CELEX: 62016TJ0855
REACH
Redevență datorată pentru înregistrarea unei substanțe
Reducere acordată IMM‑urilor
Verificare de către ECHA a declarației privind dimensiunea întreprinderii
Decizie prin care se impune o taxă administrativă
Recomandarea 2003/361/CE
Depășirea plafoanelor financiare
Noțiunea de întreprindere afiliată

Istoricul cauzei
Reclamanta, Fertisac, SL, este o societate de drept spaniol care desfășoară o activitate de producere de substanțe supuse unei obligații de înregistrare la Agenția Europeană pentru Produse Chimice (ECHA) potrivit Regulamentului (CE) nr. 1907/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor chimice (REACH), de înființare a Agenției Europene pentru Produse Chimice, de modificare a Directivei 1999/45/CE și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 793/93 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 1488/94 al Comisiei, precum și a Directivei 76/769/CEE a Consiliului și a Directivelor 91/155/CEE, 93/67/CEE, 93/105/CE și 2000/21/CE ale Comisiei (
JO 2006, L 396, p. 1
, Ediție specială, 13/vol. 60, p. 3).
La 30 noiembrie 2010, reclamanta a efectuat înregistrarea unei substanțe chimice în temeiul Regulamentului nr. 1907/2006.
În cadrul procedurii de înregistrare, reclamanta a arătat că este o „întreprindere mijlocie” în sensul Recomandării 2003/361/CE a Comisiei din 6 mai 2003 privind definirea microîntreprinderilor și a întreprinderilor mici și mijlocii (
JO 2003, L 124, p. 36
). Această declarație i‑a permis să beneficieze de o reducere a cuantumului redevenței datorate în temeiul articolului 6 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1907/2006.
Pentru înregistrare, ECHA a emis o factură pentru suma de 16275 de euro, care corespunde redevenței datorate de o întreprindere mijlocie, în cadrul, precum în speță, al unei cereri transmise în comun pentru o cantitate mai mare de 1000 de tone. Este vorba despre factura nr. 10024865.
Prin scrisoarea din 27 august 2013, ECHA a informat reclamanta că statutul de întreprindere mică și mijlocie (IMM) pe care îl declarase la momentul înregistrării făcea obiectul unei proceduri de verificare. Aceasta a invitat reclamanta să prezinte elementele de natură să dovedească statutul său de întreprindere mijlocie.
La 15 noiembrie 2016, după schimburi de scrisori și de documente, ECHA a adoptat Decizia SME(2016) 5150. În această decizie, ECHA a considerat că reclamanta era o întreprindere mare și că nu putea beneficia de redevența redusă aplicabilă IMM‑urilor în sensul Recomandării 2003/361.
În Decizia SME(2016) 5150, reclamanta a fost declarată persoană obligată, pe o parte, la plata unei sume care corespunde diferenței dintre cuantumul redevenței achitate deja și cuantumul redevenței aplicabile întreprinderilor mari și, pe de altă parte, la plata unei taxe administrative reprezentând de 2,5 ori câștigul financiar obținut în urma declarației incorecte privind dimensiunea întreprinderii.
Această decizie a fost însoțită de două facturi, factura nr. 10060160, în valoare de 6975 de euro, și factura nr. 10060161, în valoare de 17437 de euro (denumite în continuare, împreună, „facturile atacate”).
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 7 decembrie 2016, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Prin înscrisul separat depus în aceeași zi, reclamanta a introdus o cerere de suspendare a executării Deciziei SME(2016) 5150 și a facturilor atacate. Prin Ordonanța din 10 martie 2017, Fertisac/ECHA (
T‑855/16 R
, nepublicată,
EU:T:2017:155
), președintele Tribunalului a respins această cerere și a dispus în același timp soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată.
Memoriul în răspuns al ECHA a fost depus la grefa Tribunalului la 17 martie 2017.
