CELEX: 62018CJ0149
Řízení o předběžné otázce
Soudní spolupráce v občanských věcech
Právo rozhodné pro mimosmluvní závazkové vztahy
Nařízení (ES) č. 864/2007 (Řím II)
Články16 a 27
Imperativní ustanovení
Směrnice 2009/103/ES
Pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel
Článek 28

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 16 a 27 nařízení (ES) č. 864/2007 Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy („Řím II“) (
Úř. věst. 2007, L 199, s. 40
, dále jen „nařízení Řím II“), jakož i článku 28 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/103/ES ze dne 16. září 2009 o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontrole povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění (
Úř. věst. 2009, L 263, s. 11
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Agostinhem da Silva Martinsem a pojišťovnou Dekra Claims Services Portugal SA ohledně určení rozhodného práva pro povinnost náhrady škody pramenící z dopravní nehody, ke které došlo ve Španělsku.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení Řím II
V bodě 7 odůvodnění nařízení Řím II se uvádí:
„Věcná působnost a ustanovení tohoto nařízení by měly být v souladu s nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech […] (Brusel I) a s nástroji upravujícími právo rozhodné pro smluvní závazkové vztahy.“
Článek 4 nařízení Řím II, nadepsaný „Obecné pravidlo“, stanoví:
„1.   Nestanoví-li toto nařízení jinak, je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z civilních deliktů, právo země, kde škoda vznikla, bez ohledu na to, ve které zemi došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, a bez ohledu na to, ve které zemi nebo kterých zemích se projevily nepřímé následky této skutečnosti.
2.   Mají-li však osoba, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a poškozený v okamžiku vzniku škody obvyklé bydliště ve stejné zemi, použije se právo této země.
3.   Vyplývá-li ze všech okolností případu, že je civilní delikt zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je země uvedená v odstavci 1 nebo 2, použije se právo této jiné země. Zjevně užší vztah k jiné zemi by mohl být založen zejména na již existujícím vztahu mezi stranami, jakým může být například smlouva, který úzce souvisí s daným civilním deliktem.“
Článek 15 tohoto nařízení, nadepsaný „Působnost rozhodného práva“, stanoví:
„Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy podle tohoto nařízení se řídí zejména […]
[…]
h)
způsob zániku závazku a pravidla o promlčení a prekluzi, včetně pravidel o počátku, přerušení a stavení běhu promlčecí doby nebo prekluzivních lhůt.“
Článek 16 uvedeného nařízení, nadepsaný „Imperativní ustanovení“, stanoví:
„Tímto nařízením není v žádném případě dotčeno použití imperativních ustanovení práva země, v níž má soud sídlo, bez ohledu na právo, které by se na mimosmluvní závazkový vztah jinak použilo.“
Článek 27 téhož nařízení, nadepsaný „Vztah k ostatním ustanovením práva Společenství“, stanoví:
„Tímto nařízením není dotčeno použití právních předpisů Společenství, které ve zvláštních případech stanoví kolizní normy pro mimosmluvní závazkové vztahy.“
Římská úmluva
Článek 7 Úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, jež byla otevřena k podpisu v Římě dne 19. června 1980 (
Úř. věst. 1980, L 266, s. 1
; české znění
Úř. věst. 2005, C 169, s. 10
, dále jen „Římská úmluva“), nadepsaný „Imperativní ustanovení“, stanoví:
„1.   Použije-li se na základě této úmluvy právo určité země, lze použít imperativní ustanovení práva jiné země, s níž věcné okolnosti úzce souvisí, v rozsahu, v jakém musí být podle práva této jiné země imperativní ustanovení použita bez ohledu na právo, které je jinak pro smlouvu rozhodné. Při rozhodování, zda mají být taková ustanovení použita, je třeba vzít v úvahu jejich povahu a účel, jakož i důsledky, které by mohly z jejich použití či nepoužití vyplynout.
