CELEX: 62020CJ0724
Trimitere preliminară
Libertatea de stabilire
Libera prestare a serviciilor
Activități de asigurare și de reasigurare
Directiva 2009/138/CE
Lichidarea întreprinderilor de asigurare
Articolul 292
Efectele procedurilor de lichidare asupra proceselor în curs
Excepție de la aplicarea lex concursus
Lex processus

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 292 din Directiva 2009/138/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II) (
JO 2009, L 335, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Paget Approbois (denumită în continuare „Paget”), pe de o parte, și Depeyre entreprise SARL (denumită în continuare „Depeyre”) și Alpha Insurance A/S, pe de altă parte, în legătură cu plata unei indemnizații de asigurare pentru prejudiciile suferite de Paget în urma unui sinistru.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2009/138
Considerentele (3), (117), (123)-(125) și (130) ale Directivei 2009/138 au următorul cuprins:
„(3)
Este în interesul bunei funcționări a pieței interne să se stabilească norme coordonate privind supravegherea grupurilor de asigurare și, în vederea protejării creditorilor, privind procedurile de reorganizare și lichidare referitoare la întreprinderile de asigurare.
[…]
(117)
Având în vedere că legislațiile naționale privind măsurile de reorganizare și procedurile de lichidare nu sunt armonizate, este oportun, în cadrul pieței interne, să se asigure recunoașterea reciprocă a măsurilor de reorganizare și a legislației referitoare la lichidare a statelor membre cu privire la întreprinderile de asigurare, precum și cooperarea necesară, având în vedere nevoia de unitate, universalitate, coordonare și publicitate a unor asemenea măsuri, precum și echivalența tratamentului și protejării creditorilor de asigurare.
[…]
(123)
Doar autoritățile competente ale statului membru de origine ar trebui să fie abilitate să decidă în legătură cu procedurile de lichidare care privesc întreprinderile de asigurare. Deciziile ar trebui să aibă efecte în întreaga Comunitate și ar trebui să fie recunoscute de toate statele membre. Deciziile ar trebui publicate în conformitate cu procedurile statului membru de origine. precum și in
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
. De asemenea, informațiile ar trebui să fie disponibile creditorilor cunoscuți cu reședința în Comunitate, care ar trebui să aibă dreptul de a solicita despăgubiri sau de a transmite observații.
(124)
În cadrul procedurilor de lichidare ar trebui luate în considerare toate activele și pasivele întreprinderii de asigurare.
(125)
Toate condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și terminarea procedurilor de lichidare ar trebui să fie reglementate de legislația statului membru de origine.
[…]
(130)
Pentru a proteja așteptările legitime și siguranța anumitor tranzacții în statele membre, altele decât statul membru de origine, este necesară determinarea legii aplicabile efectelor unei măsuri de reorganizare sau procedurii de reorganizare asupra unui proces în curs și asupra cererilor individuale de executare silită care rezultă din procese.”
Titlul IV din Directiva 2009/138, intitulat „Reorganizarea și lichidarea întreprinderilor de asigurare”, cuprinde articolele 267-296 din aceasta.
Articolul 268 din directiva menționată, intitulat „Definiții”, prevede:
„(1)   În sensul prezentului titlu, se aplică următoarele definiții:
(a)
«autorități competente» înseamnă autoritățile administrative și judiciare ale statelor membre care sunt competente în ceea ce privește scopurile măsurilor de reorganizare sau procedurilor de lichidare;
[…]
(c)
«măsuri de reorganizare» înseamnă măsuri care implică orice intervenție din partea autorităților competente, care sunt destinate să mențină sau să restaureze situația financiară a unei întreprinderi de asigurare și care afectează drepturile preexistente ale părților, altele decât întreprinderea de asigurare, inclusiv, dar nu numai, măsuri care presupun posibilitatea unei suspendări a plăților, unei suspendări a măsurilor de aplicare sau a unei reduceri a creanțelor;
(d)
«proceduri de lichidare» înseamnă proceduri colective care implică realizarea activelor unei întreprinderi de asigurare și distribuirea profiturilor între creditori, acționari și asociați, după caz, care implică în mod necesar orice intervenție din partea autorităților competente, inclusiv în cazul în care procedurile colective sunt încheiate printr‑un concordat sau altă măsură analoagă, în care se bazează sau nu pe insolvabilitate sau sunt voluntare sau obligatorii;
[…]”
Articolul 273 din Directiva 2009/138, intitulat „Deschiderea procedurii de lichidare. Informarea autorităților de supraveghere”, prevede la alineatul (2):
„O decizie privind deschiderea procedurii de lichidare în ceea ce privește o întreprindere de asigurare, inclusiv sucursalele sale din alte state membre, adoptată în conformitate cu legislația statului membru de origine, este recunoscută, fără o altă formalitate, pe întregul teritoriu comunitar și are efect în întreaga Comunitate, de îndată ce decizia are efect în statul membru în care se deschide procedura.”