Întrucât reclamanta nu a depus o replică, faza scrisă a procedurii a fost închisă la 16 mai 2017.
Niciuna dintre părți nu a solicitat desfășurarea unei ședințe în termenele prevăzute la articolul 106 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Tribunalul (Camera întâi)] a decis, în temeiul articolului 106 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, să se pronunțe fără parcurgerea fazei orale a procedurii.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei SME(2016) 5150;
–
recunoașterea statutului său de IMM;
–
anularea facturilor atacate;
–
obligarea ECHA la plata cheltuielilor de judecată.
ECHA solicită Tribunalului:
–
declararea inadmisibilității cererii de anulare a facturilor atacate;
–
respingerea acțiunii în anularea Deciziei SME(2016) 5150;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Cu privire la admisibilitate
Cu privire la cererea de anulare a facturilor atacate
Prin intermediul celui de al treilea capăt de cerere, reclamanta solicită Tribunalului anularea facturilor atacate.
Împotriva acestui capăt de cerere, ECHA ridică o excepție de inadmisibilitate pentru motivul că facturile atacate nu ar constitui acte atacabile.
În această privință, trebuie amintit că numai măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantei, modificând în mod distinct situația juridică a acesteia, constituie acte susceptibile să facă obiectul unei acțiuni în anulare (Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia,
60/81
,
EU:C:1981:264
, punctul
, Hotărârea din 12 septembrie 2006, Reynolds Tobacco și alții/Comisia,
C‑131/03 P
,
EU:C:2006:541
, punctul
, și Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Ferriere Nord,
C‑516/06 P
,
EU:C:2007:763
, punctul
).
Pe de altă parte, pentru a stabili dacă un act a cărui anulare este solicitată poate face obiectul unei căi de atac, trebuie să se ia în considerare conținutul acestui act, forma în care a fost adoptat fiind, în principiu, lipsită de importanță (Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia,
60/81
,
EU:C:1981:264
, punctul
, și Hotărârea din 18 noiembrie 2010, NDSHT/Comisia,
C‑322/09 P
,
EU:C:2010:701
, punctele
și
).
În speță, prin Decizia SME(2016) 5150, ECHA a solicitat reclamantei să plătească restul din valoarea redevenței aplicabile întreprinderilor mari, precum și o taxă administrativă. În această decizie, ECHA a precizat că sumele corespunzătoare acestor două posturi erau indicate pe facturile anexate, în speță facturile atacate. Decizia SME(2016) 5150 și facturile atacate anexate la aceasta au aceeași dată. Ele au fost trimise aceluiași destinatar, reclamanta, în același plic.
În această privință, trebuie amintit că, în general, anexele sunt considerate de jurisprudență ca făcând parte din documentul la care sunt anexate, astfel încât forța normativă care le este recunoscută este identică cu cea care caracterizează dispozițiile care formează corpul documentului.
Această jurisprudență a fost dezvoltată, printre altele, în ceea ce privește directivele ale căror anexe au fost analizate ca nefiind distincte de aceste acte, ci, dimpotrivă, ca parte integrantă, în același mod ca dispozițiile directivelor respective (a se vedea Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact,
C‑268/06
,
EU:C:2008:223
, punctul
, în ceea ce privește un acord‑cadru care figurează în anexa la o directivă).
Din dosar reiese că jurisprudența referitoare la actele adoptate de ECHA în urma procedurilor de verificare, invocată de aceasta, face distincție între facturi și decizii și urmărește să identifice, printre aceste acte, pe cel care stabilește obligațiile esențiale ale reclamantei.