2.   Touto úmluvou není v žádném případě dotčeno použití právních předpisů země soudu za okolností, kdy je jejich použití závazné bez ohledu na právo, které je jinak pro smlouvu rozhodné.“
Nařízení Řím I
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (
Úř. věst. 2008, L 177, s. 6
, dále jen „nařízení Řím I“) nahradilo Římskou úmluvu. Článek 9 odst. 1 a 2 tohoto nařízení, nadepsaný „Imperativní ustanovení“, zní následovně:
„1.   Imperativní ustanovení jsou ustanovení, jejichž dodržování je pro stát při ochraně jeho veřejných zájmů, jako např. jeho politického, společenského a hospodářského uspořádání zásadní do té míry, že se vyžaduje jejich použití na jakoukoli situaci, která spadá do jejich oblasti působnosti, bez ohledu na právo, které by se jinak na smlouvu podle tohoto nařízení použilo.
2.   Tímto nařízením není v žádném případě dotčeno použití imperativních ustanovení práva země soudu.“
Směrnice 2009/103
Článek 28 směrnice 2009/103, nazvaný „Vnitrostátní ustanovení“, stanoví:
„1.   Členské státy mohou v souladu se Smlouvou zachovat nebo uvést v účinnost předpisy, které jsou výhodnější pro poškozeného než předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí.
2.   Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.“
Portugalské právo
Článek 11 Decreto-Lei n
o
291/2007 (nařízení s mocí zákona č. 291/2007) ze dne 21. srpna 2007 stanoví:
„1.   Pojištění občanskoprávní odpovědnosti podle článku 4 zahrnuje:
a)
ve vztahu k nehodám na území Portugalska povinnost nahradit újmu podle občanskoprávních předpisů;
b)
ve vztahu k nehodám na území jiné země, jejíž národní kancelář pojistitelů se připojila k dohodě mezi národními kancelářemi pojistitelů, povinnost nahradit újmu podle práva rozhodného pro nehodu, které se v případě nehody na území, na které se vztahuje Dohoda o Evropském hospodářském prostoru [ze dne 2. května1992 (
Úř. věst. 1994, L 1, s. 3
; Zvl. vyd. 11/19, s. 146)], nahradí portugalským právem, stanoví-li toto větší rozsah krytí;
c)
ve vztahu k nehodám na trase uvedené v odst. 1 písm. b) předchozího článku jen povinnost nahradit újmu způsobenou osobám s bydlištěm v členských státech a v zemích, jejichž národní kancelář pojistitelů se připojila k dohodě mezi národními kancelářemi pojistitelů, a za podmínek stanovených portugalským právem.
2.   Pojištění občanskoprávní odpovědnosti stanovené v článku 4 kryje škody způsobené chodcům, cyklistům a dalším nemotorizovaným účastníkům silničního provozu v případech a v míře, v nichž zákon upravující občanskoprávní odpovědnost vyplývající z dopravních nehod stanovuje náhradu těchto škod.“
Článek 498 Código Civil (občanský zákoník), nadepsaný „Promlčení“, stanoví:
„1.   Právo na náhradu újmy se promlčuje uplynutím tří let ode dne, kdy se poškozený dozvěděl o svém nároku, i když nemá vědomost o tom, kdo je osobou povinnou k její náhradě ani jaký je celkový rozsah újmy, aniž je tím dotčena obecná promlčecí lhůta, pokud již uplynula ode dne, kdy došlo ke škodné události.
2.   Uplynutím tří let ode dne splnění povinnosti se promlčí i regresní nárok mezi povinnými.
3.   Představuje-li protiprávní jednání delikt, pro který právo stanoví delší promlčecí lhůtu, uplatní se tato lhůta.
4.   Promlčení nároku na náhradu újmy neznamená promlčení práva podat případně žalobu o vydání věci nebo žalobu o vydání bezdůvodného obohacení.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Dne 20. srpna 2015 došlo ve Španělsku k dopravní nehodě mezi dvěma vozidly, z nichž jedno je zaregistrováno v Portugalsku a jeho řidičem byl jeho majitel A. da Silva Martins a druhé je registrované ve Španělsku a bylo pojištěno u pojišťovny Segur Caixa, zastoupené Dekra Claims Services Portugal.
Do zadní části vozidla A. da Silva Martinse, které v důsledku vzniklé škody přestalo být provozuschopné, narazilo přední částí vozidlo registrované ve Španělsku. Jeho vozidlo proto muselo být odtaženo do Portugalska, kde byla provedena oprava.