Articolul 274 din această directivă, intitulat „Legea aplicabilă”, are următorul cuprins:
„(1)   Decizia de a deschide procedurile de lichidare în ceea ce privește o întreprindere de asigurare, procedurile de lichidare și efectele lor sunt reglementate de legislația aplicabilă în statul membru de origine, cu excepția unor dispoziții contrare prevăzute la articolele 285-292.
(2)   Legislația statului membru de origine determină cel puțin următoarele:
(a)
bunurile care fac obiectul reorganizării și regimul bunurilor dobândite de către întreprinderea de asigurare sau a căror proprietate i‑a fost transferată după deschiderea procedurii de lichidare;
(b)
atribuțiile respective ale întreprinderii de asigurare și ale lichidatorului;
(c)
condițiile în care poate fi invocată o compensare;
(d)
efectele procedurii de lichidare asupra contractelor actuale, la care întreprinderea de asigurare este parte;
(e)
efectele procedurii de lichidare asupra acțiunilor creditorilor individuali, cu excepția unui proces în curs menționat la articolul 292;
(f)
creanțele care urmează să fie prezentate în pasivul întreprinderii de asigurare și regimul creanțelor rezultate în urma deschiderii procedurii de lichidare;
(g)
normele care reglementează prezentarea, verificarea și admiterea creanțelor;
(h)
normele care reglementează distribuirea profiturilor din realizarea bunurilor, clasificarea creanțelor și drepturile creditorilor care au obținut o satisfacție parțială după deschiderea procedurii de lichidare pe baza unui drept real sau printr‑o compensare;
(i)
condițiile și efectele încheierii procedurii de lichidare, în special prin concordat;
(j)
drepturile creditorilor după încheierea procedurii de lichidare;
(k)
partea care trebuie să suporte costul și cheltuielile rezultate din procedurile de lichidare și
(l)
normele privind nulitatea, anularea sau inopozabilitatea actelor juridice prejudiciabile tuturor creditorilor.”
Articolul 280 din directiva menționată, intitulat „Publicarea deciziilor privind procedurile de lichidare”, prevede la alineatul (1) primul paragraf:
„Autoritatea competentă, lichidatorul sau orice altă persoană desemnată în acest scop de către autoritatea competentă publică decizia de a deschide procedura de lichidare, în conformitate cu modalitățile prevăzute în statul membru de origine în materie de publicare și de asemenea publică un extras din decizia de lichidare în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
.”
Articolul 282 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
„Orice creditor, inclusiv autoritățile publice ale statului membru, a cărui reședință obișnuită, domiciliu sau sediu central este situat într‑un stat membru, altul decât statul membru de origine, are dreptul de a prezenta creanțe sau de a prezenta observații scrise referitoare la creanțe.”
Potrivit articolului 292 din Directiva 2009/138, intitulat „Procese în curs”:
„Efectele măsurilor de reorganizare sau ale procedurii de lichidare asupra unui proces în curs privind un bun sau un drept de care a fost deposedată întreprinderea de asigurare sunt reglementate exclusiv de legea statului membru în care procesul este în curs.”
Regulamentul (CE) nr. 1346/2000
Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (
JO 2000, L 160, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143), care a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (UE) 2015/848 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 mai 2015 privind procedurile de insolvență (
JO 2015, L 141, p. 19
), prevedea la articolul 4, intitulat „Legea aplicabilă”:
„(1)   În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere».
(2)   Legea statului de deschidere determină condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență. Aceasta determină în special:
[…]
(f)
efectele procedurii de insolvență asupra acțiunilor individuale intentate de creditori, cu excepția proceselor în curs de soluționare;
[…]”
Articolul 15 din Regulamentul nr. 1346/2000 prevedea:
„Efectele procedurii de insolvență asupra unui proces în curs de soluționare al cărui obiect îl reprezintă un bun sau un drept de care debitorul este desistat sunt reglementate exclusiv de legea statului membru în care acel proces este în curs de soluționare.”
