asistenti, un COM/03/AD/16 (AD 6) – Administratori.
Paziņojuma par konkursu III sadaļas “Atbilstība” 2.1. panta a) punktā attiecībā uz kandidātu administratīvo statusu bija paredzēts:
“[Jums ir] jābūt vismaz 42 mēnešu pārtrauktam vai nepārtrauktam darba stāžam Komisijā ierēdņa, pagaidu darbinieka vai līgumdarbinieka statusā; netiek ņemti vērā nodarbinātības laikposmi aģentūrās vai citās iestādēs; netiek ņemti vērā arī laikposmi, kas nostrādāti Komisijā pagaidu darbam norīkota darbinieka, palīgdarbinieka, vietējā darbinieka vai norīkotā valsts eksperta (“NVE”) statusā.”
Paziņojuma par konkursu tās pašas sadaļas 2.3. pantā prasītā izglītība vai profesionālā pieredze bija formulēta šādi:
“[Jums ir jābūt] ieguvušam augstāko izglītību, kas ir apliecināta ar diplomu, vai vidējo izglītību, kas ir apliecināta ar diplomu, kurš dod tiesības iegūt augstāko izglītību, un vismaz trīs gadu atbilstīgai profesionālajai pieredzei vai līdzvērtīgai arodmācībai vai profesionālajai pieredzei.”
Saskaņā ar paziņojuma par konkursu 2. pantu bija jābūt izpildītiem visiem atbilstības nosacījumiem.
Konkrēti nenoskaidrotā datumā prasītājs iesniedza savu pieteikumu dalībai iekšējā konkursā COM/02/AST/16 (AST 2).
2016. gada 9. martā, proti, konkursa pieteikšanās termiņa pēdējā dienā, prasītājs bija nostrādājis Komisijā 38 mēnešus kā III funkciju grupas līgumdarbinieks.
2016. gada 11. aprīlī iekšējā konkursa COM/02/AST/16 (AST 2) atlases komisija informēja prasītāju par komisijas lēmumu noraidīt prasītāja kandidatūru (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), jo viņš neatbilstot paziņojumā par konkursu paredzētajam nosacījumam, kurā tiek prasīts vismaz 42 mēnešu darba stāžs Komisijā (turpmāk tekstā – “strīdus nosacījums”).
2016. gada 11. jūlijā prasītājs iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu.
Ar 2016. gada 19. oktobra lēmumu, kas prasītājam tika paziņots tajā pašā dienā, iecēlējinstitūcija viņa sūdzību noraidīja.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājs šo prasību cēla, 2017. gada 30. janvārī iesniedzot prasības pieteikumu Vispārējās tiesas kancelejā.
Atbildot uz attiecīgu Vispārējās tiesas kancelejas jautājumu, prasītājs 2017. gada 23. februāra vēstulē piekrita, ka tiesvedības mutvārdu daļas vajadzībām šī lieta tiek apvienota ar lietu T‑73/17
RS
/Komisija un lietu T‑79/17
Schoonjans
/Komisija.
2017. gada 3. aprīlī Komisija iesniedza iebildumu rakstu.
2017. gada 18. maija vēstulē prasītājs informēja par atteikšanos iesniegt repliku.
2017. gada 30. maija vēstulē prasītājs lūdza rīkot tiesas sēdi.
Ar 2017. gada 14. novembra lēmumu Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs nolēma neapvienot šo lietu ar lietām T‑73/17 RS/Komisija un T‑79/17
Schoonjans
/Komisija.
Vispārējā tiesa 2018. gada 18. janvāra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.
Prasītājs lūdz Vispārējo tiesu:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Lietas dalībnieku argumenti
Prasības pamatošanai prasītājs izvirza vienu pamatu, kas būtībā ir iebilde par prettiesiskumu un ar ko tiek apgalvots, ka strīdus nosacījums, uz kuru ir balstīts apstrīdētais lēmums, esot pretrunā Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 27. panta pirmajai daļai. Izvirzīdama kandidātiem prasību par 42 mēnešu darba stāžu, iecēlējinstitūcija esot nesamērīgi ierobežojusi iespēju piedalīties iekšējā konkursā COM/02/AST/16 (AST 2).
