CELEX: 62018CJ0149
Predhodno odločanje
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah
Pravo, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti
Uredba (ES) št. 864/2007 (Rim II)
Člena 16 in 27
Prevladujoče obvezne določbe
Direktiva 2009/103/ES
Zavarovanje civilne avtomobilske odgovornosti
Člen 28

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 16 in 27 Uredbe (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti („Rim II“) (
UL 2007, L 199, str. 40
, v nadaljevanju: Uredba Rim II) in člena 28 Direktive 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (
UL 2009, L 263, str. 11
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Agostinhom da Silvo Martinsom in zavarovalnico Dekra Claims Services Portugal SA v zvezi z določitvijo prava, ki se uporablja za obveznost plačila odškodnine, ki je posledica avtomobilske nesreče, do katere je prišlo v Španiji.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba Rim II
V uvodni izjavi 7 Uredbe Rim II je navedeno:
„Vsebinsko področje uporabe in določbe te uredbe bi morale biti skladne z Uredbo Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah […] (‚Bruselj I‘) in instrumenti o pravu, ki se uporablja za pogodbene obveznosti.“
Člen 4 Uredbe Rim II, naslovljen „Splošno pravilo“, določa:
„1.   Če v tej uredbi ni določeno drugače, je pravo, ki se uporablja za nepogodbeno obveznost, nastalo iz škodnega dejanja, pravo države, v kateri škoda nastane, ne glede na državo, v kateri se je zgodil dogodek, ki je povzročil nastalo škodo, in ne glede na državo ali države, v kateri so nastale posredne posledice.
2.   Vendar kadar imata oseba, za katero se zatrjuje, da je odgovorna, in oseba, ki je utrpela škodo, ob nastanku škode običajno prebivališče v isti državi, se uporablja pravo te države.
3.   Kadar je iz vseh okoliščin primera razvidno, da je škodno dejanje očitno v tesnejši zvezi z drugo državo kot z državo iz odstavkov 1 ali 2, se uporablja pravo te druge države. Očitno tesnejša zveza z drugo državo bi lahko temeljila zlasti na že obstoječih razmerjih med strankama, kot je na primer pogodba, ki je tesno povezana z obravnavanim škodnim dejanjem.“
Člen 15 te uredbe, naslovljen „Področje uporabe prava, ki se uporabi“, določa:
„Pravo, ki se na podlagi te uredbe uporablja za nepogodbene obveznosti, ureja zlasti:
[…]
(h)
način prenehanja obveznosti ter pravila glede zastaranja in izgube pravic, nastale s potekom roka zastaranja, vključno s pravili v zvezi z začetkom, prekinitvijo in zadržanjem zastaralnega roka ali roka za izgubo pravic.“
Člen 16 navedene uredbe, naslovljen „Prevladujoče obvezne določbe“, določa:
„Ta uredba ne omejuje uporabe določb prava pristojnega sodišča, kadar so te obvezne ne glede na pravo, ki se sicer uporablja za nepogodbene obveznosti.“
Člen 27 iste uredbe, naslovljen „Razmerje do drugih določb prava Skupnosti“, določa:
„Ta uredba ne posega v uporabo določb prava Skupnosti, ki za posebne zadeve določajo kolizijska pravila za nepogodbene obveznosti.“
Rimska konvencija
Člen 7 Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (
UL 2005, C 169, str. 10
, v nadaljevanju: Rimska konvencija), naslovljen „Prisilne določbe“, določa:
„1.   Kadar se po tej konvenciji uporablja pravo določene države, je možno uporabiti prisilne določbe prava druge države, s katero je dejansko stanje tesno povezano, če in kolikor se morajo po pravu te druge države take določbe uporabljati ne glede na to, katero pravo se sicer uporablja za pogodbo. Pri odločitvi o uporabi teh prisilnih določb se upošteva njihovo naravo in namen ter posledice njihove uporabe oz. neuporabe.
