CELEX: 62019CJ0641
Predhodno odločanje
Varstvo potrošnikov
Direktiva 2011/83/EU
Člen 2, točka 11, člen 14(3) in člen 16(m)
Pogodba, sklenjena na daljavo
Dobava digitalne vsebine in digitalnih storitev
Pravica do odstopa od pogodbe
Obveznosti potrošnika v primeru odstopa od pogodbe
Določitev zneska, ki ga plača potrošnik za storitve, opravljene pred uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe
Izjema od pravice do odstopa od pogodbe v primeru dobave digitalne vsebine

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2, točka 11, člena 14(3) in člena 16(m) Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (
UL 2011, L 304, str. 64
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebo EU kot potrošnikom in družbo PE Digital GmbH zaradi zneska, dolgovanega tej družbi, potem ko je oseba EU uveljavila pravico do odstopa od pogodbe, sklenjene s to družbo.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 4, 19 in 50 Direktive 2011/83 je navedeno:
„(4)
[…] Uskladitev [Harmonizacija] določenih vidikov potrošniških pogodb, sklenjenih na daljavo […], je nujna za spodbujanje dejanskega potrošniškega notranjega trga, na katerem bi vladalo pravo ravnovesje med visoko ravnjo varstva potrošnikov in konkurenčnostjo podjetij, obenem pa bi bilo zagotovljeno spoštovanje načela subsidiarnosti.
[…]
(19)
Digitalna vsebina so podatki, ki nastanejo in so posredovani v digitalni obliki, kot so računalniški programi, aplikacije, igrice, glasba, video posnetki ali besedilo, ne glede na to, ali se do njih dostopa s pomočjo prenosa podatkov ali sprotnega predvajanja, iz oprijemljivih medijev ali na kakšen drug način. Pogodbe za dobavo digitalne vsebine bi morale biti znotraj področja uporabe te direktive. […] [Z]a namen te direktive [se] pogodbe za digitalno vsebino, ki se ne dobavi na oprijemljivem mediju, ne bi smele opredeliti niti kot prodajne pogodbe niti kot pogodbe o opravljanju storitev. Za takšne pogodbe bi moral imeti potrošnik pravico do odstopa, razen če je odobril začetek izvajanja pogodbe znotraj odstopnega roka in se zaveda, da bo posledično izgubil pravico do odstopa od pogodbe. […]
[…]
(50)
Potrošnik bi moral po eni strani imeti pravico do odstopa od pogodbe tudi, če je zaprosil za opravilo storitev pred koncem odstopnega roka. Če pa potrošnik po drugi strani uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe, pa bi moralo biti trgovcu zagotovljeno, da prejme ustrezno plačilo za že opravljeno storitev. Sorazmerni znesek bi moral biti izračunan na podlagi cene iz pogodbe, razen če potrošnik dokaže, da je sama skupna cena nesorazmerna; v tem primeru se znesek, ki se plača, izračuna na podlagi tržne vrednosti opravljenih storitev. Tržna vrednost bi morala biti določena glede na ceno enakovrednih storitev, ki so jih v času sklenitve pogodbe izvedli drugi trgovci. Potrošnik bi moral zato zahtevati izvedbo storitev pred koncem odstopnega roka s podajo izrecne zahteve, v primeru pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, pa na trajnem nosilcu podatkov. Podobno bi trgovec moral potrošnika prek trajnega nosilca podatkov obvestiti o kakršnih koli obveznostih glede plačila sorazmernih stroškov za že opravljene storitve. […]“
Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
6.
‚pogodba o opravljanju storitev‘ pomeni vsako pogodbo razen prodajne pogodbe, na podlagi katere trgovec opravi storitev za potrošnika ali se temu zaveže, potrošnik pa za to plača ceno ali se temu zaveže.
[…]
11.