Prasītāja ieskatā Civildienesta noteikumu 27. pantā, gluži pretēji, esot noteikts, ka iecēlējinstitūcijai esot jāorganizē pēc iespējas plašākas darbā pieņemšanas procedūras un ikvienam ierobežojumam, kas attiecas uz to personu loku, kuras var piedalīties iekšējā konkursā, esot jābūt pamatotam ar aizpildāmo amata vietu prasībām un – vispārīgāk – ar dienesta interesēm.
Taču prasība, lai darba stāžs Komisijā būtu 42 mēneši, nevarot tikt pamatota ar dienesta interesēm. Papildus minētajam šis mērķis netiekot izvirzīts sistemātiski, jo paziņojuma par konkursu III sadaļas “Atbilstība” 2.3. punktā esot noteikts, ka kandidātiem ir jābūt vismaz 36 mēnešu profesionālajai pieredzei.
Turklāt, atbilstoši prasītāja paustajam, nevarot automātiski tikt uzskatīts, ka 42 mēnešu darba stāžs ir atbilstīgāks par 36 mēnešu darba stāžu Komisijā. Šis nosacījums, to aplūkojot izolēti, neesot pietiekams, lai iecēlējinstitūcija varētu izvērtēt darbinieka profesionālo pieredzi un tā spējas pildīt ieņemamā amata pienākumus, jo ar to netiekot ņemti vērā citi nosacījumi, – piemēram, iepriekšēja līguma pagarināšana, – no kuriem izriet minētā pieredze un spējas.
Katrā ziņā, paredzot noteikumu, ka II–IV funkciju grupas līgumdarbiniekiem var tikt atļauts piedalīties iekšējos konkursos tikai pēc tam, kad tie iestādes civildienestā ir nostrādājuši trīs gadus, Eiropas Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “Nodarbināšanas kārtība”) 82. panta 7. punkta, uz kuru ir balstīts strīdus nosacījums, pamatā esot pieņēmums, ka līgumdarbiniekiem, kuru darba stāžs ir īsāks par noteikto termiņu, nekad nebūs tiesību tikt izraudzītiem par spējīgākajiem potenciālajiem kandidātiem, kuri iekšējos konkursos varētu pretendēt uz aizpildāmajām amata vietām.
Izvirzot prasību, ka kandidātu darba stāžam ir jābūt 42 mēnešiem, ar paziņojumu par konkursu tiekot nelabvēlīgi ietekmēta iecēlējinstitūcijas spēja izdarīt lietderīgāko izvēli no pietiekami plaša kandidātu loka, tādējādi pārkāpjot Civildienesta noteikumu 27. panta pirmo daļu. Visbeidzot, pamatojoties uz 1965. gada 31. marta spriedumu lietā Rauch/Komisija (
16/64
,
EU:C:1965:29
), prasītājs uzskata, ka šī izvirzītā prasība esot vēl jo vairāk prettiesiska tādēļ, ka agrāk jēdziens “iestādes iekšējs konkurss” būtībā attiecās uz ikvienu iestādē strādājošo, lai kāds arī būtu tā statuss.
Komisija apstrīd prasītāja argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 27. panta pirmo daļu “iecelšana amatā ir virzīta uz to, lai iestāde saņemtu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie ierēdņi, kas iecelti amatā, ņemot vērā pēc iespējas plašāku ģeogrāfisko teritoriju, un izraudzīti no Savienības dalībvalstu pilsoņiem. Neviens amats netiek rezervēts kādas konkrētas dalībvalsts pilsoņiem”.
Pirmām kārtām, ir jāatgādina judikatūrā nostiprinātie principi attiecībā uz konkursa organizēšanas nosacījumiem un kārtību.
Pirmkārt, konkursa paziņojuma galvenā funkcija ir cik vien iespējams precīzi informēt ieinteresētās personas par nosacījumiem, kādi tiek prasīti, lai ieņemtu tādu amatu, uz kuru tie attiecas, lai [šīs personas] varētu izvērtēt, vai tām būtu jāizvirza sava kandidatūra (skat. spriedumu, 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
63.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, iestādei šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība, lai noteiktu spēju kritērijus attiecībā uz aizpildāmajām amata vietām un lai atkarībā no šiem kritērijiem un dienesta interesēs noteiktu konkursa organizēšanas nosacījumus un kārtību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 9. oktobris, Chetcuti/Komisija,
C‑16/07 P
,
EU:C:2008:549
,
76.
un
77.
