CELEX: 62014TJ0732
Bendra užsienio ir saugumo politika
Ribojamosios priemonės atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje
Ieškovo pavadinimo įtraukimas į subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą ir palikimas jame
Vertinimo klaida
Pareiga motyvuoti
Teisė į gynybą
Teisė į veiksmingą teisminę apsaugą
Teisė į nuosavybę
Teisė užsiimti ekonomine veikla

Ginčo aplinkybės
Ieškovas
Sberbank of Russia OAO
yra Maskvoje (Rusija) įsteigtas Rusijos bankas, teikiantis mažmeninės bankininkystės paslaugas nacionaliniams ir tarptautiniams klientams.
2014 m. vasario 20 d. Europos Sąjungos Taryba griežtai pasmerkė smurto naudojimą Ukrainoje. Ji paragino nedelsiant nutraukti smurtą Ukrainoje ir visapusiškai gerbti žmogaus teises ir pagrindines laisves. Taryba taip pat numatė taikyti ribojamąsias priemones asmenims, atsakingiems už žmogaus teisių pažeidimus, smurtą ir pernelyg didelės jėgos panaudojimą.
2014 m. kovo 3 d. surengtame neeiliniame posėdyje Taryba pasmerkė Rusijos ginkluotųjų pajėgų agresijos veiksmus, kuriais buvo akivaizdžiai pažeistas Ukrainos suverenitetas ir teritorinis vientisumas, taip pat 2014 m. kovo 1 d.
Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii
(Rusijos Federacijos Federalinio Susirinkimo Federalinė Taryba) suteiktą leidimą naudoti ginkluotąsias pajėgas Ukrainos teritorijoje. Europos Sąjunga paragino Rusijos Federaciją nedelsiant sugrąžinti savo karines pajėgas į nuolatinio dislokavimo vietas, laikantis tarptautinių įsipareigojimų.
2014 m. kovo 5 d. Taryba priėmė ribojamąsias priemones, skirtas neteisėtai pasisavintoms Ukrainos valstybės lėšoms įšaldyti ir susigrąžinti.
2014 m. kovo 6 d. Sąjungos valstybių ar vyriausybių vadovai patvirtino 2014 m. kovo 3 d. Tarybos priimtas išvadas. Jie griežtai pasmerkė Rusijos Federacijos įvykdytą Ukrainos suvereniteto ir teritorinio vientisumo pažeidimą, kuris nebuvo išprovokuotas, ir paragino Rusijos Federaciją nedelsiant sugrąžinti savo karines pajėgas į nuolatinio dislokavimo vietas, laikantis taikytinų susitarimų. Sąjungos valstybių ar vyriausybių vadovai nurodė, kad bet kokie tolesni Rusijos Federacijos veiksmai, kuriais siekiama destabilizuoti padėtį Ukrainoje, turės papildomų ir plataus masto pasekmių Sąjungos ir jos valstybių narių ir Rusijos Federacijos tarpusavio santykiams įvairiose ekonomikos srityse. Jie paragino Rusijos Federaciją nedelsiant suteikti galimybę atvykti tarptautiniams stebėtojams, pabrėždami, kad krizės Ukrainoje įveikimas turi būti pagrįstas valstybės teritoriniu vientisumu, suverenitetu ir nepriklausomybe, taip pat griežtu tarptautinių standartų laikymusi.
2014 m. kovo 16 d. dviejų Ukrainos sričių valdžios padaliniai – Krymo Autonominės Respublikos parlamentas ir Sevastopolio miesto vietinė valdžia – surengė referendumą dėl Krymo statuso. Šiame referendume Krymo gyventojų buvo prašoma pasirinkti, ar jie nori prisijungti prie Rusijos Federacijos, ar nori, kad būtų atkurta 1992 m. Konstitucija ir Krymo statusas Ukrainos valstybėje. Pagal Krymo Autonominėje Respublikoje paskelbtus rezultatus iš referendume iš viso dalyvavusių 83,1 % rinkėjų 96,77 % balsų atiduota už regiono integraciją į Rusijos Federaciją.
2014 m. kovo 17 d. Taryba priėmė kitas išvadas dėl Ukrainos. 2014 m. kovo 16 d. Taryba griežtai pasmerkė Krymo referendumą dėl prisijungimo prie Rusijos Federacijos, kuris, jos nuomone, įvykdytas akivaizdžiai pažeidžiant Ukrainos Konstituciją. Taryba primygtinai ragino Rusijos Federaciją imtis veiksmų krizei įveikti, nedelsiant atitraukti savo pajėgas ir jas sugrąžinti į iki krizės buvusias dislokacijos vietas laikantis tarptautinių įsipareigojimų, pradėti tiesiogines diskusijas su Ukrainos vyriausybe ir pasinaudoti visais atitinkamais tarptautiniais mechanizmais tam, kad būtų surastas taikus ir derybomis pagrįstas sprendimas, ir visapusiškai laikantis dvišalių ir daugiašalių įsipareigojimų gerbti Ukrainos suverenitetą ir teritorinį vientisumą. Šiuo klausimu Taryba išreiškė apgailestavimą dėl to, kad Jungtinių Tautų Saugumo Tarybai nepavyko priimti rezoliucijos dėl Rusijos Federacijos pareikšto veto. Be to, Taryba įspėjo Rusijos Federaciją nesiimti jokių Krymo aneksavimo veiksmų, kuriais būtų pažeista tarptautinė teisė.
Tą pačią dieną Taryba, remdamasi Europos Sąjungos sutarties 29 straipsniu, priėmė Sprendimą 2014/145/BUSP dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (
OL L 78, 2014, p. 16
), ir pagal SESV 215 straipsnį priėmė Reglamentą (ES) Nr. 269/2014 dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (
OL L 78, 2014, p. 6
); šiuose aktuose ji nustatė kelionių apribojimus ir turto įšaldymą, taikomus asmenims, atsakingiems už veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi, taip pat su jais susijusiems asmenims ir subjektams.
2014 m. kovo 17 d. Rusijos Federacija oficialiai pripažino Krymo referendumo, įvykusio 2014 m. kovo 16 d., rezultatus. Po šio referendumo Krymo Aukščiausioji Taryba ir Sevastopolio miesto taryba paskelbė Krymo nepriklausomybę nuo Ukrainos ir pasiprašė prijungti prie Rusijos Federacijos. Tą pačią dieną Rusijos prezidentas pasirašė dekretą, kuriuo Krymo Respublika pripažinta suverenia ir nepriklausoma valstybe.
2014 m. kovo 21 d. Europos Vadovų Taryba priminė 2014 m. kovo 6 d. Sąjungos valstybių ar vyriausybių vadovų pareiškimą ir paprašė Europos Komisijos ir valstybių narių parengti kitas galimas tikslines priemones.
2014 m. birželio 23 d. Taryba nusprendė, kad turėtų būti draudžiama į Europos Sąjungą importuoti Krymo ar Sevastopolio kilmės prekes, išskyrus Krymo ar Sevastopolio kilmės prekes, kurioms Ukrainos vyriausybė suteikė kilmės pažymėjimus.
2014 m. liepos 17 d. Donecko srityje (Ukraina) numušus MH17 reisu skridusį
Malaysian Airlines
lėktuvą, Taryba paprašė Komisijos ir Europos išorės veiksmų tarnybos (EIVT) užbaigti parengiamuosius darbus dėl galimų tikslinių priemonių ir ne vėliau kaip liepos 24 d. pateikti priemonių pasiūlymus dėl, pavyzdžiui, patekimo į kapitalo rinkas, gynybos, dvejopo naudojimo prekių ir didesnės rizikos technologijų, be kita ko, energetikos sektoriuje.
2014 m. liepos 31 d., atsižvelgdama į padėties Ukrainoje sudėtingumą, nors ir 2014 m. kovo mėn. buvo nustatyti kelionių apribojimai ir įšaldytas fizinių ir juridinių asmenų turtas, Taryba, remdamasi ESS 29 straipsniu, priėmė Sprendimą 2014/512/BUSP dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (
OL L 229, 2014, p. 13
), siekdama nustatyti tikslines ribojamąsias priemones dėl patekimo į kapitalo rinkas, gynybos, dvejopo naudojimo prekių ir didesnės rizikos technologijų, be kita ko, energetikos sektoriuje.
Atsižvelgdama į tai, kad šios priemonės patenka į SESV taikymo sritį ir kad siekiant jas įgyvendinti būtina imtis reguliavimo veiksmų Sąjungos mastu, Taryba, vadovaudamasi SESV 215 straipsnio 2 dalimi, tą pačią dieną priėmė Reglamentą (ES) Nr. 833/2014 dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (
OL L 229, 2014, p. 1
), kuriame išsamiai išdėstytos Sprendimo 2014/512 įgyvendinimo Sąjungoje ir valstybėse narėse nuostatos.
Paskelbta, kad šių ribojamųjų priemonių tikslas – padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritorijos vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir skatinti taikiai įveikti krizę. To siekiant Sprendime 2014/512, be kita ko, buvo nustatyti draudimai eksportuoti su Rusijos naftos sektoriumi susijusius tam tikrus produktus ir didesnės rizikos technologijas, taip pat apribojimai tam tikriems šio sektoriaus ūkio subjektams patekti į Europos kapitalo rinką.
Vėliau 2014 m. rugsėjo 8 d. Taryba priėmė Sprendimą 2014/659/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 271, 2014, p. 54
), ir Reglamentą (ES) Nr. 960/2014, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 833/2014 (
OL L 271, 2014, p. 3
), siekdama pratęsti su tam tikromis finansinėmis priemonėmis susijusį draudimą, dėl kurio susitarta 2014 m. liepos 31 d., ir nustatyti papildomus patekimo į kapitalo rinką apribojimus.
