CELEX: 62018CJ0149
Præjudiciel forelæggelse
retligt samarbejde i civile sager
lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt
forordning (EF) nr. 864/2007 (Rom II-forordningen)
artikel 16 og 27
overordnede præceptive bestemmelser
direktiv 2009/103/EF
ansvarsforsikring for motorkøretøjer
artikel 28

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 16 og 27 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 af 11. juli 2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) (
EUT 2007, L 199, s. 40
, herefter »Rom II-forordningen«) samt artikel 28 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (
EUT 2009, L 263, s. 11
).
Denne anmodning er indgivet i forbindelse med en tvist mellem Agostinho da Silva Martins og forsikringsselskabet Dekra Claims Services Portugal SA vedrørende fastlæggelsen af den lovgivning, der finder anvendelse på en forpligtelse til at yde erstatning for en bilulykke, der fandt sted i Spanien.
Retsforskrifter
EU-retten
Rom II-forordningen
Syvende betragtning til Rom II-forordningen har følgende ordlyd:
»Denne forordnings materielle anvendelsesområde og bestemmelser bør stemme overens med Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område […] (Bruxelles I-forordningen) og med instrumenter vedrørende lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser.«
Rom II-forordningens artikel 4, som har overskriften »Almindelig regel«, er sålydende:
»1.   Medmindre andet er fastsat i denne forordning, anvendes på en forpligtelse uden for kontrakt, der udspringer af en skadevoldende handling, loven i det land, hvor skaden indtræder, uanset i hvilket land den skadevoldende begivenhed fandt sted, og uanset i hvilket land eller hvilke lande de indirekte følger af denne begivenhed indtræder.
2.   Har den påstået ansvarlige og den skadelidte sædvanligt opholdssted i samme land på det tidspunkt, hvor skaden indtræder, anvendes det pågældende lands lov.
3.   Hvis det af alle sagens omstændigheder fremgår, at den skadevoldende handling har en åbenbart nærmere tilknytning til et andet land end det, der er omhandlet i stk. 1 og 2, anvendes dette andet lands lov. En sådan åbenbart nærmere tilknytning til et andet land vil navnlig kunne støttes på et forudgående retsforhold mellem parterne, f.eks. en aftale, med nær tilknytning til den pågældende skadevoldende handling.«
Forordningens artikel 15 med overskriften »Rækkevidden af den lov, der skal anvendes« fastsætter:
»Den lov, der i henhold til denne forordning skal anvendes på en forpligtelse uden for kontrakt, finder navnlig anvendelse på spørgsmål om:
[…]
h)
de forskellige måder, hvorpå forpligtelser kan ophøre, samt regler for forældelse og anden rettighedsfortabelse som følge af fristoverskridelse, herunder regler for fristers begyndelse, afbrydelse og suspension.«
Nævnte forordnings artikel 16 med overskriften »Overordnede præceptive bestemmelser« er sålydende:
»Intet i denne forordning begrænser anvendelsen af bestemmelser i domstolslandets lov i en situation, hvor disse bestemmelser er præceptive, uanset hvilken lov der i øvrigt skal anvendes på forpligtelsen uden for kontrakt.«
Samme forordnings artikel 27 med overskriften »Forholdet til andre bestemmelser i fællesskabsretten« bestemmer:
»Denne forordning berører ikke anvendelsen af fællesskabsretlige bestemmelser, som på særlige områder fastsætter lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt.«
Romkonventionen
Under overskriften »Ufravigelige regler« fastsætter artikel 7 i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, åbnet for undertegnelse i Rom den 19. juni 1980 (
EFT 1980, L 266, s. 1
, herefter »Romkonventionen«), følgende:
»1.   Ved anvendelse af loven i et bestemt land i henhold til denne konvention kan ufravigelige regler i loven i et andet land, som forholdet har en nær tilknytning til, tillægges virkning, såfremt og i det omfang disse regler ifølge dette lands ret skal anvendes uden hensyn til, hvilket lands lov der i øvrigt skal anvendes på aftalen. Ved afgørelsen af, om der bør tillægges sådanne ufravigelige regler virkning, skal der tages hensyn til deres art og formål og til følgerne af, at de anvendes eller ikke anvendes.
