CELEX: 62022CJ0263
Zahtjev za prethodnu odluku
Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima
Direktiva 93/13/EEZ
Članci 3. do 6.
Kriteriji ocjene nepoštenosti ugovorne odredbe
Zahtjev transparentnosti
Ugovor o grupnom osiguranju
Trajna invalidnost potrošača
Obveza obavješćivanja
Nepriopćavanje odredbe o ograničenju ili isključenju iz pokrića osiguranog rizika

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavaka 1. i 3., članka 4. stavka 2. i članka 5. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim [odredbama] u potrošačkim ugovorima (
SL 1993., L 95, str. 29
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Ocidental – Companhia Portuguesa de Seguros de Vida SA (u daljnjem tekstu: društvo Ocidental), društva za osiguranje sa sjedištem u Portugalu, i osobe LP, potrošača, u vezi s odbijanjem tog društva da plati dospjele obveze iz ugovora o zajmu nakon što je ta osoba, kao osiguranik, postala trajno invalidna, uz obrazloženje o navodnoj ništavosti ili neprimjenjivosti ugovora o osiguranju koji društvo Ocidental povezuje s osobom LP.
Pravni okvir
Pravo Unije
U skladu sa šesnaestom i dvadesetom uvodnom izjavom Direktive 93/13:
„[…] prilikom donošenja procjene o dobroj vjeri posebnu pozornost treba posvetiti jačini polazišta pregovaračkih strana, zatim je li potrošač bio naveden da prihvati odredbu i je li roba ili usluga prodana ili pružena na temelju posebne narudžbe potrošača; budući da prodavatelj robe ili pružatelj usluga možda ispunjava uvjet o dobroj vjeri ako postupa pošteno i pravedno u odnosu na drugu stranu o čijim zakonitim interesima mora voditi računa;
[…]
[…] bi se ugovori trebali sastavljati jasnim, razumljivim jezikom, potrošač bi zapravo trebao dobiti mogućnost da pregleda sve odredbe i, u slučaju kakvih dvojbi, trebalo bi prevagnuti tumačenje koje je za potrošača najpovoljnije.”
U članku 3. te direktive predviđa se:
„1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
[…]
3.   Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.”
Članak 4. navedene direktive:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”
U članku 5. iste direktive navodi se:
„U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. Ovo pravilo o tumačenju ne primjenjuje se u kontekstu postupka utvrđenog u članku 7. stavku 2.”
Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 određuje:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
Prilog toj direktivi, naslovljen „Odredbe iz članka 3. stavka 3.”, glasi:
„1.   Odredbe čiji su predmet ili svrha:
[…]
(i)
neopozivo obvezivanje potrošača na odredbe s kojima se nije imao stvarne mogućnosti upoznati prije sklapanja ugovora;
[…]
[…]”
Portugalsko pravo
Uredba sa zakonskom snagom br. 176/95
Naslovljen „Grupno osiguranje”, članak 4. Decreto‑Leia no 176/95 (Estabelece regras de transparência para a actividade seguradora e disposições relativas ao regime jurídico do contrato de seguro) (Uredba sa zakonskom snagom br. 176/95 o utvrđivanju pravila transparentnosti u djelatnosti osiguranja i odredaba o ugovoru o osiguranju), od 26. srpnja 1995. (
Diário da República
I, serija I‑A, br. 171, od 26. srpnja 1995., str. 4740.) određuje:
„1.   Kad je riječ o grupnim osiguranjima, ugovaratelj osiguranja obvezan je obavijestiti osiguranike o ugovorenim pokrićima i isključenjima, obvezama i pravima u slučaju nastupanja osiguranog slučaja i naknadnim izmjenama do kojih može doći u tom pogledu, u skladu s modelom koji izradi osiguravatelj.
2.   Na ugovaratelju je osiguranja da dokaže da je pružio informacije navedene u prethodnom stavku.
3.   Kad je riječ o doprinosnim grupnim osiguranjima, ako ugovaratelj osiguranja ne poštuje odredbe prethodnog stavka 1., o vlastitom trošku snosi osiguranikov dio premije, pri čemu osiguranik ne gubi nikakav oblik pokrića, dok ugovaratelj osiguranja ne dokaže da je ispunio navedenu obvezu.