Sprendimo 2014/512, iš dalies pakeisto Sprendimu 2014/659, 1 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„1.   Obligacijų, nuosavybės ar panašių finansinių priemonių, kurių termino diena viršija 90 dienų, išleistų po 2014 m. rugpjūčio 1 d. iki 2014 m. rugsėjo 12 d., arba kurių termino diena viršija 30 dienų, išleistų po 2014 m. rugsėjo 12 d., tiesioginis ar netiesioginis pirkimas ar pardavimas, tiesioginis ar netiesioginis investicinių paslaugų, skirtų joms išleisti, teikimas ar pagalba išleidžiant jas arba kitoks prekiavimas tokiomis obligacijomis, nuosavybės ar panašiomis finansinėmis priemonėmis, kurį vykdo:
a)
pagrindinės kredito įstaigos arba vystymosi finansų įstaigos, įsteigtos Rusijoje, jeigu 2014 m. rugpjūčio 1 d. daugiau kaip 50 % tų įstaigų akcijų yra valstybės nuosavybė arba kontroliuojama valstybės, kaip išvardyta I priede;
b)
bet kuris juridinis asmuo, subjektas ar organizacija, įsteigta už Sąjungos ribų, kurios daugiau kaip 50 % akcijų yra į I priedą įtraukto subjekto nuosavybė[,] arba
c)
bet kuris juridinis asmuo, subjektas ar organizacija, veikiantys b punkte nurodyto arba į priede pateiktą sąrašą įtraukto subjekto vardu ar jo nurodymu[,] yra draudžiami.“
Ieškovo pavadinimas įtrauktas į Sprendimo 2014/512, iš dalies pakeisto Sprendimu 2014/659, I priedo 1 punktą.
Reglamento Nr. 833/2014, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 960/2014 (toliau – ginčijamas reglamentas), 5 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1.   Draudžiama tiesiogiai ar netiesiogiai pirkti, parduoti nuo 2014 m. rugpjūčio 1 d. iki 2014 m. rugsėjo 12 d. išleistus perleidžiamuosius vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones, kurių termino diena viršija 90 dienų, arba po 2014 m. rugsėjo 12 d. išleistus perleidžiamuosius vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones, kurių termino diena viršija 30 dienų, teikti investicines paslaugas arba pagalbą išleidžiant šiuos perleidžiamuosius vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones arba kitokiu būdu jais prekiauti, jeigu juos išleido:
a)
Rusijoje įsteigta stambi [pagrindinė] kredito įstaiga ar kita stambi įstaiga, kuri turi aiškius įgaliojimus skatinti Rusijos ekonomikos konkurencingumą, įvairinimą ir investicijas ir kurios daugiau nei 50 % akcijų 2014 m. rugpjūčio 1 d. priklauso valstybei arba yra valstybės kontroliuojamos, kaip išvardyta III priede, arba
b)
juridinis asmuo, subjektas ar organizacija, įsteigta už Sąjungos ribų, kurios daugiau nei 50 % nuosavybės teisių tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso į III priedą įtrauktam subjektui, arba
c)
juridinis asmuo, subjektas ar organizacija, veikiantys šios dalies b punkte nurodyto arba į III priede pateiktą sąrašą įtraukto subjekto vardu ar jo nurodymu.“
Ieškovo pavadinimas įtrauktas į ginčijamo reglamento III priedą.
2014 m. spalio 22 d. laišku ieškovas paprašė leisti susipažinti su Tarybos turimoje bylos medžiagoje esančiais dokumentais ir su juo susijusiais įrodymais.
2014 m. gruodžio 9 d. raštu Taryba atsakė į ieškovo prašymą ir jam pateikė turimus įrodymus ir dokumentus, susijusius su sprendimu įtraukti jo pavadinimą į subjektų, kuriems taikomos aptariamos ribojamosios priemonės, sąrašą.
Sprendimo 2014/512 galiojimas buvo pratęstas 2015 m. birželio 22 d. Tarybos sprendimu (BUSP) 2015/971, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 157, 2015, p. 50
), iki 2016 m. sausio 31 d., po to jis buvo pratęstas 2015 m. gruodžio 21 d. Tarybos sprendimu (BUSP) 2015/2431, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 334, 2015, p. 22
), iki 2016 m. liepos 31 d., vėliau – 2016 m. liepos 1 d. Tarybos sprendimu (BUSP) 2016/1071, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 178, 2016, p. 21
) – iki 2017 m. sausio 31 d. ir 2016 m. gruodžio 19 d. Tarybos sprendimu (BUSP) 2016/2315, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 345, 2016, p. 65
) – iki 2017 m. liepos 31 d., kol galiausiai – 2017 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimu (BUSP) 2017/1148, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 166, 2017, p. 35
) – iki 2018 m. sausio 31 d.
Procesas ir šalių reikalavimai
2014 m. spalio 23 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovo ieškinį.
Įstojimas į bylą
2015 m. vasario 23 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai Komisija pateikė dokumentą, kuriuo paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
2015 m. kovo 12 d. ieškovas pateikė pastabas dėl šio prašymo.
2015 m. gegužės 26 d. nutartimi Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas nutarė patenkinti šį prašymą.
2015 m. liepos 2 d. Komisija pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą.
Ieškovas ir Taryba pateikė savo pastabas dėl šio paaiškinimo per tam nustatytą terminą.
Bylos nagrinėjimo sustabdymas
2015 m. kovo 12 d. Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas nusprendė išklausyti šalis dėl galimybės sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus priimtas Teisingumo Teismo sprendimas byloje
Rosneft
, C‑72/15. 2015 m. kovo 23 d. Bendrojo Teismo kanceliarijos raštu šalims pranešta apie tuo tikslu nustatytą terminą.
Taryba ir ieškovas pateikė savo pastabas dėl galimo bylos nagrinėjimo sustabdymo, jas Bendrojo Teismo kanceliarija gavo atitinkamai 2015 m. balandžio 1 ir 8 d.
2015 m. spalio 29 d. sprendimu, priimtu pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio a punktą, Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą motyvuodamas tuo, kad nuostatos, kurių taikymo sritį ir galiojimą Teisingumo Teismas turi įvertinti byloje
Rosneft
, C‑72/15, bent iš dalies sutampa su šioje byloje reikšmingomis nuostatomis.
Priėmus 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) bylos nagrinėjimas atnaujintas pagal Procedūros reglamento 71 straipsnio 3 dalį.
Šiomis aplinkybėmis pagrindinės bylos šalių buvo paprašyta pateikti savo pastabas dėl pasekmių, kurias 2017 m. kovo 28 d. Sprendimas Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) gali turėti, kiek tai susiję su šiame ieškinyje pateiktais pagrindais ir argumentais. Jos šį prašymą įvykdė per nustatytą terminą.
Ieškinio tikslinimas
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. birželio 26 d.) ieškovas patikslino savo ieškinį taip, kad jis taip pat apimtų Sprendimo 2015/971 panaikinimą tiek, kiek juo iki 2016 m. sausio 31 d. pratęsiamas Sprendime 2014/512 nustatytų ribojamųjų priemonių taikymas, įskaitant jo pavardės įtraukimą į subjektų, kuriems šios priemonės taikomos, sąrašą.
2015 m. rugpjūčio 20 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktame dokumente Taryba išdėstė savo pastabas dėl šio patikslinimo.
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2016 m. sausio 5 d.) ieškovas patikslino savo ieškinį taip, kad jis taip pat apimtų Sprendimo 2015/2431 panaikinimą tiek, kiek juo iki 2016 m. liepos 31 d. pratęsiamas Sprendime 2014/512 nustatytų ribojamųjų priemonių taikymas, įskaitant jo pavardės įtraukimą į subjektų, kuriems šios priemonės taikomos, sąrašą.
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. balandžio 19 d.) ieškovas patikslino savo ieškinį taip, kad jis taip pat apimtų Sprendimo 2016/1071 ir Sprendimo 2016/2315 panaikinimą tiek, kiek jais atitinkamai iki 2017 m. sausio 31 d. ir iki 2017 m. liepos 31 d. pratęsiamas Sprendime 2014/512 nustatytų ribojamųjų priemonių taikymas, įskaitant jo pavardės įtraukimą į subjektų, kuriems šios priemonės taikomos, sąrašą.
2017 m. gegužės 15 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktame dokumente Taryba išdėstė savo pastabas dėl šių patikslinimų.
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. liepos 27 d.) ieškovas patikslino savo ieškinį taip, kad jis taip pat apimtų Sprendimo 2017/1148 panaikinimą tiek, kiek juo iki 2018 m. sausio 31 d. pratęsiamas Sprendime 2014/512 nustatytų ribojamųjų priemonių taikymas, įskaitant jo pavardės įtraukimą į subjektų, kuriems šios priemonės taikomos, sąrašą.
2017 m. rugpjūčio 17 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktame dokumente Taryba išdėstė savo pastabas dėl šio patikslinimo.
Kolegijų sudėties pasikeitimas
Pasikeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėčiai, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į šeštąją kolegiją, todėl, vadovaujantis Procedūros reglamento 27 straipsnio 5 dalimi, ši byla paskirta šiai kolegijai.
Šalių reikalavimai
Ieškovas Bendrojo Teismo iš esmės prašo:
–
panaikinti, pirma, Sprendimą 2014/512, iš dalies pakeistą arba pratęstą Sprendimu 2014/659, Sprendimu 2015/971, Sprendimu 2015/2431, Sprendimu 2016/1071, Sprendimu 2016/2315 ir Sprendimu 2017/1148 (toliau – ginčijamas sprendimas), ir, antra, ginčijamą reglamentą, tiek, kiek šie aktai (toliau kartu – ginčijami aktai) su juo susiję,
–
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti visą ieškinį kaip iš dalies nepriklausantį jo jurisdikcijai ir nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą,
–
priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
Savo atsakyme raštu į Bendrojo Teismo klausimą, pateiktą atsižvelgiant į 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), Taryba nurodė, kad ji nebeginčija Bendrojo Teismo jurisdikcijos tikrinti ginčijamo sprendimo teisėtumą, kiek juo pagal SESV 275 straipsnio antros pastraipą nustatomos ribojamosios priemonės, kaip buvo patvirtinta ir per teismo posėdį.
Komisija Bendrojo Teismo prašo atmesti visą ieškinį.
