CELEX: 62019CJ0360
Predhodno odločanje
Notranji trg z električno energijo
Direktiva 2009/72/ES
Člen 37
Naloge in pristojnosti regulativnega organa
Alternativno reševanje sporov
Pojem ,stranka, ki se želi pritožiti‘
Pritožba, ki jo je vloži končni odjemalec zoper operaterja prenosnega sistema, na katerega naprava tega odjemalca ni priključena neposredno
Okvara tega sistema
Odsotnost pogodbene povezave med navedenim odjemalcem in operaterjem navedenega sistema
Dopustnost pritožbe

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 37(11) Direktive 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES (
UL 2009, L 211, str. 55
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Crown Van Gelder BV in Autoriteit Consument en Markt (ACM) (organ za potrošnike in tržne zadeve, Nizozemska) glede odločbe tega organa, s katero je bila pritožba, ki jo je ta družba vložila proti družbi TenneT TSO BV, operaterju nacionalnega visokonapetostnega sistema zaradi okvare tega sistema, razglašena za nedopustno.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 37, 42, 51 in 54 Direktive 2009/72 je navedeno:
„(37)
Energetski regulatorji bi morali imeti pooblastila, na podlagi katerih bi lahko sprejemali za elektroenergetska podjetja zavezujoče odločitve, elektroenergetskim podjetjem, ki ne izpolnjujejo svojih obveznosti, pa bi lahko nalagali učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni ali bi kaznovanje predlagali pristojnemu sodišču […] Energetski regulatorji bi morali imeti tudi pooblastila, da bi prispevali k zagotavljanju visokih standardov univerzalnih in javnih storitev v skladu z odpiranjem trga, varstva ranljivih odjemalcev in dejanskega izvajanja ukrepov za varstvo potrošnikov. […]
[…]
(42)
Vsa industrija in trgovina v [Evropski uniji], vključno z malimi in srednje velikimi podjetji, in vsi državljani Unije, ki uživajo gospodarske koristi notranjega trga, bi morali uživati tudi visoko stopnjo varstva potrošnikov […] Ti odjemalci bi morali tudi imeti dostop do izbire, poštenosti, zastopanja in mehanizmov za reševanje sporov.
[…]
(51)
Interesi potrošnikov bi morali biti v središču te direktive, kakovost storitev pa bi morala biti osrednja odgovornost za elektroenergetska podjetja. Že obstoječe pravice potrošnikov je treba okrepiti in zaščititi, vključevati pa bi morale tudi večjo preglednost. Varstvo potrošnikov bi moralo zagotoviti, da lahko vsi potrošniki na področju [Unije] izkoristijo prednosti konkurenčnega trga. Pravice potrošnikov bi morale uveljavljati države članice ali regulativni organi, kadar država članica tako določi.
[…]
(54)
Večje varstvo potrošnikov je zagotovljeno z razpoložljivostjo učinkovitih pravnih sredstev za reševanje sporov za vse potrošnike. Države članice bi morale uvesti hitre in učinkovite postopke za obravnavanje pritožb.“
Člen 1 te direktive določa:
„Ta direktiva določa skupna pravila za proizvodnjo, prenos, distribucijo in dobavo električne energije, ki vključujejo določbe za varstvo potrošnikov, namenjena pa so izboljšanju in integraciji konkurenčnih trgov z električno energijo v [Uniji]. […] Določa tudi obveznosti glede univerzalnih storitev in pravice odjemalcev električne energije ter pojasnjuje obveznosti glede konkurence.“
Člen 2 navedene direktive vsebuje te opredelitve:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
3.
‚prenos‘ pomeni transport električne energije na zelo-visokonapetostnem in visokonapetostnem povezanem sistemu z namenom dostave električne energije končnim odjemalcem ali distributerjem, vendar ne vključuje dobave;
4.
‚operater prenosnega sistema‘ pomeni pravno ali fizično osebo, ki je odgovorna za obratovanje prenosnega sistema, zagotavljanje njegovega vzdrževanja in po potrebi za razvoj le-tega na danem območju, za medsebojne povezave z drugimi sistemi, kjer to ustreza, in za zagotavljanje dolgoročne zmogljivosti sistema za zadovoljitev razumnih potreb po transportu električne energije;
[…]
9.