Această jurisprudență este însă legată de situațiile în care a fost elaborată. Astfel, în cele trei cauze la care face referire ECHA și în cadrul cărora acest subiect a fost abordat de Tribunal, facturile nu erau anexate la deciziile la care se raportau, ci fuseseră emise separat de ECHA, uneori la mai multe zile distanță, așa încât apăreau ca acte distincte. Întrucât această situație putea avea incidență asupra admisibilității acțiunii, Tribunalul trebuia să identifice, printre aceste acte distincte, pe cel care modifică situația juridică a reclamantei, astfel cum impune jurisprudența (Hotărârea din 2 octombrie 2014, Spraylat/ECHA,
T‑177/12
,
EU:T:2014:849
, punctul
, Hotărârea din 15 septembrie 2016, La Ferla/Comisia și ECHA,
T‑392/13
,
EU:T:2016:478
, punctul
, și Hotărârea din 15 septembrie 2016, K Chimica/ECHA,
T‑675/13
,
EU:T:2016:480
, punctul
).
Prezenta cauză este diferită întrucât, în situația de fapt care stă la baza ei, niciun element nu separă Decizia SME(2016) 5150 de facturile atacate, care, împreună, constituie un act unic compus din două aspecte, și anume un aspect administrativ [Decizia SME(2016) 5150 propriu‑zisă] și un aspect contabil (facturile atacate care sunt anexate la aceasta), acest act unic exprimând constatarea făcută de ECHA că probele impuse de reglementare nu au fost aduse și demonstrând intenția acesteia de a acționa în consecință prin impunerea unor obligații financiare reclamantei.
Acest act unic (denumit în continuare „decizia atacată”) produce efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantei, modificând în mod distinct situația sa juridică, întrucât o obligă să renunțe la statutul său de IMM revendicat însă de aceasta.
Astfel, decizia atacată are drept consecință că reclamanta nu poate beneficia de redevența redusă aplicabilă IMM‑urilor și că aceasta trebuie să achite diferența până la redevența aplicabilă întreprinderilor mari, precum și taxa administrativă prevăzută de reglementare în asemenea împrejurări.
Producând aceste efecte, decizia atacată poate face obiectul unei acțiuni în anulare, fapt din care rezultă că, în măsura în care este îndreptată împotriva cererii de anulare a facturilor atacate, cauza de inadmisibilitate ridicată de ECHA trebuie respinsă.
Cu privire la cererea de recunoaștere a statutului de IMM
Prin intermediul celui de al doilea capăt de cerere, reclamanta solicită Tribunalului să îi recunoască statutul de IMM.
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul unei acțiuni în anulare întemeiate pe articolul 263 TFUE, competența instanței Uniunii Europene este limitată la controlul de legalitate. Dacă acțiunea este fondată, instanța Uniunii declară, în temeiul articolului 264 TFUE, actul contestat nul și neavenit. Apoi, instituția, organul, oficiul sau agenția emitentă a actului anulat este obligată să ia măsurile necesare pentru a se conforma hotărârii, în conformitate cu articolul 266 TFUE.
Din aceste elemente rezultă că, atunci când primește o cerere prin care se contestă redevența și taxa administrativă impuse unei întreprinderi în urma unei erori referitoare la dimensiunea declarată, Tribunalul nu se poate pronunța cu privire la calificarea acestei societăți drept IMM, întrucât o astfel de declarație ar implica faptul că se substituie ECHA, cu încălcarea dispozițiilor din Tratatul FUE menționate mai sus (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 decembrie 2005, Infront WM/Comisia,
T‑33/01
,
EU:T:2005:461
, punctul
, și Ordonanța din 16 decembrie 2016, Groupement pastoral de Oust și alții/Comisia,
T‑663/16
, nepublicată,
EU:T:2016:759
, punctul
).
În consecință, întrucât obiectul său depășește limitele competenței conferite Tribunalului în cadrul unei acțiuni în anulare, al doilea capăt de cerere al reclamantei este inadmisibil.