2.   Nobena določba te konvencije ne omejuje uporabe prisilnih določb prava države sodišča, pred katerim poteka postopek, ne glede na pravo, ki se sicer uporablja za pogodbo.“
Uredba Rim I
Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (
UL 2008, L 177, str. 6
, v nadaljevanju: Uredba Rim I) je nadomestila Rimsko konvencijo. Člen 9 te uredbe, naslovljen „Prevladujoče obvezne določbe“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Prevladujoče obvezne določbe so določbe, katerih upoštevanje je po mnenju države bistvenega pomena za zaščito njenih javnih interesov, kot je na primer njena politična, socialna ali gospodarska ureditev, in sicer do take mere, da se te določbe uporabljajo za vse primere, ki sodijo na njihovo področje uporabe, ne glede na to, katero pravo se sicer uporablja za pogodbo na podlagi te uredbe.
2.   Nobena določba te uredbe ne omejuje uporabe prevladujočih obveznih določb prava države sodišča, pred katerim poteka postopek.“
Direktiva 2009/103
Člen 28 Direktive 2009/103, naslovljen „Nacionalne določbe“, določa:
„1.   Države članice smejo skladno s Pogodbo ohraniti ali vpeljati določbe, ki so za oškodovanca ugodnejše od določb, potrebnih za uskladitev s to direktivo.
2.   Države članice predložijo Komisiji besedila temeljnih predpisov nacionalne zakonodaje, sprejetih na področju, ki ga ureja ta direktiva.“
Portugalsko pravo
Člen 11 Decreto-Lei št. 291/2007 (uredba-zakon št. 291/2007) z dne 21. avgusta 2007 določa:
„1.   Zavarovanje civilne odgovornosti iz člena 4 zajema:
(a)
za nesreče, ki se zgodijo na ozemlju Portugalske, obveznost plačila odškodnine po civilnem pravu;
(b)
za nesreče, ki se zgodijo na ozemlju drugih držav podpisnic Sporazuma med nacionalnimi zavarovalnimi biroji, obveznost plačila odškodnine po pravu, ki se uporablja za nesrečo, ki se v primeru, ko se lahko uporabi Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru [z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3)], nadomesti s portugalskim pravom, če to nudi višje kritje;
(c)
za nesreče, ki se zgodijo na ozemlju iz člena 10(1)(b), samo škodo, ki nastane prebivalcem držav članic in držav, ki so pristopile k Sporazumu med nacionalnimi zavarovalnimi biroji, pod pogoji, določenimi v portugalski zakonodaji.
2.   Zavarovanje civilne odgovornosti, določeno v členu 4, zajema škodo, ki je nastala pešcem, kolesarjem ali drugim ne-motoriziranim udeležencem v prometu, v kolikor zakonodaja o civilni odgovornosti zaradi avtomobilske nesreče določa obveznost nadomestila za tako škodo.“
Člen 498 Código Civil (civilni zakonik), naslovljen „Zastaranje“, določa:
„1.   Pravica do odškodnine zastara v treh letih od datuma, ko je oškodovanec izvedel za pravico, ki mu pripada, čeprav ne ve, kdo je odgovoren, in ne pozna popolnega obsega škode, brez poseganja v splošno zastaranje, če bi potekel ustrezni rok, ki teče od škodnega dejanja.
2.   Prav tako po treh letih od izpolnitve obveznosti zastara regresna pravica med odgovornimi osebami.
3.   Če se škodno dejanje kvalificira kot kaznivo dejanje, za katerega zakon določa daljši zastaralni rok, se uporabi ta rok.
4.   Zastaranje pravice do odškodnine ne pomeni zastaranja morebitne tožbe za vračilo stvari ali tožbe za povračilo zaradi neupravičene obogatitve.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
V Španiji je 20. avgusta 2015 prišlo do prometne nesreče dveh vozil, pri čemer je bilo eno registrirano na Portugalskem in ga je vozil lastnik tega vozila, A. da Silva Martins, drugo pa je bilo registrirano v Španiji in zavarovano pri zavarovalnici Segur Caixa, ki jo na Portugalskem zastopa družba Dekra Claims Services Portugal.
Vozilo, registrirano v Španiji, se je s sprednjim delom zaletelo v zadnji del vozila A. da Silve Martinsa, ki zaradi nastale škode ni bilo več vozno. Vozilo je bilo zato treba odpeljati na Portugalsko, kjer se je izvedlo popravilo.