4.   Ugovorom se može predvidjeti da osiguravatelj preuzima obvezu obavješćivanja osiguranikâ na koju se upućuje u stavku 1.
5.   Kad je riječ o grupnim osiguranjima, osiguravatelj na zahtjev osiguranikâ mora pružiti sve informacije koje su im nužne za točno razumijevanje ugovora.”
Uredba sa zakonskom snagom br. 446/85
Naslovljen „Priopćavanje”, članak 5. Decreto‑Leia n.o 446/85 (Institui o regime jurídico das cláusulas contratuais gerais) (Uredba sa zakonskom snagom br. 446/85 o uspostavi pravnog uređenja općih ugovornih odredaba) od 25. listopada 1985. (
Diário da República
I, serija I‑A, br. 246 od 25. listopada 1985., str. 3533.) predviđa:
„1.   Pristupnicima koji samo potpisuju ili prihvaćaju opće ugovorne uvjete mora se priopćiti njihov cjeloviti tekst.
2.   To se mora učiniti prikladno i dovoljno unaprijed kako bi svaka prosječno pažljiva osoba mogla u potpunosti i stvarno shvatiti navedene uvjete, uzimajući u obzir značaj ugovora te duljinu i složenost odredaba.
3.   Ugovaratelj koji drugoj ugovornoj strani podnosi opće ugovorne uvjete mora dokazati da ih je toj strani prikladno i stvarno priopćio.”
U skladu s člankom 8. te uredbe sa zakonskom snagom:
„Iz pojedinačnih se ugovora smatraju izuzetima:
(a)
odredbe koje potpisniku nisu priopćene u skladu s odredbama članka 5.;
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Osoba LP i njezin bračni drug sklopili su ugovor o zajmu s društvom Banco de Investimento Imobiliário SA (u daljnjem tekstu: banka). U okviru toga, pristupili su ugovoru o grupnom osiguranju (u daljnjem tekstu: ugovor o osiguranju), sklopljenom između te banke kao ugovaratelja osiguranja i društva za osiguranje Ocidental, na temelju kojeg je potonje dužno platiti dospjele obveze iz tog ugovora o zajmu u slučaju trajne nesposobnosti osobe LP.
Tijekom izvršavanja navedenog ugovora o zajmu osoba LP postala je trajno nesposobna. Međutim, društvo Ocidental odbilo je izvršiti taj ugovor o osiguranju uz obrazloženje da je on ništavan zbog netočnih i/ili nepotpunih izjava o zdravstvenom stanju osobe LP u trenutku sklapanja navedenog ugovora o osiguranju. Društvo Ocidental se također pozvalo na primjenjivost odredaba tog ugovora kojima se predviđa isključenje iz pokrića rizika trajne nesposobnosti osiguranika koja je posljedica bolesti koje su prethodile sklapanju tog ugovora o osiguranju.
Osoba LP podnijela je zahtjev kojim, u biti, traži da se društvu Ocidental naloži da banci isplati preostali iznos zajma koji se duguje nakon datuma na koji je utvrđena njezina trajna nesposobnost te da joj plati za dospjele obveze iz zajma koje su ona i njezin bračni drug morali sami isplatiti banci nakon tog datuma. Prema navodima iz zahtjeva za prethodnu odluku, osoba LP je u prilog svojem zahtjevu tvrdila da je medicinske informacije iz ponude za pristupanje ugovoru o osiguranju ispunio zaposlenik banke koji joj je podnio taj ugovor na potpisivanje, da nije ispunjavala nikakav upitnik o svojem zdravstvenom stanju i da je potpisala tu ponudu za pristupanje. Tvrdi joj nije bila pročitana niti objašnjena nikakva odredba o isključenju iz pokrića osiguranog rizika. Drži da bi se odredbe o isključenju stoga trebale smatrati nepostojećima i bez pravnih učinaka.
Banci je odobrena intervencija u postupak u potporu zahtjevu osobe LP.
Prvostupanjski sud smatrao je da je ugovor o osiguranju ništav zbog netočnih ili nepotpunih izjava osobe LP te je odbio njezin zahtjev.
Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu, Portugal) djelomično je prihvatio žalbu osobe LP protiv te odluke o odbijanju, pri čemu je – primjenjujući Uredbu sa zakonskom snagom br. 446/85, ali bez razmatranja pitanja s obzirom na posebni propis o grupnim osiguranjima, utvrđen Uredbom sa zakonskom snagom br. 176/95 – u biti smatrao da je ugovor o osiguranju valjan, ali da su se odredbe o isključenju iz pokrića osiguranog rizika trebale smatrati nepostojećima jer nisu bile priopćene osobi LP.
Društvo Ocidental podnijelo je protiv te odluke žalbu pred Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal), sudom koji je uputio zahtjev.
Taj sud smatra da je središnje pitanje u glavnom predmetu je li, u okolnostima poput onih o kojima je riječ glavnom postupku, društvo za osiguranje dužno priopćiti stranci koja pristupa ugovoru o osiguranju odredbe tog ugovora, uključujući odredbe koje se odnose na njegovu nevaljanost kao i one koje se odnose na ograničenje ili isključenje iz pokrića osiguranog rizika. Osim toga, smatra da – u slučaju da je takva obveza priopćavanja na ugovaratelju osiguranja – treba znati i može li se na povredu te obveze koju počini taj ugovaratelj osiguranja, u ovom slučaju banka, pozivati u odnosu na društvo za osiguranje.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da portugalska sudska praksa nije jednoglasna. Prema jednom od pristupa, zakonodavno uređenje grupnih osiguranja, koje je uspostavljeno Uredbom sa zakonskom snagom br. 176/95, čini posebno uređenje kojim se isključuje primjena općeg propisa koji se odnosi na ugovorne odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori, predviđenog Uredbom sa zakonskom snagom br. 446/85. Iz toga bi proizlazilo da osiguravatelj ne podliježe obvezama obavješćivanja i priopćavanja općih odredaba ugovora o grupnom osiguranju – pri čemu bi te obveze, u skladu sa člankom 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 176/95, imao ugovaratelj osiguranja – i da se, stoga, osiguranik ne može pozivati na povredu tih obveza u odnosu na osiguravatelja.
Prema drugom pristupu u sudskoj praksi, tim se posebnim uređenjem ne isključuje primjena općeg propisa predviđenog Uredbom sa zakonskom snagom br. 446/85. Njime se nalaže obveza priopćavanja općih uvjeta tog ugovora pristupnicima te isključenje tih uvjeta u slučaju povrede te obveze. Stoga, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, valja smatrati ili da osiguravatelj ima navedene obveze obavješćivanja i priopćavanja, ili da se u odnosu na osiguravatelja može pozivati na to da ugovaratelj osiguranja nije ispunio te obveze.
Pozivajući se na sudsku praksu Suda, sud koji je uputio zahtjev dvoji u pogledu spojivosti prvog pristupa, prikazanog u točki 20. ove presude, s korisnim učinkom koji nacionalni sud treba osigurati zaštiti potrošača koju pruža Direktiva 93/13, osobito s obzirom na obvezu suda koji je uputio zahtjev da ocijeni transparentnost i nepoštenost ugovornih odredaba.
U tim je okolnostima Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 5. Direktive [93/13], kojim se određuje da ‚
odredbe [koje se nude potrošaču] uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo
’, s obzirom na
dvadesetu uvodnu izjavu
navedene direktive, tumačiti na način da se njime zahtijeva da potrošač u svakom trenutku ima mogućnost upoznati se sa svim odredbama?
2.
Treba li članak 4. stavak 2. Direktive [93/13], kojim se kao uvjet za izuzimanje nadzora nad odredbama koje se odnose na glavni predmet ugovora određuje to da ‚
su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene
’, tumačiti na način da se njime zahtijeva da potrošač u svakom trenutku ima mogućnost upoznati se s takvim odredbama?
3.