Cu privire la fond
Reclamanta invocă două motive în susținerea acțiunii sale împotriva deciziei atacate. Prin intermediul primului motiv, aceasta susține că, prin faptul că a considerat‑o întreprindere mare, ECHA a interpretat în mod eronat articolul 2 alineatul (1) din anexa la Recomandarea 2003/361, care stabilește criteriile care definesc IMM‑urile. Al doilea motiv se întemeiază pe o interpretare eronată a Recomandării 2003/361, în măsura în care ECHA a atribuit calificarea de „întreprinderi afiliate” altor trei întreprinderi.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o interpretare eronată a plafoanelor prevăzute la articolul 2 alineatul (1) din anexa la Recomandarea 2003/361
Prin intermediul primului motiv, reclamanta susține că nu a avut niciodată peste 250 de persoane în efectivul său și că, prin urmare, nu poate fi considerată o întreprindere mare. Ea face trimitere, cu privire la acest aspect, la articolul 2 alineatul (1) din anexa la Recomandarea 2003/361, care stabilește condițiile care trebuie îndeplinite pentru ca o întreprindere să fie calificată drept IMM.
ECHA contestă argumentația reclamantei.
În această privință, trebuie să se arate că, potrivit deciziei atacate, reclamanta trebuie considerată o întreprindere mare întrucât, pe baza informațiilor obținute, plafoanele stabilite în anexa la Recomandarea 2003/361 sunt depășite.
Din documentul intitulat „Informe de cálculo de PYME” (raport de calcul pentru IMM), anexat la decizia atacată, reiese că ECHA și‑a justificat decizia prin care o considera pe reclamantă o întreprindere mare prin faptul că, în anii 2008 și 2009, bilanțul anual total care trebuia luat în considerare pentru a calcula dimensiunea întreprinderii era de peste 43 de milioane de euro, iar cifra sa de afaceri depășea 50 de milioane de euro.
Pentru a aprecia legalitatea deciziei atacate, trebuie amintit că reglementarea aplicabilă în materie face trimitere la Recomandarea 2003/361 în scopul definirii IMM‑urilor. Astfel, Regulamentul nr. 1907/2006 prevede la articolul 3 punctul 36 că prin IMM‑uri se înțelege întreprinderi mici și mijlocii, „astfel cum sunt definite în Recomandarea [2003/361]”. În plus, Regulamentul (CE) nr. 340/2008 al Comisiei din 16 aprilie 2008 privind redevențele și drepturile plătite ECHA în conformitate cu Regulamentul nr. 1907/2006 (
JO 2008, L 107, p. 6
) prevede la articolul 2 că întreprindere mijlocie desemnează „o întreprindere mijlocie în sensul Recomandării [2003/361]”.
Recomandarea 2003/361, devenită aplicabilă prin Regulamentul nr. 1907/2006 și prin Regulamentul nr. 340/2008, conține o anexă al cărei titlu I privește „[d]efiniția [IMM‑urilor] adoptată de Comisie”. Potrivit articolului 2 alineatul (1) din această anexă, „categoria [IMM‑urilor] este formată din întreprinderi care au mai puțin de 250 de angajați și a căror cifră de afaceri anuală nu depășește 50 de milioane de euro și/sau al căror bilanț anual total nu depășește 43 de milioane de euro”.
Din articolul 2 alineatul (1) din anexa la Recomandarea 2003/361 reiese că sunt stabilite două criterii pentru a determina dacă o întreprindere poate fi considerată IMM, dintre care unul se referă la caracteristicile financiare ale întreprinderii, iar celălalt vizează personalul angajat de aceasta.
Pentru reclamantă, plafoanele prevăzute de fiecare dintre aceste două criterii trebuie să fie depășite pentru ca o întreprindere să nu poată fi considerată IMM, în timp ce depășirea plafonului prevăzut în ceea ce privește un singur criteriu nu ar conduce la excluderea din categoria IMM‑urilor. Dintre aceste criterii, cel legat de efectiv ar avea o importanță deosebită, care ar fi atestată de considerentul (4) al Recomandării 2003/361. În speță, reclamanta nu ar fi depășit niciodată plafonul prevăzut prin acest criteriu.