Náklady na opravu vozidla A. da Silva Martinse byly původně hrazeny pojišťovnou Axa Portugalsko, nyní Ageas Portugal, z titulu havarijního pojištění. Jelikož dopravní nehodu zavinil pouze řidič vozidla zaregistrovaného ve Španělsku, jeho pojišťovna, Segur Caixa, proplatila uvedené náklady Axa Portugal.
Ve věci v původním řízení se A. da Silva Martins domáhá náhrady nepřímé škody, jež vznikla v důsledku nehody.
Poznamenává, že právem rozhodný pro spor v původním řízení je portugalské právo, a to konkrétně čl. 498 odst. 1 občanského zákoníku, který lhůtu pro podání žaloby na náhradu škody způsobené pojistnou událostí stanoví na tři roky. Jelikož k nehodě došlo dne 20. srpna 2015, řízení, které bylo zahájeno dne 11. listopadu 2016, tudíž podle něj bylo zahájeno ve stanovené lhůtě.
Segur Caixa však tvrdí, že právem rozhodným pro žalobu na náhradu škody žalobce v původním řízení je španělské právo, které lhůtu pro podání žaloby na náhradu škody způsobené pojistnou událostí stanoví na jeden rok. Tato žaloba proto podle ní nebyla podána včas.
Soud rozhodující v prvním stupni vyhověl námitce promlčení vznesené Segur Caixa.
Agostinho da Silva Martins podal proti rozsudku tohoto soudu odvolání a domáhal se, aby byl zrušen a uplatnila se lhůta pro podání žaloby stanovená portugalským právem.
Předkládající soud uvádí, že ve světle nařízení Řím II je rozhodným právem španělské právo, které stanoví jednoletou promlčecí lhůtu. Jelikož však nelze vyloučit ani aplikaci směrnice 2009/103 a režimu systému povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel platného v Portugalsku, podle něhož je promlčecí lhůta tříletá, tento soud se konkrétně táže, zda portugalská právní úprava, která do vnitrostátního práva provádí tuto směrnici a stanoví, že právo státu, který je stranou Dohody o Evropském hospodářském prostoru a v němž došlo k nehodě, se nahrazuje portugalským právem, „poskytuje-li větší rozsah krytí“, má charakter imperativního ustanovení ve smyslu článku 16 nařízení Řím II.
Za těchto podmínek se Tribunal da Relação de Lisboa (odvolací soud v Lisabonu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí mít právní úprava platná v Portugalsku přednost jakožto imperativní ustanovení ve smyslu článku 16 nařízení Řím II?
2)
Představuje uvedené ustanovení unijní právní předpis, který stanoví kolizní normy, ve smyslu článku 27 nařízení Řím II?
3)
Musí být s ohledem na článek 28 směrnice 2009/103/ES ve vztahu k portugalskému občanovi, jenž byl poškozen při dopravní nehodě ve Španělsku, uplatněna právní úprava promlčení stanovená v čl. 498 odst. 3 portugalského občanského zákoníku?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 16 nařízení Řím II vykládán v tom smyslu, že takové vnitrostátní ustanovení, jako je ustanovení dotčené ve věci v původním řízení, které stanoví, že promlčecí lhůta v případě žaloby na náhradu újmy vyplývající z pojistné události činí tři roky, může být považováno za imperativní ustanovení ve smyslu tohoto článku.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 4 odst. 1 nařízení Řím II je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z civilních deliktů, právo země, kde škoda vznikla, bez ohledu na to, ve které zemi došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, a bez ohledu na to, ve které zemi nebo kterých zemích se projevily nepřímé následky této skutečnosti.
Článek 15 písm. h) tohoto nařízení pak stanoví, že rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy podle tohoto nařízení se řídí mimo jiné pravidla o promlčení a prekluzi.
Článek 16 nařízení Řím II však umožňuje použití imperativních ustanovení práva země, v níž má sídlo soud, bez ohledu na právo, které by se na mimosmluvní závazkový vztah jinak použilo.