Stroške popravila vozila A. da Silve Martinsa je sprva krila zavarovalnica Axa Portugal, zdaj Ageas Portugal, v okviru kasko zavarovanja. Ker je bil za nesrečo odgovoren samo voznik vozila, registriranega v Španiji, je njegova zavarovalnica, družba Segur Caixa, družbi Axa Portugal povrnila navedene stroške.
V postopku v glavni stvari A. da Silva Martins zahteva odškodnino za posredno škodo, nastalo pri nesreči.
Navaja, da je pravo, ki se uporabi za spor o glavni stvari, portugalsko pravo, zlasti člen 498(1) civilnega zakonika, ki za vložitev tožbe za nadomestilo škode, ki je posledica škodnega dogodka, določa zastaralni rok treh let. Glede na to, da se je nesreča zgodila 20. avgusta 2015, naj bi bil torej začetek postopka, do katerega je prišlo 11. novembra 2016, sprožen pravočasno.
Družba Segur Caixa pa trdi, da je zakonodaja, ki se uporabi odškodninsko tožbo tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, španska zakonodaja, ki za vložitev tožbe za nadomestilo škode, ki je posledica škodnega dogodka, določa zastaralni rok enega leta. Ta tožba naj bi zato bila vložena po roku.
Sodišče prve stopnje je ugovoru zastaranja, ki ga je vložila družba Segur Caixa, ugodilo.
A. da Silva Martins se je zoper sodbo, ki jo je izdalo navedeno sodišče, pritožil in zahteval njeno razveljavitev ter uporabo zastaralnega roka, določenega v portugalski zakonodaji.
Predložitveno sodišče navaja, da se glede na Uredbo Rim II uporabi španska zakonodaja, ki določa zastaralni rok enega leta. Ker pa uporaba Direktive 2009/103 in sistema obveznega zavarovanja civilne avtomobilske odgovornosti, ki velja na Portugalskem in ki določa zastaralni rok treh let, prav tako ni izključena, se to sodišče med drugim sprašuje, ali je portugalska zakonodaja, s katero je ta direktiva prenesena v nacionalno pravo in ki določa, da se pravo države pogodbenice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru glede povzročitve nesreče nadomesti s portugalskim pravom, „če to nudi višje kritje“, obvezna v smislu člena 16 Uredbe Rim II.
V teh okoliščinah je Tribunal da Relação de Lisboa (pritožbeno sodišče v Lizboni, Portugalska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba šteti, da je veljavna ureditev na Portugalskem kot obvezna določba prevladujoča v smislu člena 16 Uredbe ‚Rim II‘?
2.
Ali je to pravilo mogoče šteti za določbo prava Unije, ki ureja kolizijska pravila v smislu člena 27 Uredbe ‚Rim II‘?
3.
Ali je treba šteti, da se za portugalskega državljana, ki je bil žrtev v prometni nesreči v Španiji, uporablja ureditev zastaranja iz člena 498(3) portugalskega civilnega zakonika v smislu člena 28 Direktive 2009/103/ES?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 16 Uredbe Rim II razlagati tako, da je nacionalno določbo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da je zastaralni rok za vložitev tožbe za nadomestilo škode, ki je posledica škodnega dogodka, tri leta, mogoče šteti za prevladujočo obvezno določbo v smislu tega člena.
V zvezi s tem je treba spomniti, prvič, da je iz člena 4(1) Uredbe Rim II razvidno, da je pravo, ki se uporablja za nepogodbeno obveznost, nastalo iz škodnega dejanja, pravo države, v kateri škoda nastane, ne glede na državo, v kateri se je zgodil dogodek, zaradi katerega je nastala škoda, in ne glede na državo ali države, v kateri so nastale posredne posledice tega dogodka.
Drugič, člen 15(h) te uredbe določa, da pravo, ki se na podlagi te uredbe uporablja za nepogodbene obveznosti, med drugim ureja pravila glede zastaranja in izgube pravic.
Vendar člen 16 Uredbe Rim II dovoljuje uporabo določb
legis fori
, kadar so te obvezne, ne glede na pravo, ki se sicer uporablja za nepogodbene obveznosti.