2.   Denne konvention medfører ingen begrænsninger i anvendelsen af regler i domstolslandets lov i tilfælde, hvor disse er ufravigelige uden hensyn til, hvilket lands lov der i øvrigt skal anvendes på aftalen.«
Rom I-forordningen
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (
EUT 2008, L 177, s. 6
, herefter »Rom I-forordningen«) har erstattet Romkonventionen. Denne forordnings artikel 9, stk. 1 og 2, med overskriften »Overordnede præceptive bestemmelser« har følgende ordlyd:
»1.   Overordnede præceptive bestemmelser er bestemmelser, hvis overholdelse af et land anses for at være så afgørende for beskyttelsen af dets offentlige interesser, som f.eks. dets politiske, sociale og økonomiske struktur, at bestemmelserne finder anvendelse på alle forhold, der falder ind under deres anvendelsesområde, uanset hvilken lov der i øvrigt skal anvendes på aftalen i henhold til denne forordning.
2.   Intet i denne forordning begrænser anvendelsen af overordnede præceptive bestemmelser i domstolslandets lov.«
Direktiv 2009/103
Artikel 28 i direktiv 2009/103, der har overskriften »Nationale bestemmelser«, fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne kan i overensstemmelse med traktaten opretholde eller vedtage bestemmelser, som er gunstigere for skadelidte end dem, der kræves for at efterkomme dette direktiv.
2.   Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.«
Portugisisk ret
Artikel 11 i Decreto-Lei n
o
291/2007 (lovdekret nr. 291/2007) af 21. august 2007 bestemmer:
»1.   Ansvarsforsikringen i artikel 4 omfatter:
a)
for så vidt angår ulykker, der finder sted på portugisisk område, forpligtelsen til at betale erstatning som fastsat i den civilretlige lovgivning
b)
for så vidt angår ulykker, der finder sted på de øvrige landes område, hvis nationale forsikringsselskaber har tilsluttet sig aftalen mellem nationale forsikringsselskaber, forpligtelsen til at betale erstatning som fastsat i den lovgivning, der finder anvendelse på ulykken, som i tilfælde af ulykker, der har fundet sted på områder, hvor aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde [af 2. maj 1992 (
EFT 1994, L 1, s. 3
)] finder anvendelse, erstattes af portugisisk lovgivning, forudsat at denne fastsætter en større dækning
c)
for så vidt angår ulykker, der finder sted på det område, der er anført under litra b), i den foregående artikels stk. 1, alene de skader, der er påført borgere med bopæl i medlemsstaterne eller i lande, hvis nationale forsikringsselskaber er tiltrådt aftalen om nationale forsikringsselskaber, som fastsat i portugisisk lovgivning.
2.   Den i artikel 4 omhandlede ansvarsforsikring skal dække skader på fodgængere, cyklister og andre ikke-motoriserede trafikanter på offentlig vej, for så vidt som den lov, der finder anvendelse på erstatningsansvaret for motorkøretøjsulykken, pålægger en forpligtelse til at godtgøre sådanne skader.«
Artikel 498 i Código Civil (retsplejelov) med overskriften »Forældelse« fastsætter:
»1.   Retten til erstatning forældes efter tre år fra det tidspunkt, hvor skadelidte fik kendskab til sin ret, selv om denne ikke har kendskab til, hvem der er ansvarlig, eller til skadernes fulde omfang, dog med forbehold for den almindelige forældelse, hvis fristen herfor er udløbet regnet fra den skadevoldende begivenhed.
2.   Efter tre år regnet fra opfyldelsen af forpligtelsen forældes ligeledes retten til regres mellem de ansvarlige.
3.   Såfremt den skadevoldende handling indebærer en overtrædelse, for hvilken loven fastsætter en længere forældelsesfrist, finder denne frist anvendelse.