‚digitalna vsebina‘ pomeni podatke, ki nastanejo in so posredovani v digitalni obliki;
[…]“
Člen 7 Direktive 2011/83, naslovljen „Formalne zahteve za pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov“, v odstavku 3 določa:
„Kadar potrošnik želi, da se opravljanje storitev ali dobava vode, plina ali električne energije, če se ti ne prodajajo v omejeni prostornini ali določeni količini, ali daljinskega ogrevanja, začne v odstopnem roku iz člena 9(2), trgovec zahteva, da potrošnik za to izrecno zaprosi na trajnem nosilcu podatkov.“
Člen 9 iste direktive, naslovljen „Pravica do odstopa od pogodbe“, v odstavku 1 določa:
„Razen kadar se uporabljajo izjeme iz člena 16, ima potrošnik na voljo 14 dni, da brez obrazložitve odstopi od pogodbe, sklenjene na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov, ne da bi imel zaradi tega poleg stroškov iz člena 13(2) in člena 14 še druge stroške.“
Člen 14 Direktive 2011/83, naslovljen „Obveznosti potrošnika v primeru odstopa od pogodbe“, določa:
„[…]
3.   Če potrošnik uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe po tem, ko je vložil zahtevo v skladu s členom 7(3) ali členom 8(8), trgovcu plača znesek, ki je sorazmeren s storitvami, opravljenimi do trenutka, ko je potrošnik trgovca obvestil, da uveljavlja navedeno pravico, v primerjavi s celotnim obsegom pogodbe. Sorazmerni znesek, ki ga mora potrošnik plačati trgovcu, se izračuna na podlagi skupne cene, dogovorjene v pogodbi. Če je skupna cena pretirana, se na podlagi tržne vrednosti opravljenih storitev izračuna sorazmerni znesek.
4.   Potrošnik ne nosi nobenih stroškov za:
(a)
izvedbo storitev, dobavo vode, plina ali električne energije, če se ti ne prodajajo v omejeni prostornini ali določeni količini, ali daljinskega ogrevanja, ki so delno ali v celoti izvedene v odstopnem roku, kadar:
(i)
trgovec ni zagotovil informacij v skladu s točkama (h) ali (j) člena 6(1), ali
(ii)
potrošnik ni izrecno zahteval, da se opravljanje storitve začne v odstopnem roku v skladu s členom 7(3) in členom 8(8), ali
(b)
celotno ali delno dobavo digitalne vsebine, ki se ne dostavi na otipljivem nosilcu podatkov, kadar:
(i)
potrošnik ni podal izrecnega predhodnega soglasja, da se izvajanje storitve začne pred iztekom 14-dnevnega roka iz člena 9, ali
(ii)
potrošnik ni potrdil, da s soglasjem izgubi pravico do odstopa od pogodbe, ali
(iii)
trgovec ni zagotovil potrdila v skladu s členom 7(2) ali členom 8(7).
[…]“
Člen 16 te direktive, naslovljen „Izjeme od pravice do odstopa od pogodbe“, določa:
„Države članice ne zagotovijo pravice do odstopa od pogodbe iz členov 9 do 15 pri pogodbah, sklenjenih na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov, kar zadeva:
[…]
(m)
dobavo digitalne vsebine, ki se ne dostavi na otipljivem nosilcu podatkov, če se je izvajanje storitve začelo na podlagi izrecnega predhodnega soglasja potrošnika in z njegovo privolitvijo, da s tem izgubi pravico do odstopa od pogodbe.“
Nemško pravo
V členu 312f(3) Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik, v nadaljevanju: BGB) je digitalna vsebina opredeljena kot „podatki, ki niso na otipljivem nosilcu ter ki so proizvedeni in dobavljeni v digitalni obliki“.
Člen 356 BGB, naslovljen „Pravica do odstopa od pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, in pogodbe, sklenjene na daljavo“, v odstavku 5 določa:
„Če gre za pogodbo o dobavi digitalne vsebine, ki ni na otipljivem nosilcu, pravica do odstopa od pogodbe preneha tudi, če je trgovec začel izvajati pogodbo, potrošnik pa je
1.
izrecno privolil, da trgovec začne izvajati pogodbo pred iztekom odstopnega roka, in
2.