‚končni odjemalec‘ pomeni odjemalca, ki kupuje električno energijo za svojo lastno rabo;
[…]“
Člen 3 Direktive 2009/72, naslovljen „Obveznosti javnih storitev in varstvo odjemalcev“, v odstavku 7 določa:
„Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, da zaščitijo končne odjemalce in poskrbijo zlasti za ustrezne nadzorne ukrepe za zaščito ranljivih odjemalcev. […] Zagotovijo visoko raven varstva potrošnikov, zlasti glede […] mehanizmov za reševanje sporov. […]“
Člen 12 te direktive, naslovljen „Naloge operaterjev prenosnega sistema“, določa:
„Operater prenosnega sistema je odgovoren za to, da:
(a)
zagotovi dolgoročno sposobnost sistema za izpolnjevanje razumnih potreb po prenosu električne energije, v ekonomsko sprejemljivih pogojih upravlja, vzdržuje in razvija varne, zanesljive in učinkovite prenosne sisteme z upoštevanjem varovanja okolja;
(b)
zagotovi primerna sredstva za izpolnjevanje obveznosti storitev;
(c)
prispeva k zanesljivosti oskrbe z ustrezno prenosno zmogljivostjo in zanesljivostjo sistema;
(d)
uravnava prenos električne energije po sistemu ob upoštevanju izmenjave z drugimi povezanimi sistemi. Zato je operater prenosnega sistema odgovoren za zagotovitev varnega, zanesljivega in učinkovitega elektroenergetskega sistema ter s tem zagotavlja razpoložljivost vseh potrebnih pomožnih storitev, vključno s tistimi, ki se izvajajo kot odziv na povpraševanje, če je takšna razpoložljivost neodvisna od vseh drugih prenosnih sistemov, s katerimi je njegov sistem povezan;
[…]“
Člen 32 navedene direktive, naslovljen „Dostop tretjih strani do sistema“, v odstavku 2 določa:
„Operater prenosnega ali distribucijskega sistema lahko zavrne dostop, če nima potrebnih zmogljivosti. […] Regulativni organi, kjer države članice tako določijo[,] ali države članice zagotovijo, da se ta merila dosledno upoštevajo in da ima uporabnik sistema, ki mu je bil dostop zavrnjen, pravico do dostopa do sistema za reševanje sporov. […]“
Člen 36 Direktive 2009/72, naslovljen „Splošni cilji regulativnega organa“, določa:
„Pri opravljanju regulativnih nalog, določenih v tej direktivi, regulativni organ v okviru svojih nalog in pooblastil, opredeljenih v členu 37, ter po potrebi v tesnem posvetovanju z drugimi ustreznimi nacionalnimi organi, tudi z organi, pristojnimi za konkurenco, in brez poseganja v njihove pristojnosti sprejme vse razumne ukrepe za doseganje naslednjih ciljev:
[…]
(g)
zagotavljanje koristi odjemalcev prek učinkovitega delovanja nacionalnega trga, spodbujanje učinkovite konkurence in pomoč pri zagotavljanju varstva potrošnikov;
[…]“
Člen 37 te direktive, naslovljen „Naloge in pooblastila regulativnih organov“, določa:
„1.   Regulativni organ ima naslednje naloge:
[…]
(b)
zagotavljati, da operaterji prenosnega in distribucijskega sistema in po potrebi tudi lastniki sistema ter elektroenergetska podjetja izpolnjujejo obveznosti, ki jim jih nalagata ta direktiva in druga zadevna zakonodaja [Unije], vključno s čezmejnimi zadevami;
[…]
(h)
spremljati upoštevanje predpisov o varnosti in zanesljivosti omrežja in pregledovati njegovo učinkovitost v preteklosti ter določati ali potrjevati standarde in zahteve glede kakovosti storitev in dobave ali k temu prispevati skupaj z drugimi pristojnimi organi;
[…]
(m)
spremljati čas, ki ga operaterji prenosnih sistemov in distribucijskih sistemov potrebujejo za priključitve in popravila;
(n)