Zatímco pojem „imperativní ustanovení“ použitý v tomto ustanovení není v kontextu uvedeného nařízení definován, je třeba poznamenat, že čl. 9 odst. 1 nařízení Řím I definuje imperativní ustanovení jako ustanovení, jejichž dodržování je pro členský stát při ochraně jeho veřejných zájmů, jako např. jeho politického, společenského a hospodářského uspořádání, zásadní do té míry, že se vyžaduje jejich použití na jakoukoli situaci, která spadá do jejich oblasti působnosti, bez ohledu na právo rozhodné pro smlouvu podle tohoto nařízení.
Požadavek na koherentní aplikaci nařízení Řím I a Řím II (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, ERGO Insurance a Gjensidige Baltic,
C‑359/14 a C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, bod
) v zájmu dosažení co největší míry harmonizace při výkladu pojmů obsažených v těchto dvou nařízeních, které jsou z funkčního hlediska identické, vede ke konstatování, že nehledě na to, že některá jazyková znění nařízení Řím II používají jinou terminologii ve srovnání s nařízením Řím I, odpovídá „imperativní ustanovení“ ve smyslu článku 16 nařízení Řím II definici „imperativních ustanovení“ ve smyslu článku 9 nařízení Řím I, a výklad posledně uvedeného pojmu podaný Soudním dvorem tedy platí i pro výklad pojmu „imperativní ustanovení“ ve smyslu článku 16 nařízení Řím II.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr zdůraznil v kontextu Římské úmluvy, že výjimka týkající se „imperativních ustanovení“ ve smyslu právních předpisů dotčeného členského státu musí být vykládána restriktivně (rozsudek ze dne 17. října 2013, Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, bod
).
Podle judikatury Soudního dvora přísluší v tomto vnitrostátnímu soudu, aby při posuzování povahy „imperativního ustanovení“ vnitrostátního práva, kterým zamýšlí nahradit ustanovení zvolené smluvními stranami, zohlednil nejen přesné znění tohoto ustanovení, ale i obecnou systematiku a všechny okolnosti, za kterých bylo přijato, tak aby z nich bylo možno dovodit, že toto ustanovení má imperativní povahu, protože je vnitrostátní zákonodárce podle všeho přijal s cílem chránit zájem, který je dotčeným členským státem považován za zásadní (rozsudek ze dne 17. října 2013, Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, bod
).
Obdobně je třeba mít za to, že pokud jde o určení případného „imperativního ustanovení“ ve smyslu článku 16 nařízení Řím II, musí předkládající soud konstatovat na základě podrobné analýzy znění, obecné systematiky, cílů a kontextu přijetí tohoto ustanovení, že je natolik důležité ve vnitrostátním právním řádu, aby odůvodňovalo výjimku z použití rozhodného práva určeného podle článku 4 tohoto nařízení.
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že čl. 11 odst. 1 písm. b) nařízení s mocí zákona č. 291/2007 stanoví, že u nehod, k nimž dojde na území států, které jsou stranami Dohody o Evropském hospodářském prostoru, se povinnost náhrady škody upravená v rozhodném právu pro nehodu nahrazuje portugalským právem, poskytuje-li větší rozsah krytí. Podle čl. 498 odst. 1 občanského zákoníku je promlčecí lhůta pro podání žaloby na náhradu újmy vyplývající z pojistné události tříletá, zatímco lhůta stanovená španělským právem, které se podle předkládajícího soudu v projednávaném případě použije na základě čl. 4 nařízení Řím II, je jednoletá.
Ačkoli Soudnímu dvoru nepřísluší, aby posoudil ustanovení zmíněná v předchozím bodě ve světle kritérií uvedených v bodě 31 tohoto rozsudku, je třeba zdůraznit, že i přes rozdílnost vnitrostátní úpravy promlčení článek 15 písm. h) nařízení Řím II tuto otázku výslovně řeší odkazem na obecné pravidlo pro určení rozhodného práva a že žádné jiné ustanovení unijního práva nestanoví konkrétní požadavky na promlčení takové žaloby, jako je žaloba dotčená ve věci v původním řízení.