În această privință, trebuie să se arate că, potrivit jurisprudenței, criteriul legat de efectiv și cel legat de caracteristicile financiare trebuie aplicate, în reglementarea examinată aici, în mod cumulativ.
Tribunalul s‑a pronunțat în acest sens în Ordonanța din 16 septembrie 2015, Calestep/ECHA (
T‑89/13
,
EU:T:2015:711
, punctul
), care privea în mod specific interpretarea articolului 2 alineatul (1) din anexa la Recomandarea 2003/361, dispoziție care constituie esența argumentației elaborate de reclamantă.
Această decizie a Tribunalului urma o jurisprudență dezvoltată în Hotărârea din 8 iulie 2004, Dalmine/Comisia (
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, punctele
și
), în ceea ce privește dispoziția echivalentă care figura în Recomandarea 96/280/CE a Comisiei din 3 aprilie 1996 privind definirea întreprinderilor mici și mijlocii (
JO 1996, L 107, p. 4
), care a precedat, cu același obiect, Recomandarea 2003/361 și care conținea în esență o prezentare similară a criteriului legat de efectiv și a celui legat de caracteristicile financiare ale întreprinderii.
Jurisprudența rezultată din Ordonanța din 16 septembrie 2015, Calestep/ECHA (
T‑89/13
,
EU:T:2015:711
), se întemeiază pe termenii utilizați în Recomandarea 2003/361, conjuncția „și” fiind interpretată ca indicând, pentru autorul actului, intenția de a „coordona” și, prin urmare, de a cumula criteriile care sunt menționate în aceasta, fără prezentarea lor drept posibilități care trebuie examinate în cadrul unei alternative (Ordonanța din 16 septembrie 2015, Calestep/ECHA,
T‑89/13
,
EU:T:2015:711
, punctul
).
Această jurisprudență se întemeiază de asemenea pe considerentul (4) al Recomandării 2003/361, potrivit căruia „[c]riteriul numărului de persoane angajate […] rămâne fără îndoială unul dintre cele mai importante și trebuie să fie respectat ca principalul criteriu; introducerea unui criteriu financiar este, cu toate acestea, un complement necesar pentru perceperea dimensiunilor și a performanței reale a unei întreprinderi, precum și a poziției acesteia în comparație cu concurenții săi” (Ordonanța din 16 septembrie 2015, Calestep/ECHA,
T‑89/13
,
EU:T:2015:711
, punctul
).
Această aplicare cumulativă este coerentă cu Raportul Comisiei către Consiliu din 29 aprilie 1992 privind definițiile IMM‑urilor utilizate în cadrul acțiunilor comunitare [SEC(1992) 351 final], raport care a precedat adoptarea Recomandării 96/280, care de altfel face trimitere la acesta în al șaptelea considerent.
În acest raport, Comisia Europeană a preconizat utilizarea unei definiții bazate pe o combinație de criterii – în special cel al numărului de angajați, al cifrei de afaceri și al bilanțului total –, întrucât, în opinia sa, un criteriu individual nu oferea o definiție satisfăcătoare pentru IMM‑uri.
În sfârșit, trebuie să se arate că reducerea redevenței acordată IMM‑urilor urmărește să ia în considerare situația specială în care se află aceste întreprinderi față de cea care caracterizează întreprinderile mari. Fiind destinată unei categorii speciale de actori economici și având caracterul de măsură derogatorie, această reducere trebuie interpretată, în condițiile care guvernează aplicarea sa, în mod restrictiv.
Această interpretare nu poate fi infirmată de argumentul reclamantei potrivit căruia criteriul legat de efectiv, privit în mod izolat, ar fi totuși decisiv, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din anexa la Recomandarea 2003/361, care face trimitere la ghidul intitulat „Cum se stabilește categoria de dimensiune a întreprinderii”, publicat pe site‑ul internet al ECHA.