Medtem ko pojem „prevladujoče obvezne določbe“, uporabljen v tej določbi, v okviru navedene uredbe ni opredeljen, pa je treba opozoriti, da člen 9(1) Uredbe Rim I prevladujoče obvezne določbe opredeljuje kot določbe, katerih upoštevanje je po mnenju države bistvenega pomena za zaščito njenih javnih interesov, kot so na primer njena politična, socialna ali gospodarska ureditev, in sicer do take mere, da se te določbe uporabljajo za vse primere, ki sodijo na njihovo področje uporabe, ne glede na to, katero pravo se sicer uporablja za pogodbo na podlagi te uredbe.
Ker zahteva po doslednosti pri uporabi uredb Rim I in Rim II (sodba z dne 21. januarja 2016, ERGO Insurance in Gjensidige Baltic,
C‑359/14 in C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, točka
), govori v prid čim večji harmonizaciji razlage funkcionalno enakih pojmov, uporabljenih v teh uredbah, je treba šteti, da neodvisno od tega, da je v nekaterih jezikovnih različicah Uredbe Rim II uporabljena drugačna terminologija kot v Uredbi Rim I, „prevladujoče obvezne določbe“ v smislu člena 16 Uredbe Rim II ustrezajo opredelitvi „prevladujočih obveznih določb“ v smislu člena 9 Uredbe Rim I, tako da razlaga, ki jo je Sodišče podalo za zadnjenavedeni pojem, velja tudi za pojem „prevladujoče obvezne določbe“ v smislu člena 16 Uredbe Rim II.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče v okviru Rimske konvencije poudarilo, da je treba izjemo v zvezi z obstojem „prisilnih določb“ v smislu zakonodaje zadevne države članice razlagati ozko (sodba z dne 17. oktobra 2013, Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, točka
).
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča mora v tem okviru nacionalno sodišče v okviru presoje, ali ima nacionalno pravo, s katerim namerava nadomestiti pravo, ki sta ga izrecno izbrali pogodbeni stranki, naravo „prisilne določbe“, upoštevati ne samo natančno vsebino tega prava, ampak tudi splošno sistematiko in vse okoliščine, v katerih je bilo sprejeto, da bi ga lahko štelo za obvezno, če se izkaže, da ga je nacionalni zakonodajalec sprejel zaradi zavarovanja interesa, ki ga je zadevna država članica ocenila za bistvenega (sodba z dne 17. oktobra 2013, Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, točka
).
Po analogiji je treba šteti, da mora predložitveno sodišče pri morebitnem ugotavljanju „prevladujoče obvezne določbe“ v smislu člena 16 Uredbe Rim II na podlagi podrobne analize besedila, splošne sistematike, ciljev in okoliščin sprejetja te določbe ugotoviti, da je navedena določba v nacionalnem pravnem redu tako pomembna, da upravičuje odstopanje od prava, ki se uporabi, določenega na podlagi člena 4 te uredbe.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da člen 11(1)(b) uredbe-zakona št. 291/2007 določa, da se obveznost plačila odškodnine za nesreče, ki se zgodijo na ozemlju držav pogodbenic Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, določena po pravu, ki se uporablja za nesrečo, nadomesti s portugalskim pravom, če to nudi višje kritje. V skladu s členom 498(1) civilnega zakonika je zastaralni rok za vložitev tožbe za nadomestilo škode, ki je posledica škodnega dogodka, tri leta, medtem ko je rok, ki ga določa špansko pravo in za katerega predložitveno sodišče meni, da se v skladu s členom 4 Uredbe Rim II uporabi v obravnavani zadevi, eno leto.
Čeprav Sodišče ni pristojno za presojo določb iz prejšnje točke glede na merila, navedena v točki 31 te sodbe, je treba poudariti, da kljub različnosti nacionalnih pravil o zastaranju člen 15(h) Uredbe Rim II izrecno določa, da za ta pravila velja splošno pravilo za določitev prava, ki se uporabi, in da nobeno drugo besedilo prava Unije ne določa posebnih zahtev s področja zastaranja tožbe, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari.