punkts un tajos minētā judikatūra; 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
63.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2006. gada 13. decembris, Heus/Komisija,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr konkursu organizēšanas jomā, it īpaši saistībā ar pielaišanas nosacījumu noteikšanu, iestādēm rīcības brīvība ir jāizmanto atbilstoši Civildienesta noteikumu 27. panta pirmās daļas un 29. panta 1. punkta imperatīvajām tiesību normām. Civildienesta noteikumu 27. panta pirmajā daļā imperatīvi ir definēts jebkuras darbā pieņemšanas mērķis, bet Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā ir noteikts procesuālais regulējums, kas ir jāievēro, lai aizpildītu vakances. Tādējādi šī rīcības brīvība vienmēr ir jāizmanto atkarībā no aizpildāmo amata vietu prasībām un – vispārīgāk – dienesta interesēs (skat. spriedumu, 2006. gada 13. decembris, Heus/Komisija,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2009. gada 17. novembris, Di Prospero/Komisija,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
,
28.
un
29.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Konkrēti attiecībā uz noteikumiem, ar kuriem tiek ierobežota kandidātu reģistrēšanās konkursam, pat ja ar tiem var tikt ierobežotas iestādes iespējas pieņemt darbā labākos kandidātus Civildienesta noteikumu 27. panta pirmās daļas nozīmē, no tiem tomēr neizriet, ka jebkurš šādi ierobežojošs noteikums būtu pretrunā iepriekš minētajam pantam. Administrācijas rīcības brīvība konkursu organizēšanā un – vispārīgāk – dienesta intereses dod iestādei tiesības izvirzīt nosacījumus, kurus tā uzskata par atbilstošiem un kuri, ierobežodami kandidātu piekļuvi konkursam un līdz ar to arī samazinādami konkursam reģistrēto kandidātu skaitu, tomēr neietver risku, ka tiks apdraudēts mērķis nodrošināt, ka piesakās visspējīgākie, visefektīvākie un visgodprātīgākie kandidāti Civildienesta noteikumu 27. panta pirmās daļas nozīmē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 17. novembris, Di Prospero/Komisija,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
,
30.
punkts).
Tādējādi par Civildienesta noteikumu 27. panta pirmajai daļai neatbilstošiem tiek uzskatīti tikai tādi nosacījumi, kuri, ierobežodami kandidātu piekļuvi konkursam, ietver risku, ka tiks apdraudēts mērķis nodrošināt vislabāko kandidātu pieteikšanos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1997. gada 6. marts, de Kerros un Kohn-Berge/Komisija,
T‑40/96 un T‑55/96
,
EU:T:1997:28
,
40.
punkts, un 2009. gada 17. novembris, Di Prospero/Komisija,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
,
32.
punkts).
Treškārt, ir jāatgādina, ka, ņemot vērā iestādēm šajā jomā piešķirto plašo rīcības brīvību, Vispārējai tiesai, pārbaudot, vai ir ievērots nosacījums par dienesta interesēm, ir jānoskaidro tikai tas, vai iestāde ir rīkojusies saprātīgi un neapstrīdami un nav izmantojusi savu rīcības brīvību acīmredzami nepareizi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 19. jūnijs, Z/Tiesa,
T‑88/13 P
,
EU:T:2015:393
,
106.
punkts).
Otrām kārtām, ir jānoskaidro Nodarbināšanas kārtības 82. panta 7. punkta pirmā teikuma piemērošanas joma.
Nodarbināšanas kārtības 82. panta 7. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka II–IV funkciju grupas līgumdarbiniekiem var tikt atļauts piedalīties iekšējos konkursos tikai pēc tam, kad tie iestādes civildienestā ir nostrādājuši trīs gadus.
Pirmkārt, un pretēji prasītāja apgalvotajam, Eiropas Savienības likumdevējs ar Nodarbināšanas kārtības 82. panta 7. punkta pirmo teikumu ir izvēlējies ierobežot iestāžu rīcības brīvību, nosakot trīs gadu darba stāža slieksni, kuru nesasniedzot, II–IV funkciju grupas līgumdarbiniekiem nav tiesību piedalīties iekšējos konkursos, lai kādas arī būtu šo līgumdarbinieku īpašības un profesionālie nopelni. Šāds ierobežojums, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta trešo daļu, izriet no tā, ka iestādes iekšējiem konkursiem, kas ir pieejami līgumdarbiniekiem, ir izņēmuma raksturs. Šāda interpretācija ir nostiprināta arī ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 1023/2013 (2013. gada 22. oktobris), ar ko groza Eiropas Savienības Civildienesta noteikumus un Eiropas Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (
OV 2013, L 287, 15. lpp.