Dėl teisės
Grįsdamas savo ieškinį dėl panaikinimo ieškovas nurodo keturis pagrindus, iš kurių pirmasis susijęs su tuo, kad Taryba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą ir veikė
ultra vires
įtraukdama jo pavadinimą į ginčijamų aktų priedus, antrasis – su pareigos motyvuoti, nustatytos SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje, pažeidimu, trečiasis – su teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę kontrolę pažeidimu ir ketvirtasis – su jo pagrindinių teisių, įskaitant Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 16 ir 17 straipsniuose įtvirtintas teises į nuosavybę, į profesinės veiklos vykdymą ir į reputacijos gerbimą, pažeidimu. Be to, ieškovas, vadovaudamasis SESV 277 straipsniu, taip pat kelia neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, kiek jis susijęs su ginčijamo sprendimo 1 straipsniu ir ginčijamo reglamento 5 straipsniu.
Pirmiausia reikia išnagrinėti ieškinio priimtinumą.
Dėl priimtinumo
Taryba ginčija ieškovo teisę pareikšti ieškinį dėl ginčijamų aktų panaikinimo.
Taryba teigia, kad prašymas panaikinti priemones, susijusias su ieškovo pavadinimo įtraukimu į ginčijamų aktų sąrašus, netenkina SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytų priimtinumo sąlygų. Taigi, nė vienu iš trijų SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytų atvejų ieškovas neturi teisės pareikšti ieškinio.
Pirmiausia Taryba pažymi, kad ieškovas neginčijo fakto, kad jis nėra privilegijuotas ieškovas, nei to, kad nėra ginčijamu reglamentu nustatytų priemonių adresatas. Todėl SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytas pirmasis atvejis negali būti nustatytas.
Taip pat dėl SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytų antrojo ir trečiojo atvejų Taryba mano, kad, pirma, ieškovas nėra „tiesiogiai susijęs“ [su ginčijamais aktais], kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Šiuo klausimu Taryba teigia, kad ieškovo pavadinimo įtraukimas į ginčijamo reglamento priede pateiktą sąrašą nereiškia, kad šiame reglamente numatytos ginčijamos priemonės buvo skirtos tiesiogiai ieškovui dėl jo veiklos, draudžiamos šiuo aktu, pobūdžio. Pagal ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalį atitinkamiems subjektams draudžiama ne išleisti finansines priemones, bet pirkti ar parduoti investicines paslaugas arba teikti pagalbą fiziniams arba juridiniams asmenims išleidžiant atitinkamas finansines priemones Sąjungos kompetencijai priklausančiose srityse. Ieškovas laikytinas subjektu, kuris gali išleisti finansines priemones, tačiau jis neįrodė, kad teikia vieną iš draudžiamų paslaugų, susijusių su aptariamų finansinių priemonių išleidimu. Todėl jis nėra tiesiogiai susijęs su ginčijamais aktais. To, kad juose neminimas ieškovo pavadinimas, nepakanka, kad būtų galima ieškinį laikyti priimtinu, nes ginčijamomis priemonėmis nedaroma tiesioginio poveikio jo teisinei padėčiai.
Antra, dėl aptariamų priemonių kvalifikavimo Taryba tvirtina, kad dėl ginčijamo sprendimo nuostatų reikėjo priimti papildomas įgyvendinimo priemones, kurios, be kita ko, buvo priimtos kaip ginčijamas reglamentas. Ginčijamas reglamentas, priešingai, yra reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas, dėl kurio nereikia priimti papildomų įgyvendinimo priemonių.
Trečia, Taryba teigia, kad ieškovas nėra „konkrečiai susijęs“ su ginčijamais aktais. Ieškovas neįrodė ir negalėtų įrodyti, kad atsidūrė ypatingoje padėtyje, jį išskiriančioje iš kitų įstaigų, kurių prieiga prie Sąjungos kapitalo ir paskolų rinkos buvo apribota priėmus ginčijamus aktus. Šiuo klausimu Taryba atkreipia dėmesį į tai, kad ginčijami aktai gali turėti įtakos daugelio ūkio subjektų komercinei veiklai, tačiau tai nesuteikia teisės reikalauti panaikinti juose numatytas ribojamąsias priemones. Be kita ko, ekonominį aptariamų priemonių poveikį jaučia ne tik finansų įstaigos, bet ir daugelis specialistų ar įmonių, be to, šie subjektai gali būti įsteigti ne vien trečiojoje valstybėje, kuriai taikomos priemonės.
Ieškovas ginčija šiuos argumentus.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali šio straipsnio pirmoje ir antroje pastraipose numatytomis sąlygomis pateikti ieškinį dėl jam skirtų aktų arba aktų, kurie yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję, ar dėl reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktų, kurie tiesiogiai su juo susiję ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinimo priemonių. Todėl SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos antroje dalyje paaiškinama, kad jei fizinis ar juridinis asmuo, kuris pareiškia ieškinį dėl panaikinimo, nėra ginčijamo akto adresatas, tuomet ieškinio priimtinumui taikoma sąlyga, kad prašymą pateikęs asmuo yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs. Be to, Lisabonos sutartimi prie SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos buvo pridėta trečia dalis, kuria sušvelnintos fizinių ir juridinių asmenų ieškinių dėl panaikinimo priimtinumo sąlygos. Iš tiesų, šioje dalyje fizinių ar juridinių asmenų pareikštų ieškinių dėl panaikinimo priimtinumui nekeliama konkrečios sąsajos sąlyga ir suteikiama teisė pareikšti ieškinius dėl „reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktų“, dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinimo priemonių ir kurie tiesiogiai susiję su ieškovu (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
ir
punktus).
Pirma, kalbant apie tiesioginės sąsajos su ieškovu sąlygą, reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tokia sąlyga dėl tiesioginės sąsajos su fiziniu arba juridiniu asmeniu, kaip numatyta SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, reiškia, kad ginčijama Sąjungos priemonė turi daryti tiesioginį poveikį atitinkamo asmens teisinei padėčiai ir nepalikti jokios diskrecijos adresatams, atsakingiems už jos įgyvendinimą, vykstantį savaime ir išplaukiantį tik iš Sąjungos teisės normų, netaikant kitų tarpinių taisyklių (šiuo klausimu žr. 2008 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija / Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šioje byloje, pirma, pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies a punktą ir šio sprendimo I priedą ir, antra, pagal ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punktą ir šio reglamento III priedą (toliau kartu – reikšmingos ginčijamų aktų nuostatos) visiems Sąjungos ūkio subjektams draudžiama atlikti tam tikrų rūšių finansinius sandorius su Rusijoje įsteigtomis kredito įstaigomis, kurios tenkina minėtuose straipsniuose nustatytas sąlygas ir kurių pavadinimai įtraukti į šių aktų priedus.
Todėl reikia konstatuoti, kad ieškovas yra tiesiogiai susijęs su reikšmingomis ginčijamų aktų nuostatomis. Iš tikrųjų, nagrinėjamos ribojamosios priemonės jam tiesiogiai taikomos būtent dėl to, kad jis yra subjektas, kuriam skirtos šios su atitinkamais priedais siejamos nuostatos, nepaliekant jokios diskrecijos adresatams, atsakingiems už jų įgyvendinimą. Šiuo aspektu neturi reikšmės tai, kad pagal minėtas nuostatas ieškovui nedraudžiama nurodytų sandorių atlikti už Sąjungos ribų. Iš tiesų, svarbu tai, kad reikšmingomis ginčijamų aktų nuostatomis ieškovui nustatomi apribojimai patekti į Sąjungos kapitalo rinką.
Be to, reikia atmesti Tarybos argumentą, kad nedaroma tiesioginio poveikio ieškovo teisinei padėčiai, nes ginčijamais aktais nustatytos priemonės taikomos tik Sąjungoje įsteigtoms įstaigoms. Nors iš tiesų ginčijamuose aktuose nustatyti draudimai pirmiausia taikomi kredito įstaigoms ir kitoms finansų įstaigoms, įsteigtoms Sąjungoje, tačiau šiais draudimais siekiama tiesiogiai paveikti tokius subjektus, kaip ieškovas, kurių ekonominė veikla apribojama dėl to, kad jiems taikomos šios priemonės. Savaime suprantama, kad Sąjungoje įsteigtos įstaigos privalo taikyti minėtas priemones, nes Sąjungos institucijų priimti aktai iš esmės netaikomi už Sąjungos teritorijos ribų. Tačiau tai nereiškia, kad subjektai, kuriems ginčijami aktai daro poveikį, nėra tiesiogiai susiję su jiems taikomomis ribojamosiomis priemonėmis. Iš tiesų tai, kad Sąjungos ūkio subjektams draudžiama atlikti tam tikrų rūšių sandorius su ne Sąjungoje įsteigtais subjektais, prilygsta draudimui šiems subjektams atlikti aptariamus sandorius su Sąjungos ūkio subjektais. Be to, pritarti Tarybos argumentui reikštų laikytis nuomonės, kad net tais atvejais, kai įšaldomos asmeninės į sąrašą įtrauktų asmenų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, lėšos, šie asmenys nėra tiesiogiai susiję su tokiomis priemonėmis, nes jų taikymas pirmiausia priklauso Sąjungos valstybių narių ir fizinių arba juridinių asmenų kompetencijai.
Be to, šiuo klausimu Taryba nepagrįstai remiasi byla, kurioje buvo priimta 2011 m. rugsėjo 6 d. Nutartis Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
). Šioje byloje Bendrasis Teismas nusprendė, kad 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1007/2009 dėl prekybos produktais iš ruonių (
OL L 286, 2009, p. 36
) veikia vien teisinę padėtį tų ieškovų, kurie dalyvauja pateikiant Sąjungos rinkai produktus iš ruonių ir kurie susiję su bendru draudimu tiekti šiuos produktus rinkai, tačiau taip nėra ieškovų, kurių veikla nėra susijusi su šių produktų tiekimu rinkai, arba tų ieškovų, kurie patenka į Reglamentu Nr. 1007/2009 numatytos išimties taikymo sritį, atveju, nes tiekti Sąjungos rinkai produktus iš ruonių, kuriuos tradiciškai medžioja inuitai ir kitos čiabuvių bendruomenės pragyvenimui, iš esmės leidžiama (šiuo klausimu žr. 2011 m. rugsėjo 6 d. Nutarties Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba,
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
,
punktą). Šioje byloje reikia konstatuoti, kad ieškovas veikia reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose nurodytų finansinių paslaugų rinkoje, o ne bet kurioje šių paslaugų pirkimo ar pardavimo rinkoje, kaip tvirtina Taryba. Iš tikrųjų, būtent priėmus ginčijamus aktus ieškovui tapo nebeįmanoma sudaryti tam tikrus draudžiamus finansinius sandorius su Sąjungoje įsteigtomis įstaigomis, nors prieš tai jis turėjo teisę tokius sandorius sudaryti.