V teh okoliščinah bi, kot poudarja Evropska komisija, uporaba zastaralnega roka za vložitev tožbe za nadomestilo škode, ki je posledica škodnega dogodka, ki bi bil drugačen od zastaralnega roka, ki ga določa pravo, določeno kot tisto, ki se uporabi, zahtevala ugotovitev posebej pomembnih razlogov, kot je očitna kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva in do učinkovitega sodnega varstva, ki bi izhajala iz uporabe prava, ki je v skladu s členom 4 Uredbe Rim II določeno kot pravo, ki se uporabi.
Iz navedenega izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 16 Uredbe Rim II razlagati tako, da nacionalne določbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da je zastaralni rok za vložitev tožbe za nadomestilo škode, ki je posledica škodnega dogodka, tri leta, ni mogoče šteti za prevladujočo obvezno določbo v smislu tega člena, razen če sodišče, ki mu je spor predložen v obravnavo, na podlagi podrobne analize besedila, splošne sistematike, ciljev in okoliščin sprejetja te določbe ugotovi, da je ta določba v nacionalnem pravnem redu tako pomembna, da upravičuje odstopanje od prava, ki se uporabi in ki je določeno na podlagi člena 4 te uredbe.
Drugo in tretje vprašanje
Z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 27 Uredbe Rim II razlagati tako, da člen 28 Direktive 2009/103, kot je prenesen v nacionalno pravo, pomeni določbo prava Unije, ki ureja kolizijska pravila za nepogodbene obveznosti v smislu tega člena 27.
V skladu z navedenim členom 27 Uredba Rim II ne posega v uporabo določb prava Unije, ki za posebne zadeve določajo kolizijska pravila za nepogodbene obveznosti.
V zvezi s tem je treba na eni strani opozoriti, da niti iz besedila niti iz ciljev Direktive 2009/103 ni razvidno, da bi bil njen namen določitev kolizijskih pravil (sodba z dne 21. januarja 2016, ERGO Insurance in Gjensidige Baltic,
C‑359/14 in C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, točka
).
Navedena direktiva je namreč omejena na to, da državam članicam nalaga obveznost sprejetja ukrepov, ki zagotavljajo, da sta oškodovanec v prometni nesreči in imetnik vozila, vpletenega v to nesrečo, varovana (sodba z dne 21. januarja 2016, ERGO Insurance in Gjensidige Baltic,
C‑359/14 in C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, točka
).
Na drugi strani je treba poudariti, da čeprav člen 28 Direktive 2009/103 v skladu s svojim ciljem varstva oškodovancev nesreč, ki jih povzročijo motorna vozila, omogoča sprejetje pravil, ki so za navedene oškodovance ugodnejša od tistih, ki jih zahteva ta direktiva, pa se ta določba nanaša le na zakonodajo ene države članice za prenos in se ne nanaša na vprašanje, ali se v danem primeru uporabijo taka ugodnejša pravila, ne pa pravila drugih držav članic.
Tako se v takem primeru presoja nacionalne zakonodaje za prenos opravi šele po vnaprejšnji določitvi prava, ki se uporabi, v skladu z določbami Uredbe Rim II.
Na drugo in tretje vprašanje je zato treba odgovoriti, da je treba člen 27 Uredbe Rim II razlagati tako, da člen 28 Direktive 2009/103, kot je bil prenesen v nacionalno pravo, ne pomeni določbe prava Unije, ki ureja kolizijska pravila za nepogodbene obveznosti v smislu tega člena 27.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

1.
Člen 16 Uredbe (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti („Rim II“) je treba razlagati tako, da nacionalne določbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da je zastaralni rok za vložitev tožbe za nadomestilo škode, ki je posledica škodnega dogodka, tri leta, ni mogoče šteti za prevladujočo obvezno določbo v smislu tega člena, razen če sodišče, ki mu je spor predložen v obravnavo, na podlagi podrobne analize besedila, splošne sistematike, ciljev in okoliščin sprejetja te določbe ugotovi, da je ta določba v nacionalnem pravnem redu tako pomembna, da upravičuje odstopanje od prava, ki se uporabi in ki je določeno na podlagi člena 4 te uredbe.

2.
Člen 27 Uredbe št. 864/2007 je treba razlagati tako, da člen 28 Direktive 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti, kot je bil prenesen v nacionalno pravo, ne pomeni določbe prava Unije, ki ureja kolizijska pravila za nepogodbene obveznosti v smislu tega člena 27.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: portugalščina.