potrdil, da se je seznanil z dejstvom, da s tem, ko da soglasje, ob izpolnitvi pogodbe izgubi pravico do odstopa od pogodbe.“
Člen 357(8) in (9) BGB določa:
„(8)   Kadar potrošnik odstopi od pogodbe o opravljanju storitev ali dobavi vode, plina ali električne energije, ki se nanaša na neopredeljene količine ali na nedoločeno prostornino oziroma oskrbo z daljinskim ogrevanjem, mora potrošnik plačati nadomestilo za storitve, opravljene do odstopa od pogodbe, če je potrošnik od trgovca izrecno zahteval, da začne storitev izvajati pred iztekom roka za odstop od pogodbe. Pravica, ki izhaja iz prvega stavka, obstaja le, če je trgovec potrošnika obvestil v skladu s členom 246a, prvi del, odstavek 2, prvi stavek, točke od 1 do 3, Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (uvodni zakon k civilnemu zakoniku). Pri pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, obstaja pravica iz prvega stavka le, če je potrošnik svojo željo v smislu prvega stavka posredoval na trajnem nosilcu podatkov. Pri izračunu nadomestila se je treba opreti na skupno dogovorjeno ceno. Če je skupna dogovorjena cena previsoka, se nadomestilo izračuna na podlagi tržne vrednosti opravljene storitve.
(9)   Če potrošnik odstopi od pogodbe o zagotavljanju digitalne vsebine, ki ni na oprijemljivem nosilcu, mu ni treba plačati nadomestila.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba PE Digital s sedežem v Nemčiji upravlja spletno stran za stike „Parship“ (www.parship.de). Svojim uporabnikom ponuja dve obliki članstva, in sicer brezplačno osnovno članstvo, pri katerem so možnosti za navezovanje stikov z drugimi uporabniki zelo omejene, ter plačljivo članstvo „premium“ za obdobje 6, 12 ali 24 mesecev. Zadnjenavedeno članstvo uporabnikom omogoča, da v obdobju svojega članstva na platformi navežejo stik z vsemi drugimi „premium“ člani – v Nemčiji je več kot 186.000 uporabnikov – in si tako z njimi izmenjujejo sporočila in slike.
Članstvo „premium“ med drugim vključuje tako imenovano „garancijo stikov“, ki zagotavlja vzpostavitev nekega števila stikov z drugimi uporabniki. Za stik se tako šteje vsak odgovor, ki ga zadevni uporabnik prebere po sporočilu, ki ga je poslal, in vsako sporočilo, ki ga prejme uporabnik, po katerem prebere ali si z drugim uporabnikom izmenja vsaj dve sporočili.
Povprečno je v prvem tednu obdobja članstva „premium“ poslanih in prejetih 31,3 sporočila, v drugem tednu 8,9 sporočila, v tretjem tednu 6,1 sporočila, v četrtem tednu 5,1 sporočila in od petega tedna dalje manj kot pet sporočil.
Za vsakega člana se takoj po njegovi prijavi pripravi avtomatizirana izbira predlogov partnerjev v isti zvezni deželi, ki je izdelana na podlagi približno tridesetminutnega osebnostnega testa o lastnostih, navadah in interesih, ki so mu pomembni pri navezovanju stikov. V okviru 12-mesečnega članstva „premium“ ta izbor že ustreza približno polovici vseh predlogov srečanj, ki jih je član prejel v času trajanja sklenjene pogodbe. Algoritem za osebnostni test je bil izdelan in razvit pod vodstvom diplomiranega psihologa. Člani „premium“ prejmejo računalniško generirani rezultat testa v obliki 50 strani dolgega „mnenja o osebnosti“, „osnovni“ člani pa ga lahko prejmejo kot plačljivo delno storitev.
Oseba EU je kot potrošnik 4. novembra 2018 z družbo PE Digital sklenila pogodbo o članstvu „premium“ za obdobje 12 mesecev po ceni 523,95 EUR (v nadaljevanju: zadevna pogodba). Ta cena je bila več kot dvakrat višja od cene, ki jo je družba PE Digital zaračunala nekaterim svojim drugim uporabnikom za pogodbo z enakim trajanjem, sklenjeno v istem letu. Družba PE Digital je v skladu z zahtevami iz člena 246a, prvi del, odstavek 2, prvi stavek, točki 1 in 3, uvodnega zakona k civilnemu zakoniku osebo EU poučila o njeni pravici do odstopa od pogodbe, ta pa je družbi PE Digital potrdila, da mora začeti opravljati storitev, določeno v tej pogodbi, pred iztekom roka za odstop od pogodbe.
Ker je oseba EU 8. novembra 2018 odstopila od zadevne pogodbe, ji je družba PE Digital zaračunala skupni znesek 392,96 EUR iz naslova nadomestila za storitve.