Taigi reikia daryti išvadą, kad tarp ieškovo ir reikšmingų ginčijamų aktų nuostatų yra tiesioginė sąsaja tiek, kiek jos su juo susijusios.
Antra, nesant reikalo nagrinėti klausimo, ar dėl reikšmingų ginčijamų aktų nuostatų reikia priimti įgyvendinimo priemones, reikia pažymėti, kad šioje byloje taip pat tenkinama konkrečios sąsajos sąlyga, numatyta kaip SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos antrasis atvejis.
Iš tikrųjų šiuo klausimu reikia priminti, kad bet koks įtraukimas į asmenų ar subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą suteikia šiam asmeniui ar subjektui, kadangi jo atžvilgiu toks įrašymas prilygsta individualiam sprendimui, teisę kreiptis į Sąjungos teismą pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, kuri nurodoma SESV 275 straipsnio antroje pastraipoje (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Taryba / Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
punktą; 2016 m. kovo 1 d. Sprendimo National Iranian Oil Company / Taryba,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
,
punktą ir 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai, kad ginčijamo sprendimo I priede ir ginčijamo reglamento III priede ieškovas priskirtas prie subjektų, kuriems taikomos reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose numatytos ribojamosios priemonės, laikytina, kad jis yra konkrečiai susijęs su šiais aktais.
Bet kokia kita išvada pažeistų SESV 263 straipsnio ir 275 straipsnio antros pastraipos nuostatas, taigi ir prieštarautų ESV sutartimi nustatytai teisminės gynybos sistemai, taip pat Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintai teisei į veiksmingą teisinę gynybą (šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 16 d. Sprendimo National Iranian Oil Company / Taryba,
T‑578/12
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:678
,
punktą).
Todėl darytina išvada, kad ieškovas turi teisę prašyti panaikinti reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose nustatytas ribojamąsias priemones tiek, kiek jos su juo susijusios.
Dėl esmės
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, iš esmės susijusio su vertinimo klaida, kurią Taryba tariamai padarė įtraukdama ieškovo pavadinimą į ginčijamų aktų priedus
Pirmajame ieškinio pagrinde ieškovas teigia, kad Taryba padarė dvi esmines faktines klaidas ir vieną akivaizdžią vertinimo klaidą ir veikė
ultra vires
, kai nusprendė, kad ieškovas tenkina ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalyje numatytus kriterijus, leidžiančius įtraukti jo pavadinimą į ginčijamų aktų priedus.
Pirma, kaip teigia ieškovas, jis nėra valdomas ar kontroliuojamas Rusijos vyriausybės, o savo veiklą vykdo vien komerciniais tikslais. Jis tvirtina, kad tai, jog jo pagrindinis akcininkas, t. y. Rusijos Federacijos centrinis bankas, turi daugiau nei 50 % balsavimo teisę suteikiančių akcijų, šiuo atveju nieko nekeičia. Rusijos Federacijos centrinis bankas veikia nepriklausomai nuo viešosios valdžios institucijų, be kita ko, jo nepriklausomumo statusas įtvirtintas Rusijos Konstitucijos 75 straipsnyje.
Be to, ieškovas mano, kad tai, jog dalis akcijų „priklauso valstybei arba yra jos kontroliuojamos“, reikia suprasti kaip priklausymą Rusijos vyriausybei arba jos kontrolę. Bet koks platesnis aiškinimas visų pirma prieštarautų principui, pagal kurį ribojamąsias priemones reikia aiškinti siaurai dėl atitinkamiems subjektams kylančių pasekmių ir jų pagrindinių teisių apribojimo.
Antra, ieškovas tvirtina, kad iš jo įstatų aiškiai matyti, jog jis neturi aiškių įgaliojimų skatinti Rusijos ekonomikos konkurencingumą, įvairinimą ir investicijas. Atsižvelgiant į tai, kad ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalyje nurodytos sąlygos yra kumuliacinės ir kad Taryba neįrodė, jog ieškovas turėjo minėtus įgaliojimus, Taryba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, kai nusprendė, kad šis tenkina nustatytus kriterijus. Ieškovas atkreipia dėmesį į kumuliacinį abiejų sąlygų, nurodytų ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalyje, pobūdį. Jis mano, kad tuo atveju, jei kiltų abejonių dėl ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies aiškinimo, Bendrasis Teismas privalėtų jam taikytinas nuostatas aiškinti siaurai, jo naudai panaikindamas bet kokias dviprasmybes. Be to, per teismo posėdį ieškovas pateikė lentelę, kurioje nurodytos įvairios ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies kalbinės versijos ir kuri patvirtina tai, kad daugelyje kalbinių versijų reikalavimas turėti aiškius įgaliojimus pateikiamas kaip papildoma sąlyga, taikoma bet kuriai pagrindinei kredito įstaigai, kurios daugiau nei 50 % akcijų 2014 m. rugpjūčio 1 d. priklausė Rusijos valstybei arba buvo jos kontroliuojamos.
Taryba, palaikoma Komisijos, ginčija šiuos argumentus.
Pirmiausia laikytina, kad ieškovas remiasi teisės ir vertinimo klaidomis, bet ne akivaizdžia vertinimo klaida.
Iš tiesų, Chartijos 47 straipsnyje garantuojama veiksminga teismine kontrole taip pat reikalaujama, kad Sąjungos teismas įsitikintų, jog sprendimas, kuriuo nustatomos arba paliekamos galioti ribojamosios priemonės ir kuris yra individualiai susijęs su atitinkamu asmeniu ar subjektu, būtų pagrįstas pakankamai svariais faktais. Tai reiškia, kad turi būti tikrinami dėstant motyvus, kuriais pagrįstas šis sprendimas, nurodyti faktai, todėl teisminė kontrolė nėra apribota nurodytų motyvų abstrakčios tikimybės vertinimo, o yra susijusi su klausimu, ar šie motyvai arba bent vienas iš jų, vertinamas kaip pakankamas pats savaime šiam sprendimui paremti, yra pagrįsti (2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
punktas).
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip teigia ieškovas, ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkte daroma nuoroda į tam tikrų rūšių įstaigas, kurių daugiau kaip 50 % akcijų priklauso ne „vyriausybei“, o Rusijos „valstybei“ arba yra jos kontroliuojamos. Dėl ieškovo siūlymo aiškinti siaurai būtų apribota ginčijamo reglamento taikymo sritis ir performuluoti pagrindiniai ginčijamame sprendime numatyti kriterijai, todėl tam negalima pritarti.
Tačiau ieškovas neginčija, kad daugiau kaip 50 % jo akcijų priklauso Rusijos Federacijos centriniam bankui. Be to, iš 2002 m. liepos 10 d. Federalinio įstatymo Nr. 86‑FZ dėl Rusijos Federacijos centrinio banko matyti, kad šis bankas yra federalinė įstaiga, pavaldi valdžios institucijoms (1 straipsnio antra pastraipa), kurios pirmininką ir valdybą skiria
Gosudarstvennaya Duma Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii
(Rusijos Federacijos Valstybės Dūma), gavusi Rusijos Federacijos prezidento siūlymą arba sutikimą (5 straipsnis), kad jis dalyvauja Rusijos vyriausybės ekonominės politikos formavimo procese (21 straipsnis), taip pat atstovauja Rusijos Federacijos interesams tarptautinėse pinigų ir finansų organizacijose (51 straipsnis) ir kad į valstybės federalinį biudžetą perveda 50 % (nuo 2016 m. sausio 1 d. – 75 %) savo metinio pelno.
Antra, reikia išnagrinėti, ar sąlyga, susijusi su „aiškiais įgaliojimais“, nustatyta ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkte, yra alternatyvi sąlyga, kaip teigia Taryba ir Komisija, ar, kaip teigia ieškovas, yra kumuliacinė sąlyga, atsižvelgiant į sąvoką „stambi [pagrindinė] kredito įstaiga“.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkto formuluote, kuri yra šiek tiek tikslesnė ir išsamesnė nei ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotė, nustatyta, kad „[d]raudžiama tiesiogiai ar netiesiogiai pirkti, parduoti nuo 2014 m. rugpjūčio 1 d. iki 2014 m. rugsėjo 12 d. išleistus perleidžiamuosius vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones, kurių termino diena viršija 90 dienų, arba po 2014 m. rugsėjo 12 d. išleistus perleidžiamuosius vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones, kurių termino diena viršija 30 dienų, teikti investicines paslaugas arba pagalbą išleidžiant šiuos perleidžiamuosius vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones arba kitokiu būdu jais prekiauti, jeigu juos išleido <…> Rusijoje įsteigta stambi [pagrindinė] kredito įstaiga ar kita stambi įstaiga, kuri turi aiškius įgaliojimus skatinti Rusijos ekonomikos konkurencingumą, įvairinimą ir investicijas ir kurios daugiau nei 50 % akcijų 2014 m. rugpjūčio 1 d. priklauso valstybei arba yra valstybės kontroliuojamos, kaip išvardyta III priede“.
Iš tiesų įvairios ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkto kalbinės versijos gali leisti manyti, kad galima rinktis „stambią [pagrindinę] kredito įstaigą“ ir „kitą stambią įstaigą“ ir kad šios abiejų tipų įstaigos visais atvejais privalo turėti aiškius įgaliojimus skatinti Rusijos ekonomikos konkurencingumą, įvairinimą ir investicijas, kaip tvirtina ieškovas.