skupaj z drugimi pristojnimi organi pomagati zagotavljati, da so ukrepi za varstvo potrošnikov, vključno s tistimi, ki so opredeljeni v Prilogi I, učinkoviti in da se jih izvaja;
[…]
4.   Države članice zagotovijo, da se regulativni organi pooblastijo za učinkovito in hitro izvajanje nalog iz odstavkov 1, 3 in 6. V ta namen ima regulativni organ vsaj naslednja pooblastila:
(a)
izdaja odločitve, zavezujoče za elektroenergetska podjetja;
[…]
(d)
elektroenergetskim podjetjem, ki ne izpolnjujejo svojih obveznosti iz te direktive ali katere koli zadevne pravno zavezujoče odločitve regulativnega organa ali Agencije, naloži učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni, ali pristojnemu sodišču predlaga, da naloži take kazni. To vključuje pristojnost, da naloži ali predlaga kazni, ki znašajo do 10 % letnega prometa operaterja prenosnega sistema ali do 10 % letnega prometa vertikalno integriranega operaterja prenosnega sistema, in sicer za operaterja prenosnega sistema oziroma vertikalno integrirano podjetje, ki morda ne izpolnjujeta svojih obveznosti iz te direktive, in
(e)
ustrezne pravice do preiskovanja in ustrezna pooblastila za dajanje navodil pri reševanju sporov v okviru odstavkov 11 in 12.
[…]
11.   [Vsaka s]tranka, ki se želi pritožiti zoper operaterja prenosnih ali distribucijskih sistemov glede obveznosti operaterja iz te direktive, lahko pošlje pritožbo regulativnemu organu, ki v vlogi organov za poravnavo sporov v dveh mesecih po prejemu pritožbe sprejme svojo odločitev. Navedeni rok se lahko podaljša za dva meseca, če regulativni organ zahteva dodatne informacije. Ta podaljšani rok se lahko dodatno podaljša s soglasjem pritožnika. Odločitev regulativnega organa je zavezujoča, dokler se ne ovrže s pritožbo.
[…]“
Nizozemsko pravo
Člen 37(11) Direktive 2009/72 je bil v nizozemsko pravo prenesen s členom 51(1) Wet houdende regels met betrekking tot de productie, het transport en de levering van elektriciteit (Elektriciteitswet 1998) (zakon o pravilih za proizvodnjo, dobavo in prenos električne energije (zakon o električni energiji iz leta 1998)) z dne 2. julija 1998 (Stb. 1998, št. 427). V skladu s tem členom 51(1) „[s]tranka, ki je z operaterjem sistema v sporu glede tega, kako ta opravlja svoje naloge in izvaja pooblastila iz tega zakona ali kako izpolnjuje svoje obveznosti iz tega zakona, lahko vloži pritožbo pri [ACM]“.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Zaradi okvare 380‑kilovoltne stikalne postaje Diemen (Nizozemska), ki je del visokonapetostnega sistema, katerega operater je družba TenneT TSO, je bil 27. marca 2015 velik del pokrajine Noord‑Holland (Severna Holandija) in majhen del pokrajine Flevoland za več ur brez električne energije.
Posledica te okvare je bila večurna prekinitev prenosa električne energije do tovarne družbe Crown Van Gelder, ki ima v kraju Velsen‑Noord (Nizozemska) papirnico, priključeno na distribucijski sistem, ki ga upravlja družba Liander NV, katere sistem se napaja iz visokonapetostnega sistema, ki ga upravlja družba TenneT TSO.
Družba Crown Van Gelder je trdila, da ji je zaradi tega nastala škoda, zato je pri ACM vložila pritožbo, v kateri je predlagala, naj se ugotovi, da družba TenneT TSO ni napravila vsega, kar je bilo razumno v njeni moči, da bi preprečila prekinitev storitve prenosa električne energije, in da zasnova omrežja stikalne postaje Diemen ne izpolnjuje zakonskih zahtev.