Oseba EU je s tožbo, vloženo pri Amtsgericht Hamburg (okrajno sodišče v Hamburgu, Nemčija), zahtevala vračilo vseh plačil v korist družbe PE Digital.
Predložitveno sodišče z opiranjem na smernice Evropske komisije v zvezi z Direktivo 2011/83, ki so bile sprejete junija 2014, zlasti na njeno točko 6.5.1. v zvezi s členom 14(3) te direktive, meni, da je treba, kadar celotna storitev zajema ločene delne storitve, ki v skladu s pogodbo niso vse opravljene sočasno, pri izračunu zneska nadomestila, ki ga je treba plačati trgovcu, upoštevati trajanje vsake od teh delnih storitev.
Predložitveno sodišče v zvezi z izračunom „zneska, ki je sorazmeren s storitvami, opravljenimi do trenutka, ko je potrošnik trgovca obvestil, da uveljavlja [pravico do odstopa od pogodbe], v primerjavi s celotnim obsegom pogodbe“, v smislu člena 14(3) Direktive 2011/83, ne upošteva le storitve, ki jo je opravil trgovec, ampak tudi vrednost opravljene storitve, ki jo je bil deležen potrošnik.
Po mnenju predložitvenega sodišča je treba odškodnino, ki jo mora potrošnik plačati trgovcu v primeru odstopa od pogodbe, sklenjene v skladu s členom 14(3) Direktive 2011/83 in členom 357(8) BGB, najprej izračunati na podlagi razlikovanja med različnimi delnimi storitvami, določenimi v pogodbi. Drugič, ceno različnih delnih storitev bi bilo treba opredeliti glede na njihove vrednosti za povprečnega potrošnika, ob upoštevanju cilja navedene pogodbe, in sicer z uporabo statističnih podatkov v zvezi z ravnanjem potrošnikov. Tretjič, izračunati bi bilo treba elemente zneska, ki ga je treba plačati za različne delne storitve, ob upoštevanju, na eni strani, obsega že opravljenih delnih storitev in, na drugi strani, vrednosti opravljenih storitev. Četrtič, seštevek tako izračunanih zneskov bi pripeljal do skupnega zneska, ki ga mora plačati potrošnik.
V zvezi s tem bi bilo posredovanje mnenja o osebnosti na začetku izvajanja zadevne pogodbe vseeno mogoče opredeliti – kot ločeno delno storitev – za dobavo digitalne vsebine, ki se ne dostavi na otipljivem nosilcu podatkov, kar bi povzročilo uporabo določb o izjemi iz člena 14(4)(b)(ii) in člena 16(m) Direktive 2011/83, pa tudi iz člena 356(5) in člena 357(9) BGB.
Vendar bi ta razlaga pomenila, da se potrošniku zavrne pravica do odstopa od pogodbe, in bi s tem posegla v njegove pravice.
Poleg tega predložitveno sodišče s sklicevanjem na člen 14(3) Direktive 2011/83 v povezavi z njeno uvodno izjavo 50 meni, da skupna cena, ki je dvakrat višja od cene, zaračunane drugim uporabnikom za isto storitev, ni „pretirana“ v smislu te določbe, dokler ne doseže tržne vrednosti opravljene storitve oziroma jo le malo preseže.
V teh okoliščinah je Amtsgericht Hamburg (okrajno sodišče v Hamburgu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 14(3) Direktive 2011/83[…] ob upoštevanju njene uvodne izjave 50 razlagati tako, da je treba ‚znesek, ki je sorazmeren s storitvami, opravljenimi do trenutka, ko je potrošnik trgovca obvestil, da uveljavlja navedeno pravico, v primerjavi s celotnim obsegom pogodbe‘, ki ga mora plačati potrošnik, pri pogodbi, katere predmet ni enotna storitev, ampak storitev, sestavljena iz več delnih storitev, izračunati zgolj na način
pro rata temporis
, če potrošnik za storitev sicer plačuje na način
pro rata temporis
, vendar se delne storitve opravijo različno hitro?
2.