În această privință, trebuie să se arate că dispoziția citată de reclamantă se referă la o situație în care, într‑un an excepțional, o întreprindere depășește unul dintre plafoanele menționate în aceasta, întreprinderea respectivă putând atunci, prin derogare de la regulă, să își păstreze calitatea de IMM, cu condiția ca această depășire să fie limitată la un an.
Această dispoziție nu modifică regula potrivit căreia, pentru a putea fi calificată drept IMM, o întreprindere nu poate depăși plafoanele legate de efectiv și de anumite caracteristici financiare, ci introduce o excepție limitată la împrejurări a căror existență nu a fost demonstrată de reclamantă în speță.
Din ceea ce precedă rezultă că, prin faptul că a considerat reclamanta o întreprindere mare, ECHA nu a săvârșit o eroare în interpretarea criteriilor prevăzute la articolul 2 alineatul (1) din anexa la Recomandarea 2003/361.
Având în vedere aceste elemente, primul motiv trebuie respins.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe interpretarea eronată a noțiunii „întreprindere afiliată”, care figurează în Recomandarea 2003/361
Prin intermediul celui de al doilea motiv, reclamanta susține că nu face parte dintr‑un grup de „întreprinderi afiliate” și că, în consecință, pentru a stabili dimensiunea ei, trebuie să se țină seama numai de datele sale și de cele ale „întreprinderilor sale partenere”, pe care aceasta le‑a identificat, în schimburile sale cu ECHA din cursul procedurii de verificare a declarației sale, ca fiind întreprinderile Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia SL și Agroquimes SL.
ECHA contestă argumentația reclamantei.
În această privință, trebuie să se arate că, pentru a ajunge la concluzia sa, ECHA s‑a întemeiat pe un set de date referitoare, mai întâi, la reclamantă însăși, ulterior, la „întreprinderea parteneră” Agroquimes și, în cele din urmă, la alte trei întreprinderi, considerate „întreprinderi afiliate” reclamantei, Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia, Constantino Gutiérrez SA și Medifer Liquids SL.
Reclamanta nu contestă că Agroquimes poate fi considerată o „întreprindere parteneră”, însă respinge ideea că celelalte trei societăți pot fi analizate ca fiind „afiliate” acesteia în sensul reglementării.
Pentru a statua cu privire la acest aspect, trebuie amintit că articolul 3 alineatul (3) din anexa la Recomandarea 2003/361 precizează criteriile care permit să se determine condițiile în care calificările drept „întreprinderi afiliate” și „întreprinderi partenere” pot fi atribuite.
În ceea ce privește prima calificare, articolul 3 alineatul (3) primul paragraf din anexa la Recomandarea 2003/361 prevede că „«[s]ocietățile afiliate» sunt întreprinderi care întrețin oricare dintre următoarele relații: (a) o întreprindere are majoritatea drepturilor de vot ale acționarilor sau ale asociaților unei alte întreprinderi”. În plus, articolul 3 alineatul (3) al treilea paragraf din anexa la Recomandarea 2003/361 prevede că „întreprinderile între care există oricare dintre relațiile descrise la primul paragraf prin intermediul uneia sau mai multor întreprinderi […] sunt, de asemenea, considerate afiliate”.
În ceea ce privește a doua calificare, articolul 3 alineatul (2) primul paragraf din anexa la Recomandarea 2003/361 prevede că „întreprinderi partenere” sunt toate întreprinderile care nu sunt clasificate ca întreprinderi asociate și între care există următoarea relație: o întreprindere (întreprinderea din amonte) deține, individual sau în comun cu una sau mai multe întreprinderi asociate, 25 % sau mai mult din capitalul sau din drepturile de vot ale unei alte întreprinderi (întreprinderea din aval).