ACM je z odločbo z dne 30. aprila 2018 to pritožbo razglasil za nedopustno z obrazložitvijo, da družba Crown Van Gelder ni v neposrednem razmerju z družbo TenneT TSO in je zato ni mogoče šteti za „stranko, ki je z operaterjem sistema v sporu“, v smislu člena 51(1) zakona o električni energiji iz leta 1998. V zvezi s tem je ugotovil, da tovarna družbe Crown Van Gelder ni bila priključena na omrežje družbe TenneT TSO, da družba Crown Van Gelder ni sklenila pogodbe s tem operaterjem sistema in da od njega ni prejemala računov.
Družba Crown Van Gelder je zoper to odločbo vložila tožbo pri predložitvenem sodišču, College van Beroep voor het bedrijfsleven (upravno pritožbeno sodišče za gospodarske zadeve, Nizozemska).
To sodišče navaja, da si stranki v sporu, ki poteka pred njim, nasprotujeta glede razlage pojma „[vsaka] stranka, ki se želi pritožiti“, v smislu člena 37(11) Direktive 2009/72. V odgovor na vprašanje, ali lahko pritožbo vloži pravna oseba, ki ima podjetje, ki je priključeno na regionalno omrežje, katerega oskrba z električno energijo je bila prekinjena zaradi okvare nacionalnega omrežja, ki napaja to regionalno omrežje, meni, da pomen te določbe ni do te mere jasen, da ne bi obstajal noben razumen dvom o njeni razlagi.
V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven (višje upravno sodišče za gospodarske zadeve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 37(11) Direktive 2009/72[…] razlagati tako, da se v skladu s to določbo lahko zoper operaterja nacionalnega omrežja (operater prenosnega sistema) pritoži tudi stranka, ki nima priključka na omrežje tega operaterja (operater prenosnega sistema), temveč je priključena izključno na regionalno omrežje (distribucijsko omrežje), v katerem zaradi prekinitve transporta v nacionalnem omrežju (prenosni sistem), iz katerega se napaja regionalno omrežje (distribucijsko omrežje), transport električne energije zastane?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 37(11) Direktive 2009/72 razlagati tako, da lahko regulativni organ zavrne pritožbo, ki jo končni odjemalec vloži proti operaterju prenosnega sistema zaradi okvare tega prenosnega sistema, z obrazložitvijo, da naprava tega končnega odjemalca ni priključena neposredno na naveden prenosni sistem, temveč le na distribucijski sistem, ki ga ta prenosni sistem napaja.
Ker člen 37(11) Direktive 2009/72 določa, da lahko vsaka stranka, ki se želi pritožiti zoper operaterja prenosnih ali distribucijskih sistemov glede obveznosti tega operaterja iz te direktive, pošlje pritožbo regulativnemu organu, ki v vlogi organa za poravnavo sporov svojo odločitev sprejme v dveh mesecih po prejemu pritožbe, je treba za odgovor na postavljeno vprašanje razložiti pojem „stranka, ki se želi pritožiti“.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča iz zahtev po enotni uporabi prava Unije in načela enakosti izhaja, da je treba besedilo določbe prava Unije, ki za določitev svojega pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, običajno v vsej Uniji razlagati avtonomno in enotno, pri tem pa se ne sme upoštevati le besedila te določbe, ampak tudi njeno sobesedilo in cilji, ki se uresničujejo z zadevno ureditvijo (sodba z dne 19. decembra 2019, GRDF,
C‑236/18
,
EU:C:2019:1120
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je najprej, kar zadeva besedilo člena 37(11) Direktive 2009/72, iz tega člena razvidno, da je pristojnost regulativnega organa, določena v tej določbi, izrecno odvisna od dveh pogojev. Prvič, pritožba se mora nanašati na operaterja prenosnega ali distribucijskega sistema. Drugič, očitek iz te pritožbe se mora nanašati na obveznosti, ki so s to direktivo naložene operaterju sistema.