Ali je treba člen 14(3) Direktive 2011/83 razlagati tako, da je treba ‚znesek, ki je sorazmeren s storitvami, opravljenimi do trenutka, ko je potrošnik trgovca obvestil, da uveljavlja navedeno pravico, v primerjavi s celotnim obsegom pogodbe‘, ki ga mora plačati potrošnik, izračunati zgolj na način
pro rata temporis
tudi v primeru, če se neka (delna) storitev sicer opravlja stalno, vendar ima na začetku pogodbenega razmerja večjo ali manjšo vrednost za potrošnika?
3.
Ali je treba člen 2, točka 11, Direktive 2011/83 in člen 2, točka 1, Direktive (EU) 2019/770 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 [o nekaterih vidikih pogodb o dobavi digitalne vsebine in digitalnih storitev (
UL 2019, L 136, str. 1
)] razlagati tako, da so lahko ‚digitalna vsebina‘ v smislu člena 2, točka 11, Direktive 2011/83 in člena 2, točka 1, Direktive 2019/770 tudi datoteke, ki se dobavijo kot delna storitev v okviru storitve, ki je bila opravljena zlasti kot ‚digitalna storitev‘ v smislu člena 2, točka 2, Direktive 2019/770, kar pomeni, da bi lahko trgovec na podlagi člena 16(m) Direktive 2011/83 glede te delne storitve ugovarjal pravici do odstopa od pogodbe, potrošnik pa bi lahko, če trgovcu to ne bi uspelo, v celoti odstopil od pogodbe in mu zaradi člena 14(4)(b)(ii) Direktive 2011/83 za to delno storitev ne bi bilo treba plačati nadomestila?
4.
Ali je treba člen 14(3) Direktive 2011/83 ob upoštevanju njene uvodne izjave 50 razlagati tako, da je skupna pogodbeno dogovorjena cena storitve ‚pretirana‘ v smislu člena 14(3), tretji stavek, Direktive 2011/83, če je precej višja od skupne cene, o kateri se je isti trgovec za vsebinsko enako storitev, za enako obdobje in tudi sicer pod enakimi okvirnimi pogoji dogovoril z drugim potrošnikom?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14(3) Direktive 2011/83 razlagati tako, da je treba za določitev sorazmernega zneska, ki ga mora potrošnik plačati trgovcu, če je ta potrošnik izrecno zahteval, da se izvajanje sklenjene pogodbe začne v odstopnem roku in da od te pogodbe odstopi, upoštevati ceno, ki je bila dogovorjena v navedeni pogodbi za vse v njej opredeljene storitve, in izračunati dolgovani znesek
pro rata temporis
, ali pa je treba upoštevati okoliščino, da je bila ena od storitev, ki so predmet pogodbe, potrošniku v celoti dobavljena, preden je ta odstopil od pogodbe.
V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 14(3) Direktive 2011/83 določa, da kadar potrošnik, ki je od trgovca zahteval, naj se pogodba začne izvajati pred iztekom odstopnega roka, v tem okviru uveljavlja svojo pravico do odstopa od pogodbe, mora temu trgovcu plačati „znesek, ki je sorazmeren s storitvami, opravljenimi do trenutka, ko je potrošnik trgovca obvestil, da uveljavlja navedeno pravico, v primerjavi s celotnim obsegom pogodbe“. Ta določba določa tudi, da „se sorazmerni znesek, ki ga je treba plačati […], izračuna na podlagi skupne cene, dogovorjene v pogodbi“.
Sorazmerni znesek, ki ga mora potrošnik plačati v skladu s členom 14(3) Direktive 2011/83, je treba načeloma izračunati ob upoštevanju vseh storitev, ki so predmet pogodbe, in sicer glavne storitve in pomožnih storitev, ki so potrebne za zagotovitev te glavne storitve. Kadar namreč pogodbene stranke predvidijo ceno za opravljene storitve, ta cena načeloma ustreza celoti teh storitev, glavnim in pomožnim.
Samo v primeru, v katerem pogodba izrecno določa, da se ena ali več storitev opravijo v celoti od začetka izvajanja pogodbe, in to ločeno, po ceni, ki jo je treba plačati posebej, se potrošnik lahko učinkovito odloči, ali mora v skladu s členom 7(3) Direktive 2011/83 izrecno zahtevati, da trgovec začne opravljati storitve v roku za uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe. Samo v takem primeru je treba torej pri izračunu zneska, dolgovanega trgovcu v skladu s členom 14(3) te direktive, upoštevati celotno ceno, določeno za tako storitev.