Directiva 2001/24/CE
Potrivit articolului 32 din Directiva 2001/24/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 aprilie 2001 privind reorganizarea și lichidarea instituțiilor de credit (
JO 2001, L 125, p. 15
, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 34), intitulat „Cauze aflate pe rol”:
„Efectele măsurilor de reorganizare sau ale procedurilor de lichidare asupra unei cauze aflate pe rol cu privire la un bun sau un drept de care instituția de credit a fost lipsită sunt reglementate doar de legislația statului membru în care cauza se află pe rol.”
Dreptul francez
Codul asigurărilor
Articolul L. 326-20 primul și al doilea paragraf din code des assurances (Codul asigurărilor) prevede:
„Sub rezerva dispozițiilor articolelor L. 326-21-L. 326-29, măsurile de reorganizare definite la articolul L. 323-8 și deciziile privind deschiderea unei proceduri de lichidare adoptate de autoritățile competente ale unui alt stat membru al Uniunii Europene decât Franța în privința unei întreprinderi de asigurare care are sediul pe teritoriul acestui stat își produc toate efectele pe teritoriul Republicii Franceze fără nicio altă formalitate, inclusiv față de terți, de îndată ce își produc efectele în acest stat. Aceste dispoziții se aplică și în cazul în care măsurile de reorganizare sau deciziile de deschidere a procedurii de lichidare sunt luate în privința unei sucursale a unei întreprinderi de asigurare al cărei sediu este situat în afara Uniunii Europene.
Situația este aceeași în cazul deciziilor adoptate într‑un alt stat membru decât Franța în cadrul lichidării voluntare a unei întreprinderi de asigurare care implică o intervenție administrativă sau judiciară.”
Potrivit articolului L. 326-28 din acest cod:
„Efectele măsurii de reorganizare sau ale deschiderii procedurii de lichidare asupra unui proces în curs în Franța privind un bun sau un drept de care a fost deposedată întreprinderea de asigurare sunt reglementate exclusiv de dispozițiile Codului de procedură civilă.”
Codul de procedură civilă
Articolul 369 din code de procédure civile (Codul de procedură civilă) prevede:
„Procesul este întrerupt de:
[…]
–
efectul hotărârii prin care se dispune salvarea, reorganizarea judiciară sau lichidarea judiciară în cauzele care implică asistarea sau deposedarea debitorului;
[…]”
Articolul 371 din acest cod are următorul cuprins:
„În niciun caz procesul nu este întrerupt dacă evenimentul survine sau este notificat după deschiderea dezbaterilor.”
Articolul 372 din codul menționat prevede:
„Actele îndeplinite și hotărârile, chiar dacă au dobândit autoritate de lucru judecat, obținute după întreruperea procesului, sunt considerate neavenite, cu excepția cazului în care sunt confirmate expres sau tacit de partea în favoarea căreia este prevăzută întreruperea.”
Codul comercial
Potrivit articolului L. 622-22 primul paragraf din code de commerce (Codul comercial):
„Sub rezerva dispozițiilor articolului L. 625-3, procesele în curs sunt întrerupte până când creditorul urmăritor depune declarația de creanță. Acestea sunt reluate ulterior de plin drept, mandatarul judiciar și, dacă este cazul, administratorul […] fiind citați în mod corespunzător, însă vizează exclusiv constatarea creanțelor și stabilirea cuantumului acestora.”
Articolul L. 641-3 primul paragraf din acest cod prevede:
„Hotărârea prin care se dispune deschiderea lichidării judiciare are aceleași efecte precum cele prevăzute în cazul salvării la primul și al treilea paragraf ale alineatului I și la alineatul III ale articolului L. 622-7, la articolul L. 622-21 și la articolul L. 622-22, la prima teză a articolului L. 622-28 și la articolul L. 622-30.”
Articolul R. 622-20 primul paragraf din codul menționat prevede:
„Procesul întrerupt în temeiul articolului L. 622-22 este reluat la inițiativa creditorului reclamant, de îndată ce acesta a prezentat instanței sesizate cu procesul o copie a declarației sale de creanță sau orice alt element care justifică menționarea creanței sale pe lista prevăzută la articolul L. 624-1 și a introdus în cauză mandatarul judiciar, precum și, dacă este cazul, administratorul atunci când are misiunea de a asista debitorul sau comisarul pentru executarea planului.”
Articolul R. 641-23 din același cod prevede:
„Articolele R. 622-19 și R. 622-20 sunt aplicabile procedurii de lichidare judiciară.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
La 1 iulie 2011, Paget a subscris, cu efect de la această dată, prin intermediul Depeyre, broker de asigurări, o poliță de asigurare „multirisc industrial” purtând mențiunea „Societate: Alpha Insurance”.