Conform articolului 6 alineatul (2) primul paragraf din anexa la Recomandarea 2003/361, în cazul în care o întreprindere are întreprinderi „partenere” sau „afiliate”, determinarea datelor, pentru a aprecia criteriile, se întemeiază pe conturile și pe celelalte date aferente întreprinderii sau, dacă există, pe conturile consolidate ale întreprinderii sau pe conturile consolidate în care întreprinderea este inclusă prin consolidare.
În temeiul articolului 6 alineatul (2) al doilea paragraf din anexa la Recomandarea 2003/361, stabilirea datelor implică luarea în considerare a datelor „întreprinderilor partenere” situate imediat în amonte sau în aval de întreprinderea în cauză, proporțional cu procentul de participare la capital sau cu procentul drepturilor de vot, reținându‑se cel mai mare dintre aceste procente.
La aceste date, ECHA trebuie de asemenea să adauge, în întregime, în temeiul articolului 6 alineatul (2) al treilea paragraf din anexa la Recomandarea 2003/361, datele referitoare la eventualele întreprinderi „afiliate” direct sau indirect în cazul în care acestea nu au fost incluse în conturi prin consolidare.
Odată amintite aceste norme, trebuie să se analizeze situația întreprinderilor în cauză pentru a stabili statutul lor și să se verifice dacă datele lor trebuiau luate în considerare în procedura de verificare a declarației reclamantei.
În această privință, trebuie să se confirme concluzia reținută de ECHA pentru cele trei întreprinderi considerate de aceasta „întreprinderi afiliate” reclamantei.
Această concluzie se întemeiază, în ceea ce privește Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia, pe conturile anuale ale acestei întreprinderi, conturi din care reieșea, astfel cum indică ECHA, că aceasta deținea 69,996 % din capitalul reclamantei în exercițiile contabile 2009 și 2010. Întrucât deținea majoritatea capitalului reclamantei, această întreprindere putea fi considerată societatea‑mamă a reclamantei, astfel încât trebuiau integrate toate datele care o caracterizau în calculul efectuat pentru a verifica statutul reclamantei, așa cum se prevede în Recomandarea 2003/361. În speță, conturile anuale ale acestei societăți‑mamă fuseseră comunicate ECHA de către reclamantă în e‑mailul din 12 septembrie 2013.
În ceea ce privește celelalte două întreprinderi, și anume Constantino Gutiérrez și Medifer Liquids, ECHA a arătat că prima dintre acestea deținea 89,10 % din capitalul social al Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia și 100 % din capitalul celei de a doua. Această constatare se întemeia pe conturile consolidate ale Constantino Gutiérrez, pentru exercițiul cuprins între 1 iulie 2010 și 30 iunie 2011, comunicate de reclamantă prin e‑mail la 16 septembrie 2013.
Întrucât procentele respective depășesc pragul, amintit la punctul 60 de mai sus, care permite să se constate că entitățile sunt „întreprinderi afiliate” în sensul Recomandării 2003/361, ECHA a putut să considere că Constantino Gutiérrez și Medifer Liquids au fost de asemenea „întreprinderi afiliate” reclamantei în cadrul procedurii de înregistrare a substanței în discuție în prezenta cauză.
În aplicarea articolului 6 alineatul (2) al treilea paragraf din anexa la Recomandarea 2003/361, ECHA trebuia să integreze, astfel cum a procedat, datele celor trei întreprinderi astfel identificate drept „întreprinderi afiliate”, și anume Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia, Constantino Gutiérrez și Medifer Liquids în integralitate, în vederea calculului efectuat în cadrul verificării statutului reclamantei.
Având în vedere considerațiile care precedă, al doilea motiv trebuie respins și, pe cale de consecință, acțiunea în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor ECHA, inclusiv a cheltuielilor de judecată aferente procedurii privind măsurile provizorii.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera întâi)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Fertisac, SL la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente procedurii privind măsurile provizorii.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 7 martie 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.