Razlaga iz točk 28 in 29 te sodbe ustreza cilju, navedenem v uvodni izjavi 4 Direktive 2011/83, ki je zagotoviti pravo ravnovesje med visoko ravnjo varstva potrošnikov in konkurenčnostjo podjetij (glej po analogiji sodbe z dne 23. januarja 2019, Walbusch Walter Busch,
C‑430/17
,
EU:C:2019:47
, točka
; z dne 27. marca 2019, slewo,
C‑681/17
,
EU:C:2019:255
, točka
, in z dne 10. julija 2019, Amazon EU,
C‑649/17
,
EU:C:2019:576
, točka
).
V obravnavanem primeru pa zadevna pogodba ni določala ločene cene za katero koli storitev, ki bi jo bilo mogoče šteti za ločljivo od glavne storitve, določene v tej pogodbi.
Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14(3) Direktive 2011/83 razlagati tako, da je treba za določitev sorazmernega zneska, ki ga mora potrošnik plačati trgovcu, če je ta potrošnik izrecno zahteval, da se izvajanje sklenjene pogodbe začne v odstopnem roku in da od te pogodbe odstopi, načeloma upoštevati ceno, ki je bila dogovorjena v navedeni pogodbi za vse storitve, ki so predmet iste pogodbe, in izračunati dolgovani znesek
pro rata temporis
. Samo če sklenjena pogodba izrecno določa, da se ena ali več storitev opravijo v celoti od začetka izvajanja pogodbe, in to ločeno, po ceni, ki jo je treba plačati posebej, je treba pri izračunu zneska, dolgovanega trgovcu v skladu s členom 14(3) te direktive, upoštevati celotno ceno, določeno za tako storitev.
Četrto vprašanje
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem, ki ga je treba preučiti na drugem mestu, v bistvu sprašuje, katera merila je treba uporabiti pri presoji, ali je skupna cena pretirana v smislu člena 14(3) Direktive 2011/83.
V zvezi s tem je treba spomniti, da se v skladu s to določbo, „[č]e je skupna cena pretirana, […] na podlagi tržne vrednosti opravljenih storitev izračuna sorazmerni znesek“.
Navedeno določbo je treba razlagati ob upoštevanju uvodne izjave 50 Direktive 2011/83, v kateri je navedeno, da je treba tržno vrednost določiti glede na ceno enakovrednih storitev, ki so jih v času sklenitve pogodbe izvedli drugi trgovci.
Iz tega sledi, da so vse okoliščine, ki so povezane s tržno vrednostjo opravljene storitve, upoštevne pri presoji morebitne pretiranosti celotne cene, in sicer primerjava tako s ceno, ki jo zadevni trgovec pod enakimi pogoji zaračuna drugim potrošnikom, kot tudi s ceno enakovredne storitve, ki jo ponujajo drugi trgovci.
Glede na zgornje preudarke je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14(3) Direktive 2011/83 v povezavi z njeno uvodno izjavo 50 razlagati tako, da je treba pri presoji, ali je skupna cena pretirana v smislu te določbe, upoštevati ceno storitve, ki jo zadevni trgovec ponuja drugim potrošnikom pod enakimi pogoji, in ceno enakovredne storitve, ki jo ob sklenitvi pogodbe zagotavljajo drugi trgovci.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati nazadnje, v bistvu sprašuje, kakšno posledico ima pri določitvi zneska, ki ga mora potrošnik plačati trgovcu v skladu s členom 14(3) Direktive 2011/83, okoliščina, da se ena od storitev, ki so predmet sklenjene pogodbe, nanaša na dobavo digitalne vsebine, ki se ne dostavi na otipljivem nosilcu podatkov, in ki ne more biti predmet odstopa od pogodbe s strani potrošnika na podlagi člena 16(m) te direktive.
Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je storitev, ki je predmet tretjega vprašanja, to, da se potrošniku posreduje mnenje o osebnosti iz točke 15 te sodbe.
Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sprašuje, ali je v postopku v glavni stvari upošteven člen 16(m) Direktive 2011/83, v skladu s katerim države članice ne zagotovijo pravice do odstopa od pogodbe, pri pogodbah, sklenjenih na daljavo, ki se nanašajo na dobavo digitalne vsebine, ki se ne dostavi na otipljivem nosilcu podatkov, če se je izvajanje začelo z izrecnim predhodnim soglasjem potrošnika, ki je prav tako priznal, da bo s tem izgubil pravico do odstopa od pogodbe.
V zvezi s pojmom „digitalna vsebina“ je treba spomniti, da je v členu 2, točka 11, Direktive 2011/83 opredeljen kot „podatk[i], ki nastanejo in so posredovani v digitalni obliki“.
Kot je navedeno v uvodni izjavi 19 te direktive, so „digitalna vsebina […] podatki, ki nastanejo in so posredovani v digitalni obliki, kot so računalniški programi, aplikacije, igrice, glasba, video posnetki ali besedilo, ne glede na to, ali se do njih dostopa s pomočjo prenosa podatkov ali sprotnega predvajanja, iz oprijemljivih medijev ali na kakšen drug način“.
Člen 16(m) Direktive 2011/83, ki pomeni izjemo od pravice do odstopa od pogodbe, kot določba prava Unije, ki omejuje pravice, podeljene za varstvo potrošnikov, se razlaga ozko (glej po analogiji sodbo z dne 14. maja 2020, NK (Projekt enodružinske hiše),
C‑208/19
,
EU:C:2020:382
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da storitve, kot je ta, ki se zagotavlja na spletni strani za stike iz postopka v glavni stvari, ki potrošniku omogoča ustvarjanje, obdelavo ali hrambo podatkov v digitalni obliki ali dostop do njih in ki omogoča izmenjavo podatkov v digitalni obliki ali katero koli drugo obliko interakcije s temi podatki, ki jih naložijo ali ustvarijo potrošnik ali drugi uporabniki te storitve, ni mogoče šteti za dobavo „digitalne vsebine“ v smislu člena 16(m) Direktive 2011/83, v povezavi s členom 2, točka 11, te direktive in ob upoštevanju njene uvodne izjave 19.
Prav tako ni mogoče šteti, da spada priprava – v okviru spletne strani za stike – mnenja o osebnosti, kakršno je to iz točke 15 te sodbe, pod izjemo iz člena 16(m) Direktive 2011/83 v povezavi z njenim členom 2, točka 11.
Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih preudarkov je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 16(m) Direktive 2011/83 v povezavi z njenim členom 2, točka 11, razlagati tako, da to, da se na spletni strani za stike pripravi mnenje o osebnosti na podlagi osebnostnega testa, ki se izvede na tej spletni strani, ne pomeni zagotavljanja „digitalne vsebine“ v smislu te določbe.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

1.
Člen 14(3) Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da je treba za določitev sorazmernega zneska, ki ga mora potrošnik plačati trgovcu, če je ta potrošnik izrecno zahteval, da se izvajanje sklenjene pogodbe začne v odstopnem roku in da od te pogodbe odstopi, načeloma upoštevati ceno, ki je bila dogovorjena v navedeni pogodbi za vse storitve, ki so predmet iste pogodbe, in izračunati dolgovani znesek
pro rata temporis
. Samo če sklenjena pogodba izrecno določa, da se ena ali več storitev opravijo v celoti od začetka izvajanja pogodbe, in to ločeno, po ceni, ki jo je treba plačati posebej, je treba pri izračunu zneska, dolgovanega trgovcu v skladu s členom 14(3) te direktive, upoštevati celotno ceno, določeno za tako storitev.

2.
Člen 14(3) Direktive 2011/83 v povezavi z njeno uvodno izjavo 50 je treba razlagati tako, da je treba pri presoji, ali je skupna cena pretirana v smislu te določbe, upoštevati ceno storitve, ki jo zadevni trgovec ponuja drugim potrošnikom pod enakimi pogoji, in ceno enakovredne storitve, ki jo ob sklenitvi pogodbe zagotavljajo drugi trgovci.

3.
Člen 16(m) Direktive 2011/83 v povezavi z njenim členom 2, točka 11, je treba razlagati tako, da to, da se na spletni strani za stike pripravi mnenje o osebnosti na podlagi osebnostnega testa, ki se izvede na tej spletni strani, ne pomeni zagotavljanja „digitalne vsebine“ v smislu te določbe.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.