La 20 mai 2012, o furtună cu grindină a lovit două situri exploatate de Paget. În ziua următoare, Paget a adresat Depeyre o declarație de daune.
A fost efectuată o expertiză amiabilă pentru a evalua daunele materiale rezultate în urma evenimentului.
Prin scrisoarea din 7 ianuarie 2013, Depeyre a informat Paget că subscrierea asigurării sale fusese administrată prin intermediul Albic, societate de drept belgian, că, începând cu 1 ianuarie 2012, asigurătorii săi fuseseră United, societate de drept britanic, și Euroins, societate de drept român, dar că, de la 1 ianuarie 2013, aceste societăți își retrăseseră autorizația acordată Albic.
Paget a introdus o acțiune în răspundere și despăgubire împotriva Depeyre, care, la rândul său, a chemat în garanție Alpha Insurance, societate de drept danez, desemnată de brokerul de asigurări ca fiind adevăratul asigurător la momentul producerii pagubei. În fața cour d’appel de Besançon (Curtea de Apel din Besançon, Franța), Paget a solicitat obligarea Depeyre și Alpha Insurance la plata în solidar a sumei de 335080,79 euro pentru repararea prejudiciului material suferit.
În ședința de audiere a pledoariilor din 16 octombrie 2018, reprezentantul Alpha Insurance a informat curtea de apel menționată că Sø- og Handelsretten i København (Tribunalul Maritim și Comercial din Copenhaga, Danemarca) pronunțase, cu efect de la 8 mai 2018, falimentul întreprinderii respective și a prezentat, în cursul deliberărilor, hotărârea corespunzătoare. Acesta a solicitat printre altele să se constate că deschiderea procedurii colective daneze determinase de plin drept întreruperea procesului.
Prin hotărârea din 20 noiembrie 2018, cour d’appel de Besançon (Curtea de Apel din Besançon) a obligat printre altele Alpha Insurance la plata către Paget a unei anumite sume pentru prejudiciul material rezultat din sinistrul din 20 mai 2012, în executarea contractului de asigurare.
În această privință, cour d’appel de Besançon (Curtea de Apel din Besançon) a reținut că Alpha Insurance nu dovedise că procedura de faliment daneză avea aceleași efecte ca o procedură de faliment în dreptul francez asupra continuării procesului și asupra admisibilității cererilor formulate în privința sa, procedura de faliment daneză trebuind, așadar, să rămână în afara obiectului dezbaterilor.
Paget și Alpha Insurance au formulat recurs împotriva hotărârii cour d’appel de Besançon (Curtea de Apel din Besançon).
Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) consideră că examinarea recursurilor impune determinarea legii care reglementează efectele falimentului Alpha Insurance, pronunțat în Danemarca, asupra procesului în curs în fața instanțelor franceze, însă subliniază că răspunsul la această întrebare nu este evident.
În aceste condiții, Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 292 din Directiva [2009/138] trebuie interpretat în sensul că procesul în curs inițiat în fața unei instanțe a unui stat membru de către creditorul unei indemnizații de asigurare pentru daune în scopul de a obține plata acestei indemnizații de către o întreprindere de asigurare supusă unei proceduri de lichidare deschise în alt stat membru privește, în sensul acestui text, un bun sau un drept de care această întreprindere a fost deposedată?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea anterioară, legislația statului membru în care procesul este în curs are vocația de a reglementa toate efectele procedurii de lichidare asupra acestui proces?
În special, aceasta trebuie aplicată în măsura în care:
–
prevede că deschiderea unei astfel de proceduri determină întreruperea procesului în curs;
–
condiționează reluarea procesului de declararea de către creditor, în pasivul întreprinderii de asigurare, a creanței sale aferente indemnizației de asigurare și de introducerea în cauză a organelor însărcinate cu punerea în aplicare a procedurii de lichidare
–
și interzice obligarea la plata indemnizației, aceasta nemaiputând face decât obiectul constatării existenței sale și al stabilirii cuantumului său?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 292 din Directiva 2009/138 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „proces în curs privind un bun sau un drept de care a fost deposedată întreprinderea de asigurare”, care figurează la acest articol, include un proces în curs având ca obiect o cerere de indemnizație de asigurare formulată de titularul unei polițe de asigurare, pentru prejudiciile suportate într‑un stat membru, de la o întreprindere de asigurare supusă unei proceduri de lichidare în alt stat membru.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, astfel cum reiese în special din considerentele (117) și (123) ale Directivei 2009/138, aceasta se întemeiază între altele pe nevoia de unitate și universalitate și instituie ca principiu recunoașterea reciprocă a măsurilor de reorganizare și a procedurilor de lichidare a întreprinderilor de asigurare, precum și a efectelor acestora.