U kontekstu nacionalnog propisa kojim se dopušta sudski nadzor nad nepoštenosti odredaba o kojima se nije pojedinačno pregovaralo, a odnose se na definiciju glavnog predmeta ugovora: (i.) protivi li se članku 3. stavku 1. Direktive [93/13], u vezi s [točkom 1.] [pod]točkom (i) indikativnog popisa na koji se upućuje u stavku 3. istog članka to da se osiguravatelj, kad je riječ o doprinosnom ugovoru o grupnom osiguranju, može u odnosu na osiguranika pozvati na odredbu o isključenju ili ograničavanju osiguranog rizika koja nije bila priopćena tom osiguraniku i s kojom stoga nije mogao biti upoznat (ii.) čak i ako se istodobno, u slučaju nepoštovanja obveze obavješćivanja i informiranja o toj odredbi, nacionalnim propisom ugovaratelju osiguranja pripisuje odgovornost za naknadu štete uzrokovane osiguraniku, čime se osiguranika, međutim, ne stavlja u položaj u kojem bi se nalazio da se na njega primjenjivalo pokriće osiguranja?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. i članak 5. Direktive 93/13, u vezi s dvadesetom uvodnom izjavom te direktive, tumačiti na način da potrošač uvijek mora imati mogućnost da se, prije sklapanja ugovora, upozna se s odredbama koje se odnose na glavni predmet tog ugovora, ili čak sa svim odredbama navedenog ugovora.
U skladu s člankom 5. prvom rečenicom te direktive, odredbe potrošačkih ugovora u pisanom obliku uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Sud je već pojasnio da takav zahtjev ima isti opseg kao i onaj iz članka 4. stavka 2. navedene direktive, kojim se tom odredbom predviđenu iznimku od mehanizma nadzora nacionalnog suda nad nepoštenošću tih odredaba, osobito onih koje se odnose na glavni predmet ugovora, uvjetuje time da su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, t.
69.
i od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, t.
46.
).
Sud je pojasnio da zahtjev transparentnosti ugovornih odredaba, kako on proizlazi iz tih odredaba, treba shvatiti u širem smislu i ne može ga se svesti samo na razumljivost tih odredaba na formalnoj i gramatičkoj razini. Tim se zahtjevom određuje da prosječan potrošač, koji je uobičajeno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, može shvatiti konkretno funkcioniranje takve odredbe i samim time na osnovi preciznih i razumljivih kriterija procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice koje bi ta odredba mogla imati na njegove obveze (vidjeti u tom smislu presude od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance,
C‑609/19
,
EU:C:2021:469
, t.
42.
i
43.
, i od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19 do C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, t.
63.
i
64.
i navedenu sudsku praksu).
Kad je riječ o trenutku u kojem se potrošač mora upoznati s tim elementima, Sud je već utvrdio da je pružanje informacije – prije sklapanja ugovora – o ugovornim uvjetima i posljedicama tog sklapanja od temeljne važnosti za potrošača, s obzirom na to da on osobito na osnovi te informacije donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje su prethodno sastavili prodavatelj robe ili pružatelj usluga (vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr.,
C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15
,
EU:C:2016:980
, t.
50.
i navedenu sudsku praksu, kao i od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice),
C‑395/21
,
EU:C:2023:14
, t.
39.
i navedenu sudsku praksu).
Tako je u slučaju u kojem je, kao u glavnom postupku, potrošač pristupio ugovoru o grupnom osiguranju prilikom sklapanja ugovora o zajmu Sud smatrao da su potrošaču od bitne važnosti za poštovanje zahtjeva transparentnosti ugovornih odredaba informacija koja je dana prije sklapanja ugovora o uvjetima sklapanja ugovora i, osobito, navođenje pojedinosti mehanizma preuzimanja dospjelih obveza prema zajmodavcu u slučaju potpune nesposobnosti zajmoprimca, tako da taj potrošač može na temelju točnih i razumljivih kriterija procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze. Naime, ta su informacija i navođenje potrebni da bi potrošač shvatio doseg dotične odredbe, pri čemu se od tog potrošača pri sklapanju povezanih ugovora ne može, u pogledu opsega rizika koje taj ugovor o osiguranju pokriva, zahtijevati jednaka pažnja kao u slučaju da je taj potonji ugovor i taj ugovor o zajmu sklapao odvojeno (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2015., Van Hove,
C‑96/14
,
EU:C:2015:262
, t.
41.
i
48.
).
Međutim, budući da zahtjev transparentnosti ugovornih odredaba, kako ga tumači Sud, podrazumijeva obvezu da se potrošaču prije sklapanja ugovora pruže sve informacije koje su potrebne da bi mu se omogućilo da shvati ekonomske posljedice tih odredaba i da uz potpuno poznavanje činjenica odluči da se ugovorno obveže, taj zahtjev nužno pretpostavlja da se potrošač može upoznati sa svim odredbama ugovora prije njegova sklapanja.