Iz besedila člena 37(11) Direktive 2009/72 pa ni razvidno, da bi bila pristojnost regulativnega organa na podlagi te določbe pogojena z obstojem neposrednega razmerja med pritožnikom in operaterjem sistema, na katerega se nanaša navedena pritožba.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da bi razlaga pojma „stranka, ki se želi pritožiti“ v smislu, da pomeni tak pogoj, omejila obseg tega pojma, medtem ko uporaba izraza „[vsaka]“, ki je pred izrazom „stranka“, nasprotno kaže na to, da je treba navedeni pojem razumeti široko. Poleg tega, kot je generalni pravobranilec navedel v točkah od 30 do 32 sklepnih predlogov, izraz „stranka“ ne označuje nujno pogodbene stranke, ampak ga je mogoče razumeti tudi v „‚postopkovnem‘ pomenu“ tega izraza, to je, kot da se nanaša na osebe, ki imajo interes, da se obrnejo na regulativni organ. Poleg tega so v nekaterih jezikovnih različicah te določbe uporabljeni drugi izrazi kot „stranka“, kot sta „Betroffene“ (zadevna oseba) v nemški jezikovni različici in „interessado“ (zainteresirana oseba) v portugalski jezikovni različici, ki ne označujejo pogodbene stranke.
Dalje, kar zadeva sobesedilo člena 37(11) Direktive 2009/72, je treba navesti, da se z nobeno določbo te direktive ne omejuje obsega pojma „stranka, ki se želi pritožiti“, tako da bi bile iz tega pojma izključene osebe, ki niso v neposrednem razmerju z zadevnim operaterjem sistema. Nasprotno, člen 32(2) te direktive določa, da mora imeti uporabnik sistema, ki mu je bil dostop zavrnjen, pravico do dostopa do sistema za reševanje sporov, čeprav prav v primeru takega uporabnika med zadevnim uporabnikom in operaterjem sistema ne obstaja pogodbeno razmerje.
Nazadnje, glede ciljev, ki se poskušajo doseči z Direktivo 2009/72, je treba navesti, da je iz uvodnih izjav 37, 42, 51 in 54 ter člena 1 te direktive razvidno, da je namen te direktive, da se energetskim regulatorjem omogoči zagotavljanje polnega učinka ukrepov varstva potrošnikov, da se vsem industrijskim in trgovinskim sektorjem ter vsem državljanom Unije zagotovijo visoka raven varstva potrošnikov in mehanizmi za reševanje sporov, da se interesi potrošnikov postavijo v središče navedene direktive, da regulativni organi, kadar jim država članica podeli to pristojnost, nadzirajo spoštovanje pravic potrošnikov električne energije in da se uvedejo pravna sredstva za reševanje sporov, ki so učinkovita in razpoložljiva vsem potrošnikom.
Prav tako člen 3(7) Direktive 2009/72 državam članicam med drugim nalaga, da zagotovijo visoko raven varstva potrošnikov, zlasti glede mehanizmov za reševanje sporov, člen 36(g) te direktive pa za regulativne organe določa cilj, da pomagajo pri zagotavljanju varstva potrošnikov (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2020, Energiavirasto,
C‑578/18
,
EU:C:2020:35
, točki
in
).
Za dosego teh ciljev člen 37(1)(b) Direktive 2009/72 regulativnemu organu nalaga, da zagotovi, da operaterji prenosnega in distribucijskega sistema in po potrebi tudi lastniki sistema ter elektroenergetska podjetja izpolnjujejo obveznosti, ki jim jih nalagata ta direktiva in druga zadevna zakonodaja Unije. Za to ima regulativni organ na podlagi člena 37(4)(a), (d) in (e) te direktive pristojnost, da izdaja odločitve, zavezujoče za elektroenergetska podjetja, in da naloži učinkovite kazni ali pristojnemu sodišču predlaga, da naloži take kazni, ter ustrezne pravice do preiskovanja in ustrezna pooblastila za dajanje navodil pri reševanju sporov v skladu s členom 37(11) navedene direktive.
V okviru postopka v glavni stvari je treba ugotoviti tudi, da je v skladu s členom 37(1)(h) in (m) Direktive 2009/72 naloga regulativnega organa spremljati upoštevanje predpisov o varnosti in zanesljivosti omrežja in pregledovati njegovo učinkovitost v preteklosti ter spremljati čas, ki ga operaterji prenosnih in distribucijskih sistemov potrebujejo za priključitve in popravila.