Astfel, potrivit articolului 273 alineatul (2) din această directivă, o decizie privind deschiderea procedurii de lichidare în ceea ce privește o întreprindere de asigurare, adoptată în conformitate cu legislația statului membru de origine, este recunoscută, fără o altă formalitate, pe întregul teritoriu al Uniunii și are efect în întreaga Uniune, de îndată ce decizia are efect în statul membru în care se deschide procedura.
Articolul 274 din Directiva 2009/138 prevede la alineatul (1) că decizia de a deschide procedurile de lichidare în ceea ce privește o întreprindere de asigurare, procedurile de lichidare și efectele lor sunt în principiu reglementate de legislația aplicabilă în statul membru de origine și precizează, la alineatul (2) litera (e), că această legislație determină printre altele efectele procedurii de lichidare asupra acțiunilor creditorilor individuali, efecte asupra cărora se extinde beneficiul recunoașterii reciproce (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 noiembrie 2020, Bulstrad Vienna Insurance Group,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, punctul
).
Din dispozițiile respective rezultă că, în principiu,
lex concursus
reglementează măsurile de reorganizare și procedurile de lichidare a întreprinderilor de asigurare, precum și efectele acestora.
Cu toate acestea, articolul 274 alineatul (1) din Directiva 2009/138 enumeră o serie de dispoziții care derogă de la aplicarea
lex concursus
, printre care figurează cea menționată la alineatul (2) litera (e), indicată la articolul 292 din directiva menționată, potrivit căruia „[e]fectele măsurilor de reorganizare sau ale procedurii de lichidare asupra unui proces în curs privind un bun sau un drept de care a fost deposedată întreprinderea de asigurare sunt reglementate exclusiv de legea statului membru în care procesul este în curs”.
Din modul de redactare a articolului 292 rezultă că trebuie întrunite trei condiții cumulative pentru ca excepția pe care acesta o prevede la aplicarea
lex concursus
să poată fi pusă în aplicare.
În primul rând, trebuie să fie vorba despre măsuri de reorganizare sau despre o procedură de lichidare, în sensul articolului 268 alineatul (1) literele (c) și, respectiv, (d) din Directiva 2009/138.
În această privință, noțiunea de „proceduri de lichidare”, astfel cum este definită la articolul 268 alineatul (1) litera (d) din directiva menționată, vizează proceduri colective care implică realizarea activelor unei întreprinderi de asigurare și distribuirea profiturilor între creditori, acționari și asociați, după caz, care implică în mod necesar orice intervenție din partea autorităților competente, și anume, conform articolului 268 alineatul (1) litera (a) din directiva menționată, autoritățile administrative și judiciare ale statelor membre care sunt competente între altele în ceea ce privește scopurile procedurilor de lichidare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 noiembrie 2020, Bulstrad Vienna Insurance Group,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, punctul
).
În speță, această primă condiție prevăzută la articolul 292 din Directiva 2009/138 pare îndeplinită în cauza principală, întrucât din informațiile cuprinse în decizia de trimitere reiese că a fost deschisă o procedură de lichidare în Regatul Danemarcei în privința Alpha Insurance și că falimentul acesteia din urmă a fost pronunțat cu efect de la 8 mai 2018. De altfel, această împrejurare rezultă și din publicarea efectuată, în conformitate cu articolul 280 din directiva menționată, în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
(
JO 2018, C 196, p. 28
).
În al doilea rând, aplicabilitatea articolului 292 din Directiva 2009/138 presupune existența unui „proces în curs”.
În această privință, deși procesele în curs, în sensul articolului 292, intră în sfera acțiunilor creditorilor individuali, articolul 274 alineatul (2) litera (e) din Directiva 2009/138 precizând că efectele unei proceduri de lichidare asupra acestor acțiuni sunt determinate, în principiu, de
lex concursus
, cu excepția unui astfel de proces în curs, acestea din urmă se disting de cererile individuale de executare silită care rezultă din procesele în curs, astfel cum reiese din considerentul (130) al acestei directive.