), sagatavošanas dokumentiem. Eiropas Parlamenta Juridisko lietu komisija attiecīgi ir precizējusi, ka līgumdarbiniekiem var tikt atļauts piedalīties šādos konkursos tikai tad, ja “viņi ir strādājuši [..] vismaz trīs gadus attiecīgajā iestādē līdz konkursa dalības pieteikumu iesniegšanas dienai ieskaitot” (Ziņojums par priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko groza Civildienesta noteikumus un Eiropas Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību; grozījums Nr. 30 (COM(2011)0890 – C7‑0507/2011 – 2011/0455(COD)), 26. lpp.).
Otrkārt, jau pirms tiesiskā regulējuma reformas judikatūrā ir apstiprināti nosacījumi par trīs gadu darba stāžu (spriedumi, 1997. gada 6. marts, de Kerros un Kohn-Berge/Komisija,
T‑40/96 un T‑55/96
,
EU:T:1997:28
,
47.
punkts, un 2009. gada 17. novembris, Di Prospero/Komisija,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
,
31.
punkts), piecu gadu darba stāžu (spriedums, 2006. gada 13. decembris, Heus/Komisija,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
,
38.
,
40.
un
42.
punkts) un desmit gadu darba stāžu (spriedums, 2000. gada 21. novembris, Carrasco Benítez/Komisija,
T‑214/99
,
EU:T:2000:272
,
56.
un
61.
punkts), jo šajās lietās attiecīgā iestāde savu plašo rīcības brīvību ir īstenojusi, ievērodama ar dienesta interesēm saistīto nosacījumu.
Treškārt, ir jau nospriests, ka prasība par noteiktu skaitu nostrādāto gadu ir piemērots līdzeklis, lai pārliecinātos, ka ierēdņiem piemīt Civildienesta noteikumu 27. panta pirmajā daļā minētās īpašības, un tādējādi nodrošinātu dienesta intereses. Noteikts darba stāžs un līdz ar to būtiska pieredze Eiropas Savienības iestādēs ir “drošs rādītājs” minēto īpašību esamībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 13. decembris, Heus/Komisija,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šāds nosacījums par darba stāžu ļauj nodrošināt, ka uz personām, kurām ir atļauts piedalīties iekšējā konkursā, konkrētu laikposmu ir attiecies iestāžu darbiniekiem piemērojamais administratīvais regulējums, tostarp noteikumi attiecībā uz novērtējumu un disciplīnu, un ka šīs personas ir parādījušas savas spējas šajā kontekstā. Ar darbā pieņemšanas procedūru līdz ar tiek nodrošināts, lai iestādē strādātu ierēdņi, kas atbilst augstākajiem spēju, efektivitātes un godīguma standartiem, kurus iestādes pašas ir izvirzījušas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 13. decembris, Heus/Komisija,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
,
41.
punkts).
No tā izriet, kā to apgalvo Komisija, ka iestādei, kura ir nolēmusi izņēmuma kārtā organizēt iekšējo konkursu, kas ir pieejams II–IV funkciju grupas līgumdarbiniekiem, ir pienākums ievērot Nodarbināšanas kārtības 82. panta 7. punkta pirmajā teikumā noteikto trīs gadu darba stāža dienestā slieksni. Tomēr, ņemot vērā plašo rīcības brīvību un ievērojot Civildienesta noteikumu 27. panta pirmās daļas un 29. panta 1. punkta imperatīvās normas, šī iestāde attiecībā uz konkrētiem amatiem vai funkciju grupām var izvirzīt stingrākus nosacījumus, tostarp paredzot, ka darba stāžam ir jābūt lielākam par Nodarbināšanas kārtības 82. panta 7. punkta pirmajā teikumā noteikto minimālo darba stāžu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 1989. gada 13. jūlijs, Jaenicke Cendoya/Komisija,
108/88
,
EU:C:1989:325
,
24.
punkts).
Šis secinājums, no kura izriet, ka tiek izslēgti līgumdarbinieki, kuri neatbilst attiecīgās iestādes noteiktajiem darba stāža nosacījumiem, pretēji prasītāja apgalvotajam, nevar tikt atspēkots ar faktu, ka agrāk jēdziens “iestādes iekšējs konkurss” būtībā attiecās uz ikvienu iestādē strādājošo, lai kāds arī būtu tā statuss.