Za těchto okolností, jak uvádí Evropská komise, by bylo pro použití jiné lhůty, než kterou stanoví rozhodné právo, na žalobu na náhradu újmy způsobené pojistnou událostí, nutné uvést zvláště významné důvody, například zjevný zásah do práva na účinný prostředek nápravy a na účinnou soudní ochranu, k němuž by došlo aplikací práva určeného za rozhodné podle článku 4 nařízení Řím II.
Z výše uvedeného vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že článek 16 nařízení Řím II musí být vykládán v tom smyslu, že takové vnitrostátní ustanovení, jako je ustanovení dotčené ve věci v původním řízení, podle něhož je promlčecí lhůta u žaloby na náhradu újmy způsobené pojistnou událostí tříletá, nemůže být považováno za imperativní ustanovení ve smyslu tohoto článku, ledaže soud, kterému byla věc předložena, konstatuje na základě podrobné analýzy znění, obecné systematiky, cílů a kontextu přijetí tohoto ustanovení, že je natolik důležité ve vnitrostátním právním řádu, že odůvodňuje výjimku z použití rozhodného práva určeného podle článku 4 tohoto nařízení.
Ke druhé a třetí otázce
Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být článek 27 nařízení Řím II vykládán v tom smyslu, že článek 28 směrnice 2009/103, jak byl proveden ve vnitrostátním právu, je ustanovením unijního práva, které stanoví kolizní normy pro oblast mimosmluvních závazkových vztahů ve smyslu tohoto článku 27.
Podle uvedeného článku 27 není nařízením Řím II dotčeno použití unijních právních předpisů, které pro konkrétní oblasti stanoví kolizní normy upravující mimosmluvní závazkové vztahy.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že ze znění ani z cílů směrnice 2009/103 nevyplývá, že jejím účelem je stanovit kolizní normy (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, ERGO Insurance a Gjensidige Baltic,
C‑359/14 a C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, bod
).
Uvedená směrnice totiž pouze ukládá členským státům povinnost přijmout opatření, která zaručují ochranu poškozeného při dopravní nehodě a provozovatele vozidla účastnícího se této dopravní nehody (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, ERGO Insurance a Gjensidige Baltic,
C‑359/14 a C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, bod
).
Dále je třeba uvést, že článek 28 směrnice 2009/103 sice v souladu s cílem směrnice spočívajícím v ochraně obětí dopravních nehod způsobených motorovými vozidly umožňuje přijmout ve vztahu k těmto obětem příznivější úpravu, než požaduje tato směrnice, avšak toto ustanovení se týká pouze prováděcích právních předpisů členského státu, a nikoli otázky, zda se v konkrétním případě tato výhodnější úprava použije namísto úpravy jiných členských států.
V takovém případě k posouzení vnitrostátních prováděcích právních předpisů dochází teprve poté, co bylo v souladu s ustanoveními nařízení Řím II určeno rozhodné právo.
Na druhou a třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 27 nařízení Řím II musí být vykládán v tom smyslu, že článek 28 směrnice 2009/103, jak byl proveden ve vnitrostátním právu, není ustanovením unijního práva, které stanoví kolizní normy pro oblast mimosmluvních závazkových vztahů ve smyslu tohoto článku 27.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 16 nařízení (ES) č. 864/2007 Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy („Řím II“) musí být vykládán v tom smyslu, že takové vnitrostátní ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, podle něhož je promlčecí lhůta u žaloby na náhradu újmy způsobené pojistnou událostí tříletá, nemůže být považováno za imperativní ustanovení ve smyslu tohoto článku, ledaže soud, kterému byla věc předložena, konstatuje na základě podrobné analýzy znění, obecné systematiky, cílů a kontextu přijetí tohoto ustanovení, že je natolik důležité ve vnitrostátním právním řádu, že odůvodňuje výjimku z použití rozhodného práva určeného podle článku 4 tohoto nařízení.

2)
Článek 27 nařízení č. 864/2007 musí být vykládán v tom smyslu, že článek 28 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/103/ES ze dne 16. září 2009 o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontrole povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění, jak byl proveden ve vnitrostátním právu, není ustanovením unijního práva, které stanoví kolizní normy pro oblast mimosmluvních závazkových vztahů ve smyslu tohoto článku 27.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: portugalština.