Okolnost da se te odredbe odnose na glavni predmet tog ugovora ili ne odnose nije relevantna u tom pogledu. Naime, kako bi potrošač, u skladu s ciljem koji se želi postići navedenim zahtjevom transparentnosti, mogao donijeti informiranu odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje je prethodno sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluga, on nužno mora, prije donošenja takve odluke, imati mogućnost upoznati se s navedenim ugovorom u cjelini, s obzirom na to da je ukupnost njegovih odredaba ono što će osobito odrediti prava i obveze koje potrošač ima na temelju tog ugovora. Osim toga, Sud je već pojasnio da se isti zahtjev transparentnosti primjenjuje i onda kada se odredba odnosi na glavni predmet ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, t.
46.
i
47.
i navedenu sudsku praksu).
Takav je zahtjev prethodnog upoznavanja sa svim odredbama ugovora, uostalom, jasno istaknut u dvadesetoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13, u skladu s kojom ne samo da bi se ugovori trebali sastavljati jasnim, razumljivim jezikom, nego bi potrošač zapravo trebao dobiti mogućnost da pregleda sve odredbe. Stoga je zakonodavac Europske unije stavio naglasak na interes prethodnog upoznavanja sa svim odredbama ugovora kako bi potrošač mogao donijeti informiranu odluku o tome želi li biti vezan tim odredbama.
Osim toga, budući da sud koji je uputio zahtjev ističe da portugalski propis o grupnim osiguranjima, prema određenom tumačenju sudske prakse, čini
lex specialis
koji isključuje primjenu općeg propisa koji se odnosi na odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori, valja podsjetiti na to da se zahtjev transparentnosti ugovornih odredaba, predviđen Direktivom 93/13, ne može otkloniti uz obrazloženje da postoji posebno pravno uređenje koje se primjenjuje na određenu vrstu ugovora. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Direktiva 93/13 određuje ugovore na koje se primjenjuje upućivanjem na svojstvo ugovornih stranaka (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2019., Pouvin i Dijoux,
C‑590/17
,
EU:C:2019:232
, t.
23.
i navedenu sudsku praksu, te rješenje od 10. lipnja 2021., X Bank,
C‑198/20
, neobjavljeno,
EU:C:2021:481
, t.
24.
).
U tom pogledu valja podsjetiti na to da načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, da bi se zajamčila puna učinkovitost predmetne direktive i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome nastoji postići (presuda od 6. studenoga 2018., Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften,
C‑684/16
,
EU:C:2018:874
, t.
59.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 2. i članak 5. Direktive 93/13, u vezi s dvadesetom uvodnom izjavom te direktive, treba tumačiti na način da potrošač uvijek mora imati mogućnost da se, prije sklapanja ugovora, upozna sa svim odredbama koje taj ugovor sadržava.
Treće pitanje
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, ustanovljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da donese odluku u postupku koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena i u tom kontekstu protumačiti sve odredbe prava Unije potrebne nacionalnim sudovima za donošenje odluke u postupcima koji se pred njima vode, čak i kad te odredbe nisu izričito navedene u pitanjima koja mu upućuju ti sudovi (vidjeti osobito presudu od 4. listopada 2018., Kamenova,
C‑105/17
,
EU:C:2018:808
, t.
21.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu valja utvrditi, kao prvo, da sud koji je uputio zahtjev svojim trećim pitanjem traži tumačenje članka 3. stavaka 1. i 3. Direktive 93/13, u vezi s točkom 1. podtočkom i. njezina Priloga, i nastoji doznati koje su posljedice tog tumačenja na mogućnost društva za osiguranje da se, u okviru ugovora o grupnom osiguranju, u odnosu na potrošača pozove na odredbu o isključenju ili ograničenju pokrića osiguranog rizika s kojom se taj potrošač nije imao prilike upoznati prije sklapanja tog ugovora. Iako iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se u ovom slučaju potrošač nije mogao upoznati s predmetnim odredbama prije sklapanja ugovora o osiguranju o kojem je riječ u glavnom postupku, taj sud ne ističe da taj ugovor sadržava odredbu čiji su, kao što je to navedeno u toj točki 1. podtočki i. tog Priloga, predmet ili svrha „neopozivo obvezivanje potrošača na odredbe s kojima se nije imao stvarne mogućnosti upoznati prije sklapanja ugovora”. Iz toga slijedi da nije potrebno ispitati to pitanje s obzirom na članak 3. stavak 3. te direktive niti s obzirom na navedeni prilog.