Faktiski pienākums iestādes iekšējā konkursā ļaut piedalīties ikvienam šajā iestādē strādājošajam būtu pretrunā tās plašajai rīcības brīvībai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 9. oktobris, Chetcuti/Komisija,
C‑16/07 P
,
EU:C:2008:549
,
70.
–
76.
punkts, un 2009. gada 24. septembris, Brown/Komisija,
F‑37/05
,
EU:F:2009:121
,
68.
punkts), un līdz ar to iestādes darbiniekiem un tās ierēdņiem nav nekādu absolūtu tiesību piedalīties iestādes iekšējā konkursā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1997. gada 6. marts, de Kerros un Kohn-Berge/Komisija,
T‑40/96 un T‑55/96
,
EU:T:1997:28
,
39.
punkts, un 2006. gada 8. novembris, Chetcuti/Komisija,
T‑357/04
,
EU:T:2006:339
,
42.
punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka strīdus nosacījums, ar kuru iekšējo konkursu kandidātiem ir izvirzīta prasība par 42 mēnešu pārtrauktu vai nepārtrauktu darba stāžu, atbilst ar dienesta interesēm saistītajam nosacījumam.
No šā sprieduma 38.–40. punktā minētās judikatūras būtībā izriet, ka prasība par noteiktu skaitu nostrādāto gadu dienestā ir “drošs rādītājs”, ka iekšējā konkursa kandidātiem piemīt Civildienesta noteikumu 27. panta pirmajā daļā minētās īpašības.
Šajā ziņā paziņojumā par konkursu ir skaidri precizēts, ka dienesta interesēs ir nepieciešams, lai ar pagaidu darbinieku iecelšanu ierēdņa amatā Komisijai tiktu nodrošināti pakalpojumi, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie ierēdņi, un ka tādēļ vienīgi tie kandidāti, kuriem ir pierādīta pieredze attiecīgajā funkciju grupā, spēj nekavējoties pildīt ierēdņa pienākumus.
Kā iebildumu rakstā ir norādījusi Komisija, tādējādi ar paziņojumā par konkursu paredzēto konkursu organizēšanu tiek noteikti divi dienesta interešu mērķi, proti, pirmkārt, atrisināt atsevišķu pagaidu darbinieku un līgumdarbinieku situāciju, ieceļot tos amatā civildienestā, un, otrkārt, iecelt amatā darbiniekus, kuri ir ne tikai augsti kvalificēti, bet kuri spēj nekavējoties pildīt pienākumus.
Vēl ir jānorāda, ka, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, Komisija ir iesniegusi 2015. gada 11. decembra sociālā dialoga sanāksmes par iekšējiem konkursiem, kas ir pieejami līgumdarbiniekiem, protokolu. No tā izriet, ka Komisija sākotnēji bija paredzējusi izvirzīt prasību par četru gadu darba stāžu dienestā. Šāds nosacījums bija pamatots ar “apstākli, ka, izvirzot prasību par [četru] gadu profesionālo pieredzi iestādē, mēs gūstam konkrētu pārliecību par attiecīgo darbinieku profesionalitāti, jo šo darbinieku līgumi ir tikuši pagarināti”. Taču, ņemot vērā vairāku arodbiedrību organizāciju apsvērumus, kuros tās ir piedāvājušas noteikt, ka šis stāžs ir trīs gadi, Komisija beigās nolēma, ka strīdus nosacījums būs trīs gadi un seši mēneši (protokola 4. lpp.).
Tādējādi jau no paša sākuma Komisija ir paredzējusi, ka kandidātiem ir jābūt minimālajam darba stāžam, kas sākumā bija četri gadi, bet beigās trīs gadi un seši mēneši, jo ar šādu stāžu tiek iegūta zināma pārliecība par kandidātu profesionalitāti. Šādos apstākļos minētā iestāde, paziņojumā par konkursu izvirzīdama nosacījumu par darba stāžu, kas ir tikai par sešiem mēnešiem ilgāks nekā Nodarbināšanas kārtības 82. panta 7. punkta pirmajā teikumā paredzētais minimālais darba stāžs dienestā, nav savu rīcības brīvību izmantojusi acīmredzami nepareizi.