Rezultă că „procesele în curs”, în sensul articolului 292 din Directiva 2009/138, vizează acțiunile care se limitează la stabilirea drepturilor și a obligațiilor întreprinderii de asigurare aflate în lichidare, fără a implica realizarea acestora, cu alte cuvinte cu excluderea acțiunilor creditorilor individuali prin intermediul procedurilor de executare silită.
Această interpretare este în concordanță cu cea reținută de Curte cu privire la noțiunea identică de „proces în curs” care figurează la articolul 15 din Regulamentul nr. 1346/2000 și la articolul 32 din Directiva 2001/24. Astfel, Curtea a statuat că numai procedurile de fond intră sub incidența termenilor „proces în curs” și, așadar, a excepției de la
lex concursus
prevăzute de aceste două articole, cu excluderea cererilor individuale de executare silită (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 iunie 2018, Tarragó da Silveira,
C‑250/17
,
EU:C:2018:398
, punctele
-
și jurisprudența citată, precum și, respectiv, Hotărârea din 29 aprilie 2021, Banco de Portugal și alții,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, punctul
și jurisprudența citată).
În ceea ce privește cauza principală, această condiție pare de asemenea îndeplinită. Astfel, din elementele dosarului de care dispune Curtea rezultă că procesul în curs în fața instanțelor civile franceze are ca obiect numai o cerere de despăgubire a unui asigurat de către asigurătorul său, acesta din urmă fiind supus lichidării de către autoritățile daneze la o dată la care această procedură de fond era în curs de desfășurare.
În al treilea rând, potrivit însuși textului articolului 292 din Directiva 2009/138, procesul în curs trebuie să privească „un bun sau un drept de care a fost deposedată întreprinderea de asigurare”.
În ceea ce privește domeniul de aplicare al acestei expresii, astfel cum au arătat guvernul francez și Comisia Europeană, este necesar să se constate că diferitele versiuni lingvistice ale articolului 292 din Directiva 2009/138 nu sunt univoce.
Într‑adevăr, în timp ce unele dintre ele sugerează că procesul în curs trebuie să privească „un activ sau un drept” („un actif ou un droit”), precum versiunea în limba franceză, sau un „bun”, precum versiunile în limba spaniolă („a un bien”) sau în limba italiană („a un bene”), alte versiuni sunt formulate într‑un mod mai larg. Astfel, versiunea în limba portugheză („bens o direitos”) desemnează o pluralitate de bunuri sau de drepturi, cea în limba finlandeză („omaisuuta”) evocă proprietatea sau patrimoniul entității în cauză, iar cele în limba daneză („eller en rettighed i massen”) și în limba germană („einen Vermögensgegenstand oder ein Recht der Masse”) fac trimitere la orice element care are o valoare patrimonială sau la orice drept inclus în masa lichidării întreprinderii de asigurare.
În prezența unor asemenea disparități în ceea ce privește modul de redactare a articolului 292 din Directiva 2009/138, această dispoziție trebuie interpretată având în vedere în special contextul, precum și finalitatea reglementării din care face parte dispoziția menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 septembrie 2020, TMD Friction și TMD Friction EsCo,
C‑674/18 și C‑675/18
,
EU:C:2020:682
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 292 din Directiva 2009/138, trebuie să se constate că bunul sau dreptul în discuție este cel de care întreprinderea de asigurare este deposedată ca urmare a deschiderii procedurii de lichidare. Or, în conformitate cu articolul 273 alineatul (2) din această directivă, orice decizie prin care se deschide o asemenea procedură de lichidare este recunoscută în toate celelalte state membre de îndată ce își produce efectele în statul membru în care se deschide. Rezultă că noțiunile de „activ”, de „bun” sau de „drept de care întreprinderea de asigurare este deposedată” nu desemnează numai un activ, un bun sau un drept determinat al întreprinderii respective, ci mai degrabă elementele patrimoniale ale acesteia, care țin atât de activ, cât și de pasiv, care fac obiectul procedurii de lichidare. De altfel, această interpretare este confirmată de considerentul (124) al directivei menționate, potrivit căruia în cadrul procedurilor de lichidare ar trebui luate în considerare toate activele și pasivele întreprinderii de asigurare.
În ceea ce privește finalitatea Directivei 2009/138, din considerentul (130) al acesteia reiese că limitarea instituită la articolul 292 din directiva menționată cu privire la aplicarea
lex concursus
efectelor procedurii de lichidare urmărește să protejeze așteptările legitime și siguranța anumitor tranzacții în statele membre, altele decât statul membru de origine. Or, astfel de obiective nu ar fi realizate pe deplin dacă totalitatea elementelor patrimoniale ale întreprinderii de asigurare care fac obiectul procedurii de lichidare și de care această întreprindere este deposedată nu ar intra în domeniul de aplicare al articolului 292.