Kao drugo, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da navedeni sud navedenim pitanjem nastoji doznati, s jedne strane, koje posljedice okolnost da prije sklapanja nekog ugovora ne dođe do upoznavanja s odredbama koje se odnose na glavni predmet tog ugovora, poput odredaba o isključenju ili ograničenju pokrića osiguranog rizika, ima na ocjenu nepoštenosti tih odredaba, kao i, s druge strane, može li se na takve odredbe, ako nisu bile prethodno priopćene potrošaču, pozivati u odnosu na potrošača ako se on nije mogao s njima upoznati, te predstavlja li činjenica da bi se ugovaratelj osiguranja mogao smatrati odgovornim za taj izostanak upoznavanja čimbenik koji treba uzeti u obzir za potrebe te ocjene.
Slijedom toga, valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim trećim pitanjem u biti pita treba li članak 3. stavak 1. i članke 4. do 6. Direktive 93/13 tumačiti na način da se na odredbu ugovora o osiguranju koja se odnosi na isključenje ili ograničenje pokrića osiguranog rizika, a s kojom se potrošač nije mogao upoznati prije sklapanja tog ugovora, može pozvati u odnosu na tog potrošača, i to čak i ako se ugovaratelj osiguranja može smatrati odgovornim za takav izostanak upoznavanja i iako takva odgovornost ne stavlja navedenog potrošača u isti položaj u kojem bi bio da se na njega primjenjivalo to pokriće.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, nadležnost Suda za ispitivanje eventualne nepoštenosti ugovorne odredbe u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 odnosi se na tumačenje kriterija koje nacionalni sud može ili mora primijeniti prilikom ispitivanja te odredbe s obzirom na odredbe te direktive. Stoga je na navedenom sudu da, uzimajući u obzir te kriterije, donese odluku o konkretnoj kvalifikaciji određene ugovorne odredbe ovisno o okolnostima koje su svojstvene predmetnom slučaju. Iz toga proizlazi da se Sud mora ograničiti na davanje sudu koji je uputio zahtjev naznaka o kojima on mora voditi računa radi ocjenjivanja nepoštenosti predmetne odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2020., Profi Credit Polska,
C‑84/19, C‑222/19 i C‑252/19
,
EU:C:2020:631
, t.
91.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da je, kad je riječ o članku 5. Direktive 93/13, transparentnost ugovorne odredbe jedan od elemenata o kojima treba voditi računa prilikom ocjenjivanja njezine nepoštenosti, što je zadaća nacionalnog suda na temelju članka 3. stavka 1. te direktive (presuda od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice),
C‑395/21
,
EU:C:2023:14
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
Međutim, ako netransparentnost ugovorne odredbe zbog nedostatka jasnoće ili razumljivosti može biti element o kojem treba voditi računa prilikom ocjenjivanja nepoštenosti te odredbe, nedostatak transparentnosti uzrokovan time potrošač nije imao mogućnost upoznati se s navedenom odredbom prije sklapanja ugovora o kojem je riječ još više može činiti takav element.
Kao drugo, u okviru ocjene nepoštenosti ugovorne odredbe, čije je provođenje zadaća nacionalnog suda na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, na tom je sudu da najprije ispita moguće nepoštovanje zahtjeva dobre vjere, a zatim i postojanje eventualne znatnije neravnoteže na štetu potrošača, u smislu te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, t.
49.
i navedenu sudsku praksu). U skladu s člankom 4. stavkom 1. te direktive, navedeni sud mora provesti tu ocjenu tako da u obzir uzme, među ostalim, vrijeme kada je ugovor sklopljen i sve popratne okolnosti sklapanja ugovora.
Što se tiče, s jedne strane, zahtjeva dobre vjere, valja istaknuti, kao što to proizlazi iz šesnaeste uvodne izjave Direktive 93/13, da prilikom donošenja ocjene o dobroj vjeri posebnu pozornost treba posvetiti jačini polazišta pregovaračkih strana i pitanju je li potrošač bio naveden da prihvati dotičnu odredbu.