Turklāt vēl jo vairāk nevar piekrist prasītāja argumentam par strīdus nosacījuma neatbilstību samērīguma principam.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbilstoši samērīguma principam Savienības iestāžu aktiem ir jābūt piemērotiem ar attiecīgo tiesisko regulējumu sasniedzamo leģitīmo mērķu īstenošanai un tie nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs šo mērķu sasniegšanai (spriedums, 2014. gada 8. aprīlis, Digital Rights Ireland u.c.,
C‑293/12 un C‑594/12
,
EU:C:2014:238
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt, ņemot vērā iecēlējinstitūcijai piešķirto plašo rīcības brīvību, nosakot aizpildāmajām amata vietām izvirzāmo spēju kritērijus un atkarībā no šiem kritērijiem un – vispārīgāk – dienesta interesēm nosakot konkursa organizēšanas nosacījumus un kārtību (spriedums, 1997. gada 5. februāris, Petit-Laurent/Komisija,
T‑211/95
,
EU:T:1997:13
,
54.
punkts), paziņojuma par konkursu tiesiskumu var ietekmēt vienīgi tāds strīdus nosacījums, kurš ir acīmredzami nepiemērots attiecībā uz izvirzītajiem mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 8. jūnijs, Vodafone u.c.,
C‑58/08
,
EU:C:2010:321
,
52.
punkts). Visbeidzot ir jāatgādina, ka visu Savienībā organizēto konkursu mērķis, kā tas izriet no Civildienesta noteikumu 27. panta pirmās daļas, ir nodrošināt, lai iestādē, tāpat kā ikvienā struktūrā, strādātu visspējīgākie, visefektīvākie un visgodprātīgākie ierēdņi (spriedums, 2011. gada 14. aprīlis, Clarke u.c./ITSB,
F‑82/08
,
EU:F:2011:45
,
181.
punkts).
Šajā ziņā, pirmkārt, no šā sprieduma 44.–49. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prasība par 42 mēnešu darba stāžu ir piemērota, lai sasniegtu izvirzīto dubulto mērķi, proti, pirmām kārtām, atrisināt atsevišķu pagaidu darbinieku un līgumdarbinieku situāciju, ieceļot tos amatā civildienestā, un, otrām kārtām, pieņemt darbā darbiniekus, kuri ir ne tikai augsti kvalificēti, bet kuri spēj nekavējoties pildīt pienākumus.
Otrkārt, ar strīdus nosacījumu netiek pārsniegts tas, kas ir piemērots un vajadzīgs šī dubultā mērķa sasniegšanai. Pirmām kārtām, izvirzot prasību par 42 mēnešu darba stāžu dienestā, tas ir tikai par sešiem mēnešiem ilgāks nekā Nodarbināšanas kārtības 82. panta 7. punkta pirmajā teikumā paredzētais minimālais darba stāžs. Taču atbilstoši šā sprieduma 38. punktā minētajam Vispārējā tiesa jau ir pieļāvusi nosacījumus par darba stāžu, kas ir daudz ilgāks par 42 mēnešiem, ja vien, kā šajā lietā, attiecīgā iestāde savu plašo rīcības brīvību ir īstenojusi atbilstoši dienesta interesēm. Otrām kārtām, kā Komisija ir precizējusi, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, 84 % no 615 iekšējā konkursā COM/02/AST/16 (AST 2) reģistrētajiem kandidātiem bija tiesības tajā piedalīties.
Visbeidzot, ar šo pēdējo konstatējumu pietiek, lai noraidītu prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru strīdus nosacījums neesot ļāvis iecēlējinstitūcijai organizēt cik vien iespējams plašu darbā pieņemšanas procedūru. Komisijas iesniegtie dati liecina, ka 519 kandidāti ir varējuši piedalīties attiecīgajā iekšējā konkursā.
Ņemot vērā šos apstākļus, ir jāuzskata, ka, pieņemot strīdus nosacījumu, Komisija nav savu rīcības brīvību izmantojusi acīmredzami nepareizi un ka tādējādi tā nav pārkāpusi Civildienesta noteikumu 27. panta pirmās daļas imperatīvās normas.
Tādēļ iebilde par prettiesiskumu nav apmierināma un līdz ar to prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Šajā lietā, tā kā prasītājam spriedums nav labvēlīgs, viņam ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
John Morrison Healy
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Gervasoni
Kowalik-Bańczyk
Mac Eochaidh
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 12. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.