Be to, net remiantis skirtingų ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkto kalbinių versijų palyginimu negalima pritarti Tarybos teiginiui, kad iš tikrųjų egzistuoja galimybė rinktis „[stambią] pagrindinę kredito įstaigą“ arba „kitą stambią įstaigą, kuri turi aiškius įgaliojimus skatinti Rusijos ekonomikos konkurencingumą, įvairinimą ir investicijas“. Kaip, be kita ko, per posėdį pripažino Taryba, kai kurios kalbinės versijos yra dviprasmiškos ir gali būti suprantamos taip, kaip aiškina ieškovas, t. y. kad net stambiai kredito įstaigai keliamas reikalavimas turėti „aiškius įgaliojimus“.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos vienodai, atsižvelgiant į visomis Europos Sąjungos kalbomis parengtas redakcijas. Esant neatitikimų tarp Sąjungos nuostatų įvairių kalbinių versijų, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama pagal teisės akto, kurio dalis ji yra, bendrą struktūrą ir tikslą (žr. 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Jyske Finans,
C‑280/04
,
EU:C:2005:753
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; šiuo klausimu taip pat žr. 1974 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Moulijn / Komisija,
6/74
,
EU:C:1974:129
,
ir
punktus).
Šioje byloje, atsižvelgiant į tai, kad ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalimi siekiama pagal SESV 215 straipsnį priimti priemones, būtinas ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 daliai įgyvendinti, šio reglamento nuostatas reikia aiškinti kuo labiau atsižvelgiant į tą sprendimą (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą).
Tačiau ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies a punkte daroma nuoroda į „pagrindines kredito įstaigas arba vystymosi finansų įstaigas, įsteigtas Rusijoje, jeigu 2014 m. rugpjūčio 1 d. daugiau kaip 50 % tų įstaigų akcijų [buvo] valstybės nuosavybė arba kontroliuojam[os] valstybės, kaip išvardyta I priede“ (šio sprendimo 17 punktas). Taigi, iš tiesų egzistuoja galimybė rinktis „pagrindines kredito įstaigas“ arba „vystymosi finansų įstaigas“, kurios ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkte tiksliau apibrėžtos kaip „kitos stambios įstaigos, kurios turi aiškius įgaliojimus skatinti Rusijos ekonomikos konkurencingumą, įvairinimą ir investicijas“.
Todėl ieškovas klysta teigdamas, kad „bet kuri stambi [pagrindinė] kredito įstaiga“ taip pat privalo turėti „aiškius įgaliojimus skatinti Rusijos ekonomikos konkurencingumą, įvairinimą ir investicijas“, o ne tik tenkinti kitas ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytas sąlygas tam, kad būtų įtrauktas į to reglamento III priedą.
Todėl nedarydama nei teisės, nei vertinimo klaidos Taryba galėjo nuspręsti, kad ieškovas yra „Rusijoje įsteigta stambi [pagrindinė] kredito įstaiga <…>, kurios daugiau nei 50 % akcijų 2014 m. rugpjūčio 1 d. priklaus[ė] valstybei arba [buvo] valstybės kontroliuojamos“, todėl jis tenkina ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas ir gali būti įtrauktas į to reglamento III priedą.
Vadinasi, pirmasis ieškovo pateiktas pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Trečiasis ieškinio pagrindas, iš esmės susijęs su SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje numatytos pareigos motyvuoti pažeidimu
Antrajame ieškinio pagrinde ieškovas tvirtina, kad Taryba, nenurodydama tinkamų ar pakankamų jo įtraukimo į ginčijamų aktų prieduose pateiktus sąrašus motyvų, pažeidė SESV 296 straipsnio antrą pastraipą.
Pirma, ieškovas teigia negavęs Tarybos laiško ar pranešimo, kuriuo jis būtų informuotas apie įtraukimą į ginčijamų aktų prieduose pateiktus sąrašus, jau nekalbant apie tai, kad jam nebuvo nurodyti motyvai, kuriais remdamasi Taryba nusprendė jį įtraukti į šiuos sąrašus, kartu su juos pagrindžiančiais įrodymais. Šiuo klausimu ieškovas mano, kad neturi reikšmės tai, jog reikšmingos ginčijamų aktų nuostatos negali būti laikomos lėšų įšaldymo priemonėmis, nes šios nuostatos yra ribojamosios priemonės, darančios neigiamą poveikį atskirai kiekvienam fiziniam ar juridiniam asmeniui. Taigi, Taryba privalėjo ieškovui pateikti motyvus, pateisinančius jo įtraukimą į ginčijamų aktų prieduose pateiktus sąrašus, nepakanka to, kad aptariamos priemonės buvo paskelbtos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
Antra, ieškovas mano, kad iš ginčijamų aktų neaišku, nei kokiu pagrindu vadovaudamasi Taryba nusprendė, kad ieškovas tenkino įtraukimo kriterijus, nei kokiais įrodymais ji rėmėsi; jo pavadinimas ginčijamų aktų prieduose nurodomas nepateikiant jokio paaiškinimo. Be kita ko, argumentas, kad pačiose nuostatose buvo pateikti reikalaujami motyvai, leidžiantys ieškovą įtraukti į ginčijamų aktų prieduose pateiktus sąrašus, prilygsta cikliškam Tarybos argumentavimui.
Taryba, palaikoma Komisijos, ginčija šiuos argumentus.
Pagal SESV 296 straipsnio antrą pastraipą „[t]eisės aktuose nurodomi juos priimti paskatinę motyvai“. Be to, Chartijos, kuri, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalimi, turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutartys, 41 straipsnio 2 dalies c punkte nurodyta, kad teisė į gerą administravimą, be kita ko, apima „administracijos pareigą pagrįsti savo sprendimus“.
Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 296 straipsnyje ir Chartijos 41 straipsnio 2 dalies c punkte reikalaujamas motyvavimas turi būti pritaikytas prie nagrinėjamo akto pobūdžio ir jo priėmimo aplinkybių. Iš jo turi būti matomi aiškūs ir nedviprasmiški aktą priėmusios institucijos argumentai, kad suinteresuotasis asmuo galėtų susipažinti su priimtos priemonės motyvais, o kompetentingas teismas – vykdyti jo kontrolę. Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes (žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nereikalaujama motyvuojant aktą tiksliai nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes vertinant, ar akto motyvai atitinka SESV 296 straipsnio ir Chartijos 41 straipsnio 2 dalies c punkto reikalavimus, reikia atsižvelgti ne tik į jo tekstą, bet ir į kontekstą bei visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas. Taigi, viena vertus, asmens nenaudai priimtas aktas yra pakankamai motyvuotas, jeigu jis priimtas suinteresuotajam asmeniui žinomomis aplinkybėmis, leidžiančiomis jam suprasti dėl jo nustatytos priemonės reikšmę. Kita vertus, akto motyvų tikslumo laipsnis turi būti proporcingas faktinėms galimybėms ir techninėms ar su terminais susijusioms sąlygoms, kuriomis jis turi būti priimtas (žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirma, kalbant apie ieškovo argumentą, kad apie ginčijamus aktus jam turėjo būti atskirai pranešta, reikia pažymėti, kad toks kaltinimas labiau siejamas su tuo ieškinio pagrindu, kuris grindžiamas teisės į gynybą pažeidimu, taigi, bus aptartas nagrinėjant trečiąjį ieškinio pagrindą.
Antra, dėl nagrinėjamu atveju Tarybai tenkančios pareigos motyvuoti primintina, kad ieškovas prašo panaikinti ginčijamus aktus tik tiek, kiek šie su juo susiję ir kiek juose numatyta jo pavadinimą įtraukti į šių aktų prieduose pateiktus sąrašus.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad reikšmingomis ginčijamų aktų nuostatomis nustatytų ribojamųjų priemonių tikslas yra apibrėžiamas nurodant konkrečius subjektus, nes jomis draudžiama, be kita ko, atlikti įvairius finansinius sandorius su į ginčijamo sprendimo I priedą ir į ginčijamo reglamento III priedą įtrauktais subjektais, tarp kurių yra ir ieškovas. Todėl akivaizdu, kad ieškovui taikytinos ribojamosios priemonės yra individualios (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
ir
punktus).
Jurisprudencijoje išaiškinta, kad Tarybos priimto akto, kuriame nustatyta ribojamoji priemonė, motyvuose turi būti nurodytas ne tik šios priemonės teisinis pagrindas, bet ir specifinės bei konkrečios priežastys, dėl kurių Taryba, pasinaudodama diskrecija, mano, jog tokia priemonė turi būti taikoma suinteresuotajam asmeniui (žr. 2014 m. liepos 3 d. Sprendimo National Iranian Tanker Company / Taryba,
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, reikia atmesti Tarybos argumentus, kad jurisprudencijoje suformuoti kriterijai, susiję su pareiga motyvuoti individualias ribojamąsias priemones nustatančius aktus, netaikytini šioje byloje.
Vis dėlto, vadovaujantis šio sprendimo 93 punkte nurodyta jurisprudencija, reikia atsižvelgti į aplinkybes, kuriomis ribojamosios priemonės buvo priimtos, ir į visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas.
Šioje byloje, pirma, reikia priminti, kad visos šios priemonės yra susijusios su ieškovui žinomu tarptautinės įtampos kontekstu, buvusiu prieš priimant ginčijamus aktus, kaip priminta šio sprendimo 2–12 punktuose. Be to, iš ginčijamo sprendimo 1–8 konstatuojamųjų dalių ir iš ginčijamo reglamento 2 konstatuojamosios dalies matyti, kad ginčijamų aktų tikslas – padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir skatinti taikiai įveikti krizę. Ginčijamuose teisės aktuose apibūdinama ir bendra padėtis, dėl kurios jie buvo priimti, ir bendri tikslai, kurių jais siekiama (2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktas).
Antra, reikia priminti, kad pagal reikšmingas ginčijamų aktų nuostatas Sąjungos ūkio subjektams draudžiamas obligacijų, nuosavybės ar panašių finansinių priemonių, kurių terminas viršija 90 dienų ir kurios išleistos po 2014 m. rugpjūčio 1 d. iki 2014 m. rugsėjo 12 d. arba kurių terminas viršija 30 dienų ir kurios išleistos po 2014 m. rugsėjo 12 d., tiesioginis ar netiesioginis pirkimas ar pardavimas, tiesioginis ar netiesioginis investicinių paslaugų, skirtų joms išleisti, teikimas ar pagalba jas išleidžiant arba kitokia prekyba tokiomis obligacijomis, nuosavybės ar panašiomis finansinėmis priemonėmis, kurią vykdo juridiniai asmenys, kurie atitinka šiose nuostatose nustatytus kriterijus, įskaitant kriterijų, kad daugiau nei 50 % tokio asmens akcijų priklauso Rusijos valstybei arba yra jos kontroliuojamos, ir kurių pavadinimai įtraukti į ginčijamo sprendimo I priedą ir į ginčijamo reglamento III priedą (žr. šio sprendimo 17 ir 19 punktus). Šiuose prieduose taip pat nepateikiama jokių konkrečių motyvų dėl kiekvieno iš išvardytų subjektų.