De altfel, această soluție este în deplină concordanță cu cea care rezultă din Hotărârea din 29 aprilie 2021, Banco de Portugal și alții (
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, punctul
), în care Curtea a considerat că expresia „un bun sau un drept de care instituția de credit a fost lipsită”, care figurează la articolul 32 din Directiva 2001/24, trebuie să se aplice cauzei aflate pe rol privind unu sau mai multe elemente patrimoniale ale instituției de credit în discuție, atât de activ, cât și de pasiv, de care instituția respectivă este lipsită.
Având în vedere ansamblul acestor considerații, este necesar să se constate, asemenea persoanelor interesate care au participat la procedura în fața Curții, că despăgubirea solicitată de un asigurat pentru prejudiciile suferite cu ocazia unui sinistru de la asigurătorul său plasat în lichidare pe parcursul procesului intră în domeniul de aplicare material al articolului 292 din Directiva 2009/138.
În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 292 din Directiva 2009/38 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „proces în curs privind un bun sau un drept de care a fost deposedată întreprinderea de asigurare”, care figurează la acest articol, include un proces în curs având ca obiect o cerere de indemnizație de asigurare formulată de titularul unei polițe de asigurare pentru prejudiciile suportate într‑un stat membru de la o întreprindere de asigurare supusă unei proceduri de lichidare în alt stat membru.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 292 din Directiva 2009/138 trebuie interpretat în sensul că legea statului membru în care procesul este în curs, în sensul articolului menționat, are ca obiect reglementarea tuturor efectelor procedurii de lichidare asupra acestui proces. În special, instanța de trimitere ridică problema dacă trebuie să se aplice dispozițiile legii statului membru în care procesul este în curs atunci când acestea, în primul rând, prevăd că deschiderea unei astfel de proceduri de lichidare determină întreruperea unui asemenea proces, în al doilea rând, condiționează reluarea procesului de declararea de către creditor, în pasivul întreprinderii de asigurare, a creanței sale privind indemnizația de asigurare și de introducerea în cauză a organelor însărcinate cu punerea în aplicare a procedurii de lichidare și, în al treilea rând, interzic orice obligare la plata unei indemnizații, aceasta nemaiputând face decât obiectul unei constatări a existenței sale și al stabilirii cuantumului său.
Din modul de redactare a articolului 292 din Directiva 2009/138, interpretat în lumina considerentului (130) al acesteia, reiese că efectele procedurii de lichidare asupra unui proces în curs sunt reglementate exclusiv de legea statului membru în care se desfășoară acest proces.
Rezultă că legiuitorul Uniunii nu a intenționat să limiteze aplicarea articolului 292 numai la efectele procedurale ale unei proceduri de lichidare.
În consecință, efectele atât procedurale, cât și substanțiale ale unei proceduri de lichidare asupra unui proces în curs, în sensul articolului 292 din Directiva 2009/138, sunt exclusiv cele stabilite de legea statului membru în care acest proces este în curs (a se vedea prin analogie Hotărârea din 29 aprilie 2021, Banco de Portugal și alții,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, punctul
).
Desigur, astfel cum au arătat guvernul francez și Comisia în observațiile scrise, aplicarea legii statului membru în care acest proces este în curs își găsește limitele în aplicarea, de principiu, a
lex concursus
, astfel cum rezultă din dispozițiile articolului 274 alineatul (2) din Directiva 2009/138.
În speță, nu reiese însă, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, că cele trei serii de dispoziții ale dreptului național al statului membru în care procedura este în curs, astfel cum sunt menționate de această instanță și rezumate la punctul 58 din prezenta hotărâre, aduc atingere aplicării
lex concursus
prevăzute la articolul 274 alineatul (2) din Directiva 2009/138.
Astfel, în primul rând, în ceea ce privește o dispoziție de drept național precum articolul 369 din Codul de procedură civilă, care prevede că procesul în curs este întrerupt în special prin efectul hotărârii care rezultă din deschiderea unei proceduri de lichidare a unei întreprinderi de asigurare într‑un alt stat membru, o asemenea dispoziție pare să privească efectele procedurale, aferente unei asemenea deschideri, asupra procesului menționat și intră, așadar, în domeniul de aplicare al legii desemnate la articolul 292 din Directiva 2009/138.