Omejitev pravice do vložitve pritožbe pri regulativnem organu na podlagi člena 37(11) Direktive 2009/72 le na končne odjemalce, ki so neposredno povezani z zadevnim operaterjem sistema, pa ni v skladu s cilji, navedenimi v točkah 26 in 27 te sodbe, ker omejuje dostop potrošnikov do mehanizma za reševanje sporov in s tem možnost, da ta organ opravi naloge, ki so mu naložene, kot so naloge, navedene v točkah 28 in 29 te sodbe.
Poleg tega je treba zlasti v zvezi z operaterji prenosnih sistemov ugotoviti, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 47 sklepnih predlogov, da se naloge in obveznosti, ki so jim naložene z Direktivo 2009/72, ne nanašajo le na subjekte, katerih naprava je priključena na njihovo omrežje. Tako jim zlasti člen 12, od (a) do (d), te direktive med drugim nalaga, da v ekonomsko sprejemljivih pogojih upravljajo, vzdržujejo in razvijajo varne, zanesljive in učinkovite prenosne sisteme, zagotovijo primerna sredstva za izpolnjevanje obveznosti storitev, prispevajo k zanesljivosti oskrbe z ustrezno prenosno zmogljivostjo in zanesljivostjo sistema ter uravnavajo prenos električne energije po sistemu ob upoštevanju izmenjave z drugimi povezanimi sistemi.
Zato omejitev pravice do vložitve pritožbe pri regulativnem organu na podlagi člena 37(11) Direktive 2009/72 le na končne odjemalce, ki so neposredno povezani z zadevnim operaterjem prenosnega sistema, omejuje zlasti možnost regulativnega organa, da s pomočjo pritožbe izpolni nalogo, ki mu je med drugim naložena, to je, da zagotavlja, da operaterji prenosnih sistemov spoštujejo obveznosti, ki jih imajo na podlagi te direktive.
Iz vsega navedenega izhaja, da pojma „stranka, ki se želi pritožiti“, ni mogoče razlagati tako, da zahteva neposredno razmerje med pritožnikom in operaterjem prenosnega sistema, na katerega se nanaša pritožba.
Tako – čeprav člen 37 Direktive 2009/72 ne določa, da morajo države članice regulativnemu organu dodeliti pristojnost za reševanje sporov med potrošniki električne energije in operaterji sistema, temveč tem državam dovoljuje, da to pristojnost podelijo drugemu organu (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2020, Energiavirasto,
C‑578/18
,
EU:C:2020:35
, točke od 36 do 40 in 43) – navedena pristojnost, kadar jo država članica podeli regulativnemu organu, ne more biti pogojena z obstojem neposrednega razmerja med pritožnikom in operaterjem sistema, na katerega se nanaša pritožba.
Zato regulativni organ, kadar mu je predložena pritožba končnega odjemalca, ki se sklicuje na neupoštevanje obveznosti, ki so z Direktivo 2009/72 naložene operaterjem prenosnih sistemov, ne more utemeljeno zavrniti te pritožbe z obrazložitvijo, da naprava tega končnega odjemalca ni neposredno priključena na ta prenosni sistem, temveč zgolj na distribucijski sistem, ki ga ta prenosni sistem napaja.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 37(11) Direktive 2009/72 razlagati tako, da regulativni organ ne more zavrniti pritožbe, ki jo končni odjemalec vloži proti operaterju prenosnega sistema zaradi okvare tega sistema, z obrazložitvijo, da naprava tega končnega odjemalca ni priključena neposredno na naveden prenosni sistem, temveč zgolj na distribucijski sistem, ki ga ta prenosni sistem napaja.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Člen 37(11) Direktive 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES je treba razlagati tako, da regulativni organ ne more zavrniti pritožbe, ki jo končni odjemalec vloži proti operaterju prenosnega sistema zaradi okvare tega sistema, z obrazložitvijo, da naprava tega končnega odjemalca ni priključena neposredno na naveden prenosni sistem, temveč zgolj na distribucijski sistem, ki ga ta prenosni sistem napaja.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.