Dar reikia konstatuoti, kad „specifinės ir konkrečios priežastys“, kodėl Taryba, pasinaudodama diskrecija, manė, kad ieškovui turėjo būti taikomos aptariamos priemonės, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 97 punkte nurodytą jurisprudenciją, šiuo atveju atitinka reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose nustatytus kriterijus.
Iš tiesų ieškovui ribojamosios priemonės taikomos vien dėl to, kad jis atitinka reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose numatytas specifines ir konkrečias sąlygas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog tai, kad buvo remtasi tais pačiais paaiškinimais priimant ribojamąsias priemones, taikytinas įvairiems asmenims, nereiškia, kad tokių paaiškinimų negalima laikyti pakankamai konkrečiais motyvais dėl kiekvieno iš susijusių asmenų (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
punktą).
Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad atsakydama į ieškovo 2014 m. spalio 22 d. raštą Taryba 2014 m. gruodžio 9 d. rašte nurodė, kad būtent dėl ieškovo, kaip Rusijoje įsteigtos pagrindinės kredito įstaigos, kurios daugiau kaip 50 % akcijų priklauso Rusijos Federacijos centriniam bankui, statuso jo pavadinimą nuspręsta įtraukti į ginčijamų aktų prieduose pateiktus sąrašus.
Tokie papildomi motyvai negali būti laikomi pateiktais pavėluotai, jeigu yra skirti jau pateiktiems motyvams papildyti, remiantis informacija, kuri ieškovui buvo žinoma ginčijamų aktų priėmimo momentu (šiuo klausimu žr. 2015 m. balandžio 22 d. Sprendimo Tomana ir kt. / Taryba ir Komisija,
T‑190/12
,
EU:T:2015:222
,
punktą). Šiomis aplinkybėmis pripažįstant, kad, nors pirmenybė teiktina išsamesniems motyvams, galima daryti išvadą, kad nurodyti motyvai leido ieškovui pakankamai išsamiai susipažinti su jam nustatytų ribojamųjų priemonių pagrindimu ir jį užginčyti. Be to, minėti motyvai leidžia Bendrajam Teismui atlikti ginčijamų aktų teisėtumo kontrolę (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Ministry of Energy of Iran / Taryba,
T‑564/12
,
EU:T:2015:599
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, iš esmės susijusio su teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę apsaugą pažeidimu
Trečiajame ieškinio pagrinde ieškovas remiasi tuo, kad buvo pažeistos jo teisė į gynybą ir teisė į veiksmingą teisminę apsaugą, nes, pirma, jis negavo rašto, kuriuo būtų pranešta apie jo pavadinimo į ginčijamų aktų sąrašus įtraukimą, ir, antra, Taryba nepateikė jokių įrodymų, kuriais būtų pagrįsti šio įtraukimo motyvai. Taigi, Tarybos pateiktuose dokumentuose, susijusiuose su sprendimu įtraukti ieškovo pavadinimą, nėra nė menkiausio faktinio to sprendimo pagrindimo.
Taryba ginčija šiuos argumentus ir teigia, jog atsižvelgiant į tai, kad ginčijami aktai nėra „tikslinės“ ribojamosios priemonės ir nėra tiesiogiai ir konkrečiai susiję su ieškovu, ji neprivalėjo jam asmeniškai apie jas pranešti. Ieškovas, be kita ko, neįrodė, kaip nagrinėjamu atveju dėl to, kad jam nebuvo asmeniškai pranešta, buvo pažeista jo teisė į gynybą. Be to, Taryba tvirtina, kad ji neprivalo savo iniciatyva ir savanoriškai suteikti į sąrašą įtrauktam subjektui prieigą prie su juo susijusios bylos medžiagoje esančių dokumentų. Vis dėlto į ieškovo prašymą ji atsakė 2014 m. gruodžio 9 d. ir jam pateikė bylos medžiagoje esančius įrodymus ir dokumentus, susijusius su ginčijamu sprendimu.
Reikia priminti, kad teisės į gynybą užtikrinimas ir teisė į veiksmingą teisminę apsaugą – tai pagrindinės teisės, kurios yra neatsiejama Sąjungos teisinės sistemos dalis ir kurių atžvilgiu Sąjungos teismai privalo užtikrinti iš principo visišką visų Sąjungos teisės aktų teisėtumo kontrolę (šiuo klausimu žr. 2016 m. gegužės 24 d. Sprendimo Good Luck Shipping / Taryba,
T‑423/13 ir T‑64/14
,
EU:T:2016:308
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Teisės į gynybą užtikrinimas, aiškiai įtvirtintas Chartijos 41 straipsnio 2 dalies a punkte, per ribojamųjų priemonių priėmimo procedūrą apima teisę būti išklausytam ir teisę susipažinti su byla, kartu paisant teisėtų konfidencialumo interesų (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Taryba / Fulmen ir Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
,
punktą ir 2017 m. birželio 15 d. Sprendimo Kiselev / Taryba,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Teise į veiksmingą teisminę apsaugą, kuri yra įtvirtinta Chartijos 47 straipsnyje, reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo galėtų sužinoti dėl jo priimto sprendimo motyvus perskaitęs patį sprendimą arba kad tada, kai jo prašymu apie šiuos motyvus jam pranešama, neribojant kompetentingo teismo teisės reikalauti iš atitinkamos institucijos juos pranešti, šis asmuo galėtų kuo geresnėmis sąlygomis ginti savo teises ir susipažinęs su visa informacija nuspręsti, ar tikslinga kreiptis į kompetentingą teismą, taip pat tam, kad šis teismas galėtų visiškai vykdyti atitinkamo sprendimo teisėtumo kontrolę (žr. 2016 m. gegužės 24 d. Sprendimo Good Luck Shipping / Taryba,
T‑423/13 ir T‑64/14
,
EU:T:2016:308
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pranešdama šiuos duomenis kompetentinga Sąjungos institucija turi leisti šiam asmeniui veiksmingai pareikšti nuomonę dėl jo atžvilgiu nurodytų motyvų (žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
punktą).
Ieškovo argumentai turi būti nagrinėjami atsižvelgiant būtent į šiuos principus.
Pirmiausia reikia atmesti Tarybos argumentą, kad jurisprudencija, susijusi su individualiomis ribojamosiomis priemonėmis, negali būti taikoma šioje byloje, nes šiuo atveju kalbama apie bendrojo pobūdžio priemones, o ne tikslines ribojamąsias priemones. Iš tiesų, Bendrojo Teismo jurisdikcija nagrinėti ginčijamą sprendimą grindžiama būtent tuo, kad šis ieškinys susijęs su fiziniams ar juridiniams asmenims nustatytų ribojamųjų priemonių teisėtumo kontrole pagal SESV 275 straipsnio antrą pastraipą, kaip Teisingumo Teismas nusprendė byloje, kurioje buvo priimtas 2017 m. kovo 28 d. Sprendimas Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
).
Pirma, dėl ieškovo argumento, kad Taryba turėjo jam asmeniškai pranešti apie ginčijamus aktus, nes šiuose aktuose nustatomos jam taikomos ribojamosios priemonės, reikia pažymėti, kad nors nustatant momentą, nuo kurio pradedamas skaičiuoti ieškinio pareiškimo terminas, atsižvelgiama į aplinkybę, jog nebuvo asmeniškai pranešta apie ginčijamus aktus, tačiau vien to nepakanka siekiant panaikinti aptariamus aktus. Tačiau ieškovas nepateikia nė vieno argumento, įrodančio, kad dėl to, jog jam nagrinėjamu atveju nebuvo asmeniškai pranešta apie šiuos aktus, buvo padarytas jo teisių pažeidimas, kuris pateisintų šių aktų, kiek jie su juo susiję, panaikinimą (šiuo klausimu žr. 2014 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Mayaleh / Taryba,
T‑307/12 ir T‑408/13
,
EU:T:2014:926
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Antra, kalbant apie tai, kad Taryba tariamai nepateikė įrodymų, pagrindžiančių ieškovo pavadinimo įtraukimą į ginčijamų aktų sąrašus, reikia atskirai išnagrinėti pirminius teisės aktus, kuriais ieškovo pavadinimas buvo pirmą kartą įtrauktas į subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašus (toliau – pirminiai teisės aktai), ir vėlesnius šį jo pavadinimo įtraukimą patvirtinančius ir minėtuose sąrašuose paliekančius teisės aktus.
Pirma, dėl pirminių teisės aktų reikia priminti, kad, kaip pripažinta jurisprudencijoje, pirminio sprendimo įšaldyti lėšas atveju Taryba neprivalo iš anksto pranešti atitinkamam asmeniui ar subjektui motyvus, kuriais ši institucija ketina remtis, siekdama įtraukti tą asmenį ar subjektą į atitinkamą sąrašą. Iš tikrųjų, dėl paties tokios priemonės pobūdžio tam, kad ji neprarastų savo veiksmingumo, būtina turėti galimybę nustatyti tokią priemonę netikėtai ir ją nedelsiant taikyti. Tokiu atveju institucijai iš esmės užtenka pranešti atitinkamam asmeniui ar subjektui motyvus ir leisti jiems pasinaudoti teise būti išklausytiems arba priimant sprendimą, arba iškart, kai sprendimas priimamas (2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Prancūzija / People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
punktas).
Paklausta apie tai per teismo posėdį Taryba tvirtino, kad šio sprendimo 118 punkte minima jurisprudencija šiuo atveju netaikoma, nes ginčijamos ribojamosios priemonės, susijusios su patekimo į Sąjungos kapitalo rinką apribojimais, yra bendrojo pobūdžio, o ne siaurąja prasme suprantamos individualios lėšų įšaldymo priemonės. Subsidiariai Taryba teigia, kad net jei ši jurisprudencija būtų taikoma šioje byloje, ji neprivalėjo išklausyti ieškovo, prieš priimdama pirminius teisės aktus, ar šioje stadijoje pranešti apie įrodymus, turimus prieš jį.