U ovom je slučaju – a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev – osoba LP u tom pogledu u svojim pisanim očitovanjima tvrdila da se „zahtijevalo” da ona i njezin bračni drug potpišu ugovor o osiguranju kako bi dobili predmetni bankovni zajam radi kupnje nekretnine. Navodi da su tom prilikom potpisali samo ponudu za pristupanje tom ugovoru, koju im je podnijela banka, a da nikada nisu bili obaviješteni o njegovu cjelokupnom sadržaju. Tvrdi da je tu ponudu za pristupanje ispunio zaposlenik banke koji im je podnio navedeni ugovor na potpisivanje. Osoba LP navodi da je potpisala navedenu ponudu a da joj pritom nije bila pročitana nikakva odredba o isključenju iz pokrića osiguranog rizika.
S druge strane, kad je riječ o pitanju stvara li, u suprotnosti sa zahtjevom dobre vjere, ugovorna odredba znatniju neravnotežu na štetu potrošača u pravima i obvezama stranaka koji proizlaze iz ugovora, prema ustaljenoj sudskoj praksi je na nacionalnom sudu da provjeri je li prodavatelj robe ili pružatelj usluga, kada na pošten i pravedan način posluje s potrošačem, mogao razumno očekivati da će potrošač nakon pojedinačnih pregovora prihvatiti tu odredbu (vidjeti osobito presude od 3. rujna 2020., Profi Credit Polska,
C‑84/19, C‑222/19 i C‑252/19
,
EU:C:2020:631
, t.
93.
i navedenu sudsku praksu, te od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19 à C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, t.
98.
i navedenu sudsku praksu).
Prema tome, da bi se ocijenilo stvaraju li odredbe ugovora poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku takvu neravnotežu na štetu potrošača, valja uzeti u obzir sve okolnosti za koje je prodavatelj robe ili pružatelj usluga ili njegov zastupnik mogao znati u trenutku sklapanja tog ugovora i koje su mogle utjecati na naknadno izvršenje navedenog ugovora. Nacionalni sud stoga će morati utvrditi je li potrošač primio sve informacije koje mogu utjecati na doseg njegovih obveza na temelju istog ugovora i koje mu omogućavaju da ocijeni, među ostalim, posljedice koje iz njega proizlaze.
U tom je pogledu okolnost da se potrošač nije mogao upoznati s ugovornom odredbom prije sklapanja ugovora o kojem je riječ bitan element u ocjeni eventualne nepoštenosti te odredbe, u mjeri u kojoj ta okolnost može navesti potrošača da preuzme obveze koje inače ne bi prihvatio i, slijedom toga, može stvoriti znatniju neravnotežu između uzajamnih obveza stranaka tog ugovora.
U ovom slučaju osoba LP navodi da nije imala priliku niti da se upozna s odredbama ugovora o osiguranju koje se odnose na isključenje ili ograničenje pokrića osiguranog rizika, niti je imala priliku obavijestiti društvo Ocidental o svojem zdravstvenom stanju u trenutku sklapanja tog ugovora, s obzirom na to da nije ispunila nikakav upitnik o svojem zdravstvenom stanju prilikom pristupanja navedenom ugovoru.
U tim okolnostima, koje treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, primjena takvih odredaba o isključenju ili ograničenju pokrića osiguranog rizika dovodi do toga da potrošač više nema pravo na to pokriće u slučaju ostvarenja tog rizika i da mora, u načelu, od dana utvrđenja trajne nesposobnosti, a zbog već postojećeg zdravstvenog problema o kojem nije imao priliku obavijestiti osiguravatelja, sam snositi preostale dospjele obveze iz zajma. Ovisno o slučaju, morao bi snositi barem dio tih obveza kada je, na temelju primjenjivog nacionalnog propisa, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, banka odgovorna za štetu uzrokovanu nepriopćavanjem tih odredaba, pri čemu se taj potrošač ne stavlja u istu situaciju u kojoj bi bio da se na njega primjenjivalo navedeno pokriće. Navedeni se potrošač stoga može naći u situaciji u kojoj mu je, s obzirom na gubitak prihoda koji je posljedica njegove trajne nesposobnosti, teško ili čak nemoguće podmiriti te dospjele obveze, iako se upravo protiv tog rizika želio osigurati pristupanjem ugovoru o osiguranju poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.