În al doilea rând, situația este aceeași, în principiu, în ceea ce privește o dispoziție a dreptului statului membru în care se desfășoară procesul în curs, precum articolul R. 622-20 din Codul comercial, aplicabil procedurii de lichidare judiciară în temeiul articolului R. 641-23 din acest cod, care condiționează reluarea procesului de declararea de către creditor, în pasivul întreprinderii de asigurare, a creanței sale aferente indemnizației de asigurare și de introducerea în cauză a organelor însărcinate cu punerea în aplicare a procedurii de lichidare. Astfel, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, o asemenea dispoziție pare să reglementeze consecințele procedurale asupra procesului în curs ale evenimentelor survenite în cadrul procedurii de lichidare deschise în alt stat membru, fără a aduce atingere printre altele competențelor respective ale întreprinderii de asigurare și ale lichidatorului, determinate de legislația statului membru de origine în temeiul articolului 274 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2009/138.
În al treilea rând, în ceea ce privește o normă de drept național precum articolul L. 622-22 din Codul comercial, aplicabil procedurii de lichidare judiciară în temeiul articolului L. 641-3 din codul menționat, potrivit căreia, la reluarea procesului în curs întrerupt anterior, obiectul acestuia nu mai poate privi decât constatarea creanțelor și stabilirea cuantumului acestora, trebuie arătat că nicio dispoziție a Directivei 2009/138 nu pare să se opună unei astfel de limitări a obiectului procesului în curs. În special, efectele pe care o asemenea normă de drept național le produc asupra procesului în curs nu par decât să confirme competența rezervată legislației statului membru de origine, în special cea menționată la articolul 274 alineatul (2) literele (g) și (h) din această directivă, de a stabili, respectiv, normele care reglementează prezentarea, verificarea și admiterea creanțelor, precum și, între altele, normele care reglementează distribuirea profiturilor din realizarea bunurilor și clasificarea creanțelor, aspect care trebuie verificat de instanța națională.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 292 din Directiva 2009/138 trebuie interpretat în sensul că legea statului membru pe teritoriul căruia procesul este în curs, în sensul articolului menționat, are ca obiect reglementarea tuturor efectelor procedurii de lichidare asupra acestui proces. În special, trebuie să se aplice dispozițiile dreptului acestui stat membru care, în primul rând, prevăd că deschiderea unei astfel de proceduri determină întreruperea procesului în curs, în al doilea rând, condiționează reluarea procesului de declararea de către creditor, în pasivul întreprinderii de asigurare, a creanței sale aferente indemnizației de asigurare și de introducerea în cauză a organelor însărcinate cu punerea în aplicare a procedurii de lichidare și, în al treilea rând, interzic orice obligare la plata indemnizației de către creditor, aceasta nemaiputând face decât obiectul constatării existenței sale și al stabilirii cuantumului său, având în vedere că, în principiu, asemenea dispoziții nu aduc atingere competenței rezervate legii statului membru de origine, în aplicarea articolului 274 alineatul (2) din directiva menționată.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

1)
Articolul 292 din Directiva 2009/138/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II) trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „proces în curs privind un bun sau un drept de care a fost deposedată întreprinderea de asigurare”, care figurează la acest articol, include un proces în curs având ca obiect o cerere de indemnizație de asigurare formulată de titularul unei polițe de asigurare pentru prejudiciile suportate într‑un stat membru de la o întreprindere de asigurare supusă unei proceduri de lichidare în alt stat membru.

2)
Articolul 292 din Directiva 2009/138 trebuie interpretat în sensul că legea statului membru pe teritoriul căruia procesul este în curs, în sensul articolului menționat, are ca obiect reglementarea tuturor efectelor procedurii de lichidare asupra acestui proces. În special, trebuie să se aplice dispozițiile dreptului acestui stat membru care, în primul rând, prevăd că deschiderea unei astfel de proceduri determină întreruperea procesului în curs, în al doilea rând, condiționează reluarea procesului de declararea de către creditor, în pasivul întreprinderii de asigurare, a creanței sale aferente indemnizației de asigurare și de introducerea în cauză a organelor însărcinate cu punerea în aplicare a procedurii de lichidare și, în al treilea rând, interzic orice obligare la plata indemnizației de către creditor, aceasta nemaiputând face decât obiectul constatării existenței sale și al stabilirii cuantumului său, având în vedere că, în principiu, asemenea dispoziții nu aduc atingere competenței rezervate legii statului membru de origine, în aplicarea articolului 274 alineatul (2) din directiva menționată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.