Tokiam aiškinimui pritarti negalima.
Iš tiesų, reikia priminti, jog pagrindinė teisė į tai, kad per ribojamosios priemonės priėmimo procedūrą būtų užtikrinta teisė į gynybą, kildinama tiesiogiai iš Chartijos 41 straipsnio 2 dalies a punkto (žr. šio sprendimo 111 punktą).
Taigi, atsižvelgiant į tai, kad pagal reikšmingas ginčijamų aktų nuostatas ieškovui taikomos ribojamosios priemonės laikytinos konkrečiai su juo susijusiomis (žr. šio sprendimo 96 punktą) ir kad nebuvo įrodyta, jog, siekiant užtikrinti jų veiksmingumą, tokios priemonės būtinai turėjo būti netikėtos, Taryba privalėjo, prieš priimdama ginčijamus aktus, atskleisti šių priemonių taikymo ieškovui motyvus.
Vis dėlto reikia priminti, kad šioje byloje motyvus, kuriais Taryba rėmėsi, kai nusprendė ieškovui taikyti ribojamąsias priemones, ir kurie pateikti reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose, sudaro tai, kad ieškovas yra Rusijoje įsteigta kredito įstaiga, kurios daugiau nei 50 % akcijų 2014 m. rugpjūčio 1 d. priklausė valstybei arba buvo jos kontroliuojamos.
Tačiau ieškovas nepaaiškino, kaip aplinkybė, kad Taryba jam iš anksto nepateikė tam tikrų bylos medžiagoje esančių duomenų, susijusių su šiais motyvais, paveikė jo teisę į gynybą taip, kad dėl to reikėtų panaikinti pirminius teisės aktus.
Reikia priminti, kad teisės aktą galima panaikinti dėl teisės į gynybą pažeidimo tik tada, kai nustatoma, kad jei nebūtų buvę tokio pažeidimo, procedūros rezultatas būtų buvęs kitoks (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Georgias ir kt. / Taryba ir Komisija,
T‑168/12
,
EU:T:2014:781
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2017 m. birželio 15 d. Sprendimo Kiselev / Taryba,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
,
punktą).
Šioje byloje ieškovui nepavyko paaiškinti, kokiais argumentais ar įrodymais jis būtų galėjęs remtis tuo atveju, jei būtų gavęs aptariamus dokumentus anksčiau, ir įrodyti, kad jo atveju tokie argumentai ir įrodymai būtų galėję lemti skirtingą rezultatą. Iš tiesų ieškovas negali pagrįstai tvirtinti nežinojęs, kad pirminių teisės aktų priėmimo momentu daugiau kaip 50 % jo, kaip Rusijoje įsteigtos kredito įstaigos, akcijų priklausė valstybei arba buvo jos kontroliuojamos. Be to, nors ieškovas, pateikdamas pirmąjį ieškinio pagrindą, ginčijo savo atitiktį reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose nustatytiems kriterijams, jis nepaaiškino, kaip nagrinėjamu atveju išankstinis nepranešimas apie šiuos kriterijus galėjo lemti jo teisės į gynybą pažeidimą. Todėl pirminiai teisės aktai negali būti panaikinti remiantis šiuo argumentu.
Antra, dėl vėlesnių teisės aktų, kuriais buvo paliktos galioti ieškovui taikomos ribojamosios priemonės, jurisprudencijoje patikslinta, kad Taryba, priimdama sprendimą palikti asmenį ar subjektą asmenų ar subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąraše, privalo užtikrinti šio asmens ar subjekto teisę gauti duomenis, kuriais grindžiama jo kaltė, ir teisę būti iš anksto išklausytam, jeigu šiame sprendime prieš jį remiamasi naujais įrodymais, t. y. tais, kurių nebuvo pirmajame sprendime dėl jo įtraukimo į šį sąrašą (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Prancūzija / People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
punktą ir 2015 m. birželio 18 d. Sprendimo Ipatau / Taryba,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, šiuo atveju kriterijai, kurių pagrindu nuspręsta palikti ieškovo pavardę ginčijamų aktų prieduose pateiktuose sąrašuose, buvo nuo pat pradžių pateikti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies a punkte ir ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkte. Iš tiesų būtent dėl jo turimo Rusijoje įsteigtos kredito įstaigos, kurios daugiau nei 50 % akcijų 2014 m. rugpjūčio 1 d. priklausė valstybei arba buvo jos kontroliuojamos, statuso ieškovas įtrauktas į ginčijamo sprendimo I priedą ir į ginčijamo reglamento III priedą. Šios aplinkybės buvo gerai žinomos ieškovui, todėl negali būti laikomos naujais įrodymais, kaip tai suprantama pagal pirmiau minėtą jurisprudenciją.
Galiausiai, šiuo klausimu reikia priminti, kad tuo atveju, jei buvo perduota pakankamai tiksli informacija, leidžianti suinteresuotajam asmeniui veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl Tarybos turimų įrodymų, teisės į gynybą užtikrinimo principas nereiškia, kad šiai institucijai atsiranda pareiga savanoriškai leisti susipažinti su savo turimais bylos dokumentais. Tik suinteresuotosios šalies prašymu Taryba turi leisti susipažinti su visais nekonfidencialiais administraciniais dokumentais, susijusiais su nagrinėjama priemone (žr. 2009 m. spalio 14 d. Sprendimo Bank Melli Iran / Taryba,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad Taryba įvykdė šią pareigą ir 2014 m. gruodžio 9 d. raštu atsakė į 2014 m. spalio 22 d. ieškovo prašymą pateikti informaciją. Atsižvelgdama į tai, Taryba suteikė prieigą prie savo turimų dokumentų, susijusių su sprendimu ieškovui taikyti ribojamąsias priemones.
Taigi, reikia pripažinti, kad šių įrodymų atskleidimas įvyko per pagrįstą laikotarpį, kurio pakako, kad ieškovas galėtų veiksmingai pasinaudoti savo teisėmis ir kad būtų paisoma jo teisės į gynybą.
Todėl reikia atmesti antrąjį ieškovo kaltinimą ir visą trečiąjį ieškinio pagrindą.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, iš esmės susijusio su ieškovo pagrindinių teisių, ypač teisės į nuosavybę, teisės užsiimti profesine veikla ir teisės į reputacijos gerbimą, pažeidimu
Savo ketvirtajame ieškinio pagrinde ieškovas tvirtina, kad Tarybos sprendimas priimti aptariamas ribojamąsias priemones prilygsta tam, kad buvo nepateisinamai ir neproporcingai pažeistos jo pagrindinės teisės, ypač jo teisė į nuosavybę, teisė užsiimti profesine veikla ir jo teisė į reputacijos gerbimą, kurios įtvirtintos Chartijos 16 ir 17 straipsniuose ir Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, pasirašytos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje, Protokolo Nr. 1 1 straipsnyje.
Pirma, ieškovas teigia, kad jo pavardės įtraukimas į ginčijamų aktų sąrašus yra neproporcingas siekiamam teisėtam tikslui. Tai, kad jis buvo įtrauktas į šių aktų sąrašus, prieštarauja teisėtam tikslui, kurio siekiama ribojamosiomis priemonėmis, priimtomis atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje. Be to, negalima teigti, nei kad jis finansavo su šiais veiksmais susijusį politikos formavimo ar sprendimų priėmimo procesą, nei kad jame dalyvavo. Ieškovas netgi teigia, kad jis remia Ukrainos ekonomiką, suteikdamas savo klientams, esantiems Ukrainoje, papildomų kapitalo injekcijų ir piniginių išteklių. Ginčijamus aktus reikia suprasti taip, kad jais siekiama daryti spaudimą Rusijos Federacijai, atsižvelgiant į jos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje, o ne daryti didesnį spaudimą įmonėms ar piliečiams, nesusijusiems su padėtimi Ukrainoje. Todėl ieškovas mano, kad ryšys tarp ginčijamuose aktuose įvardytų asmenų ar subjektų ir Rusijos vyriausybės veiksmų Ukrainoje turi lemiamą reikšmę, kai kalbama apie tų asmenų ir subjektų įtraukimą į minėtus aktus.
Antra, ieškovas tvirtina, kad įtraukus jo pavardę į ginčijamų aktų sąrašus jis patyrė finansinių nuostolių ir didelę žalą. Dėl to, kad buvo pakenkta jo reputacijai, neigiamas pasekmes pajuto ne tik jis, bet ir visos tai pačiai grupei priklausančios įmonės, nes pasitikėjimas jomis taip pat sumažėjo.
Taryba, palaikoma Komisijos, ginčija šiuos argumentus.
Pirma, reikia priminti, kad pagal Chartijos 16 straipsnį „laisvė užsiimti verslu pripažįstama pagal Sąjungos teisę ir nacionalinės teisės aktus bei praktiką“.
Antra, Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Kiekvienas turi teisę valdyti teisėtai įgytą nuosavybę, ja naudotis, disponuoti ir palikti paveldėtojams. Nuosavybė negali būti atimta, išskyrus atvejus, kai tai yra būtina visuomenės poreikiams ir tik įstatymo nustatytais atvejais bei sąlygomis laiku ir teisingai už ją atlyginant. Nuosavybės naudojimą gali reglamentuoti įstatymai, kiek tai būtina atsižvelgiant į bendruosius interesus.“
Akivaizdu, kad tokiomis ribojamosiomis priemonėmis, kaip nagrinėjamos šioje byloje, akivaizdžiai apribojamos ieškovui Chartijos 16 ir 17 straipsniais suteiktos teisės (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2016 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo NIOC ir kt. / Taryba,
C‑595/15 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2016:721
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto ieškovui nurodytos pagrindinės teisės nėra absoliučios teisės, todėl gali būti nustatyti naudojimosi jomis apribojimai, laikantis Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Taryba / Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
punktą ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju reikėtų priminti, kad pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį, pirma, „[b]et koks <…> Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės“ ir, antra, „[r]emiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti“.