Stoga, time što dotičnom potrošaču ne omogućava da se prije sklapanja tog ugovora upozna s informacijama koje se odnose na navedene ugovorne odredbe i na sve posljedice sklapanja navedenog ugovora, prodavatelj robe ili pružatelj usluga navedeni rizik, koji proizlazi iz eventualne trajne nesposobnosti, u potpunosti, ili barem djelomično, prebacuje na tog potrošača.
Ako sud koji je uputio zahtjev, nakon ocjene okolnosti konkretnog slučaja, bude smatrao da u ovom slučaju, u suprotnosti sa zahtjevom dobre vjere, društvo Ocidental nije moglo razumno očekivati, uz poštovanje zahtjeva transparentnosti u odnosu na osobu LP, da će ona nakon pojedinačnih pregovora prihvatiti ugovorne odredbe o kojima je riječ, taj će sud morati zaključiti da su te ugovorne odredbe nepoštene.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, jednom kada se neka odredba proglasi nepoštenom i stoga ništavom, na nacionalnom je sudu da u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 izuzme iz primjene tu odredbu kako ona više ne bi imala obvezujuće učinke na potrošača, osim ako se potrošač tomu protivi (presuda od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 i C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, t.
50.
).
U ovom slučaju iz toga slijedi da se na odredbu o isključenju ili ograničenju pokrića osiguranog rizika ne može pozvati u odnosu na osobu LP. Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje nacionalnim propisom poput onoga koji je naveo sud koji je uputio zahtjev, a na temelju kojeg bi ugovaratelj osiguranja, koji je povrijedio obvezu priopćavanja ugovornih odredaba koju ima na temelju tog propisa, mogao biti dužan nadoknaditi štetu koja proizlazi iz takvog nepriopćavanja, a da pritom ipak ne omogući ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije u kojoj bi potrošač bio da se na njega primjenjivalo to pokriće. Navedeni propis, koji se odnosi na posljedice tog nepriopćavanja u području građanskopravne odgovornosti, ne može utjecati na nemogućnost pozivanja na ugovornu odredbu koja je ocijenjena nepoštenom u odnosu na potrošača na temelju Direktive 93/13.
Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, utvrđenje nepoštenosti odredbe sadržane u ugovoru mora omogućavati ponovnu uspostavu činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da ta nepoštena odredba nije postojala (presuda od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice),
C‑395/21
,
EU:C:2023:14
, t.
54.
i navedena sudska praksa).
Međutim, nemogućnost pozivanja na takvu ugovornu odredbu koja je ocijenjena nepoštenom u odnosu na potrošača ne dovodi u pitanje eventualne posljedice – u području građanskopravne odgovornosti ugovaratelja osiguranja prema osiguravatelju – toga što ugovaratelj osiguranja potrošaču nije priopćio tu odredbu.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 3. stavak 1. i članke 4. do 6. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da kada nacionalni sud ocijeni da je nepoštena odredba ugovora o osiguranju koja se odnosi na isključenje ili ograničenje pokrića osiguranog rizika, a s kojom se dotični potrošač nije mogao upoznati prije sklapanja tog ugovora, taj je sud dužan izuzeti iz primjene tu odredbu kako ona ne bi imala obvezujuće učinke u odnosu na tog potrošača.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 4. stavak 2. i članak 5. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim [odredbama] u potrošačkim ugovorima, u vezi s dvadesetom uvodnom izjavom te direktive,
treba tumačiti na način da:
potrošač uvijek mora imati mogućnost da se, prije sklapanja ugovora, upozna sa svim odredbama koje taj ugovor sadržava.

2.
Članak 3. stavak 1. i članke 4. do 6. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da:
kada nacionalni sud ocijeni da je nepoštena odredba ugovora o osiguranju koja se odnosi na isključenje ili ograničenje pokrića osiguranog rizika, a s kojom se dotični potrošač nije mogao upoznati prije sklapanja tog ugovora, taj je sud dužan izuzeti iz primjene tu odredbu kako ona ne bi imala obvezujuće učinke u odnosu na tog potrošača.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: portugalski