Tam, kad atitiktų Sąjungos teisę, aptariamas naudojimosi pagrindinėmis teisėmis apribojimas turi atitikti tris sąlygas. Pirma, apribojimas turi būti numatytas įstatymo. Kitaip tariant, nagrinėjama priemonė turi turėti teisinį pagrindą. Antra, apribojimu turi būti siekiama Sąjungos pripažinto bendrojo intereso tikslo. Trečia, apribojimas neturi būti pernelyg didelis. Viena vertus, jis turi būti būtinas ir proporcingas siekiamam tikslui. Kita vertus, negali būti pažeistas „pagrindinis turinys“, t. y. nagrinėjamos teisės arba laisvės esmė (žr. 2016 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Rotenberg / Taryba,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, reikia konstatuoti, kad nagrinėjamu atveju šios trys sąlygos yra įvykdytos.
Pirma, nagrinėjamos ribojamosios priemonės yra „numatytos įstatymo“, atsižvelgiant į tai, kad jos, be kita ko, įtvirtintos bendrojo pobūdžio teisės aktuose ir turi aiškų teisinį pagrindą Sąjungos teisėje, taip pat į tai, kad teisės aktuose pateikta pakankamai motyvų (žr. šio sprendimo 91–107 punktus).
Antra, iš ginčijamo sprendimo 1–8 konstatuojamų dalių ir ginčijamo reglamento 2 konstatuojamosios dalies matyti, kad šių aktų tikslas – padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir skatinti taikiai įveikti krizę. Toks tikslas dera su siekiu palaikyti taiką ir tarptautinį saugumą, remiantis Sąjungos išorės veiksmų tikslais, kurie nurodyti ESS 21 straipsnyje (2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktas).
Trečia, dėl proporcingumo principo reikia priminti, kad pagal jį, kaip bendrąjį Sąjungos teisės principą, reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų siekiamiems tikslams pasiekti. Todėl, esant galimybei rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai ribojančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (žr. 2016 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Rotenberg / Taryba,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu jurisprudencijoje patikslinta, kad, kalbant apie teisminę kontrolę dėl proporcingumo principo paisymo, reikia pripažinti plačią Sąjungos teisės aktų leidėjo diskreciją srityse, kuriose jis turi priimti politinio, ekonominio ir socialinio pobūdžio sprendimus ir atlikti sudėtingus vertinimus. Todėl tik akivaizdžiai netinkama šiose srityse priimta priemonė, atsižvelgiant į tikslą, kurio kompetentinga institucija ketina siekti, gali turėti įtakos tokios priemonės teisėtumui (žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirma, ieškovas mano, kad jam ginčijamais aktais nustatytos ribojamosios priemonės nėra tinkamos šiais aktais siekiamam tikslui pasiekti, t. y. daryti spaudimą Rusijos vyriausybei, ribojant prieigą prie kapitalo rinkų Tarybos nustatytiems Rusijos valstybiniams bankams, nes ieškovas neatlieka jokio vaidmens, susijusio su Rusijos Federacijos veiksmais, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje.
Vis dėlto aplinkybė, kad ieškovas neatlieka jokio vaidmens, susijusio su Rusijos Federacijos veiksmais, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje, neturi reikšmės, nes ribojamosios priemonės jam taikomos ne dėl šios priežasties, bet dėl to, kad jis yra viena iš pagrindinių Rusijoje įsteigtų kredito įstaigų, kurios daugiau nei 50 % akcijų 2014 m. rugpjūčio 1 d. priklausė valstybei arba buvo jos kontroliuojamos.
Be to, iš tikrųjų ribojamosios priemonės, atsižvelgiant į jų pobūdį, daro poveikį teisei į nuosavybę ir laisvei užsiimti profesine veikla, taip sukeldamos žalą šalims, kurios visiškai nėra atsakingos už padėtį, lėmusią sankcijų priėmimą. Toks
a fortiori
yra tikslinių ribojamųjų priemonių poveikis subjektams, kuriems jos skirtos (žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto reikia pažymėti, kad ginčijamais aktais siekiamų tikslų svarba, būtent Ukrainos teritorijos vientisumo, suvereniteto ir nepriklausomybės apsauga, taip pat taikaus krizės šioje valstybėje įveikimo skatinimas, kuriuos apima platesnis tikslas išsaugoti taiką ir tarptautinį saugumą, remiantis ESS 21 straipsnyje nustatytais Sąjungos išorės veiksmų tikslais, gali pateisinti tai, kad tam tikri ūkio subjektai, kurie yra visiškai neatsakingi už padėtį, lėmusią sankcijų priėmimą, galėjo turėti neigiamų, net sunkių, pasekmių (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Antra, priešingai, nei teigia ieškovas, egzistuoja pagrįstas ryšys tarp aptariamų ribojamųjų priemonių ir Tarybos tikslo, siekiamo jas priimant. Iš tiesų, kadangi norima, be kita ko, padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas, sprendimas sutelkti dėmesį į valstybinius Rusijos bankus nuosekliai atitinka šį tikslą ir bet kuriuo atveju negali būti laikomas akivaizdžiai netinkamu šiam tikslui pasiekti (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą).
Iš tiesų Taryba galėjo pagrįstai manyti, jog sprendimas apriboti ieškovo galimybę patekti į Sąjungos kapitalo rinkas yra tinkamas siekiant ginčijamų aktų tikslo, t. y. padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir skatinti taikiai įveikti krizę (žr. šio sprendimo 15 punktą). Šiuo klausimu ieškovo tvirtinimas, kad dėl priimtų aptariamų ribojamųjų priemonių jis patyrė nuostolių ir tęstinę žalą, įrodo, kad aptariamomis ribojamosiomis priemonėmis galima pasiekti jomis siekiamą tikslą, nes susidūrus su finansiniais sunkumais pareiga jį gelbėti tenka jo akcininkėms, o jei nėra kitos išeities, – Rusijos valstybei.
Todėl Taryba galėjo pagrįstai nuspręsti, kad, siekiant šio tikslo, reikia orientuotis į pagrindines kredito įstaigas arba vystymosi finansų įstaigas, įsteigtas Rusijoje, jeigu 2014 m. rugpjūčio 1 d. daugiau kaip 50 % tų įstaigų akcijų priklausė valstybei arba buvo jos kontroliuojamos.
Trečia, reikia pažymėti, kad nagrinėjamu atveju Tarybos priimtos priemonės apima tikslines ekonomines sankcijas, kurių negalima laikyti visišku ekonominių ir finansinių santykių su trečiąja valstybe nutraukimu, net jeigu tokią teisę Taryba turi pagal SESV 215 straipsnį.
Šiomis aplinkybėmis ir, be kita ko, atsižvelgiant į Tarybos reaguojant į krizę Ukrainoje priimtų ribojamųjų priemonių sugriežtinimą, ieškovo laisvės užsiimti verslu ir teisės į nuosavybę apribojimas neturi būti laikomas neproporcingu (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą).
Galiausiai, dėl teisės į pagarbą reputacijai, kuria remiasi ieškovas, pirma, reikia pažymėti, kad žala asmens reputacijai, kai šiam asmeniui ribojamosios priemonės nustatomos dėl pateisinamų priežasčių, savaime nereiškia, kad neproporcingai pažeidžiama to asmens teisė į nuosavybę ir laisvė užsiimti verslu. Taigi, atsižvelgiant į tai, kad trūksta aiškumo dėl ryšio tarp tariamos žalos ieškovo reputacijai ir pirmiau minėtų pagrindinių teisių pažeidimų, kurie sudaro nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalyką, šis argumentas yra nereikšmingas. Antra, bet kuriuo atveju reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją teisė į pagarbą reputacijai, kaip ir teisė į nuosavybę ir laisvė užsiimti verslu, nėra absoliuti, jos įgyvendinimui gali būti taikomi apribojimai, pateisinami Sąjungos bendrojo intereso tikslais. Taigi, aptariamomis ribojamosiomis priemonėmis siekiamų tikslų svarba gali pateisinti net sunkias neigiamas pasekmes atitinkamiems asmenims ar subjektams (žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškinio ketvirtąjį pagrindą reikia atmesti.
Dėl neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio ir ginčijamo reglamento 5 straipsnio
Ieškovas Bendrojo Teismo prašo pripažinti, kad remiantis SESV 277 straipsniu ginčijamo sprendimo 1 straipsnis ir ginčijamo reglamento 5 straipsnis yra neteisėti.
Ieškovas tvirtina, kad Taryba gali nustatyti tik tinkamus ir nagrinėjamoms priemonėms proporcingus įtraukimo kriterijus. Ieškovas mano, kad nagrinėjamu atveju Taryba neįrodė, kaip ginčijamuose aktuose nurodytoms įmonėms nustatyti draudimai, susiję su vertybiniais popieriais ir su pinigų rinkos priemonėmis, gali būti pateisinami atsižvelgiant į šiais aktais siekiamus tikslus, jau nekalbant apie tai, kaip tokie draudimai galėtų būti proporcingi siekiant šių tikslų.
Taryba, palaikoma Komisijos, teigia, kad neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas turi būti pripažintas nepriimtinu arba bet kuriuo atveju nepagrįstu.
Reikia pažymėti, kad argumentai, susiję su netinkamu ir nepagrįstu šių ribojamųjų priemonių pobūdžiu, yra vienodi arba iš dalies sutampa su tais, kurie jau buvo aptarti nagrinėjant ketvirtąjį ieškinio pagrindą.
Kadangi nėra reikalo nagrinėti šio ieškinio pagrindo priimtinumo, būtina priminti šio sprendimo 146–157 punktuose pateiktus vertinimus ir vadovaujantis tais pačiais motyvais atmesti ieškovo nurodytą neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą.
Vadinasi, reikia atmesti neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, kaip ir visą ieškinį, ir nėra būtinybės priimti sprendimo dėl patikslintų ieškinio reikalavimų priimtinumo.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, reikia jam nurodyti padengti bylinėjimosi išlaidas, kaip to prašė Taryba.
Be to, pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Todėl Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Sberbank of Russia OAO
padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jo priteisiamos Europos Sąjungos Tarybos patirtos bylinėjimosi išlaidos.

3.
Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Berardis
Spielmann
Csehi
Paskelbtas 2018 m. rugsėjo 13 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.