4.   Forældelse af retten til erstatning er ikke forbundet med forældelse af et vindikationssøgsmål eller et søgsmål med påstand om tilbagebetaling som følge af ugrundet berigelse, hvis et af disse foreligger.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Den 20. august 2015 skete der en trafikulykke i Spanien mellem to køretøjer, hvoraf det ene var indregistreret i Portugal og blev ført af bilens ejer, Agostinho da Silva Martins, og det andet var indregistreret i Spanien og forsikret hos forsikringsselskabet Segur Caixa, der i Portugal repræsenteres af Dekra Claims Services Portugal.
Agostinho da Silva Martins’ køretøj blev påkørt bagfra af det i Spanien indregistrerede køretøjs forparti og kunne som følge af de lidte skader ikke køre længere. Dette køretøj blev derfor fragtet til Portugal, hvor det blev repareret.
Omkostningerne til reparation af Agostinho da Silva Martins’ køretøj blev først dækket af forsikringsselskabet Axa Portugal, nu Ageas Portugal, som dækning af skade på forsikredes eget køretøj. Da føreren af det køretøj, der var indregistreret i Spanien, bar eneansvaret for ulykken, tilbagebetalte dennes forsikringsselskab, Segur Caixa, Axa Portugal nævnte omkostning.
I hovedsagen har Agostinho da Silva Martins nedlagt påstand om erstatning for indirekte skader som følge af ulykken.
Agostinho da Silva Martins har gjort gældende, at den lovgivning, der finder anvendelse på hovedsagen, er portugisisk lovgivning, bl.a. retsplejelovens artikel 498, stk. 1, som fastsætter en treårig forældelsesfrist for erstatningssøgsmål for skader som følge af et uheld. Eftersom ulykken skete den 20. august 2015, er anlæggelsen af søgsmålet, der fandt sted den 11. november 2016, dermed sket inden for den fastsatte frist.
Segur Caixa Agostinho har derimod gjort gældende, at den lovgivning, der finder anvendelse på det erstatningskrav, der er fremsat af sagsøgeren i hovedsagen, er spansk lovgivning, som fastsætter en etårig forældelsesfrist for erstatningssøgsmål for skader som følge af et uheld. Dermed er dette krav blevet fremsat efter fristens udløb.
Retten i første instans tog Segur Caixas forældelsesindsigelse til følge.
Agostinho da Silva Martins appellerede rettens doms og nedlagde påstand om, at dommen skulle ophæves, og at den i portugisisk lovgivning fastsatte forældelsesfrist skulle anvendes.
Den forelæggende ret har anført, at spansk lovgivning, som fastsætter en etårig forældelsesfrist, i lyset af Rom II-forordningen skal finde anvendelse. Da det imidlertid ikke er udelukket at anvende direktiv 2009/103 og den obligatoriske ansvarsforsikring for køretøjer, der gælder i Portugal, som fastsætter en forældelsesfrist på tre år, er den forelæggende ret imidlertid i tvivl om, hvorvidt den portugisiske lovgivning, der gennemfører dette direktiv i national ret, og som fastsætter, at lovgivningen i den medlemsstat, som er part i Aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og hvori ulykken er indtruffet, erstattes af portugisisk lovgivning, »forudsat at denne fastsætter en større dækning«, er af ufravigelig karakter som omhandlet i Rom II-forordningens artikel 16.
Under disse omstændigheder har Tribunal da Relação de Lisboa (appeldomstolen i Lissabon, Portugal) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Har den gældende ordning i Portugal forrang som en overordnet præceptiv bestemmelse som omhandlet i Rom-II-forordningens artikel 16?
2)
Udgør den nævnte bestemmelse en EU-retlig bestemmelse, der fastsætter lovvalgsregler som omhandlet i Rom-II-forordningens artikel 27?
3)
Skal den forældelsesordning, der er fastsat i den portugisiske retsplejelovs artikel 498, stk. 3, finde anvendelse på en portugisisk statsborger, der har været offer for en trafikulykke i Spanien, i henhold til artikel 28 i direktiv 2009/103?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Rom II-forordningens artikel 16 skal fortolkes således, at en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter, at forældelsesfristen for erstatningssøgsmål for skader som følge af et uheld er tre år, kan anses for at være en overordnet præceptiv bestemmelse som omhandlet i denne artikel.
I denne henseende bemærkes for det første, at det fremgår af Rom II-forordningens artikel 4, stk. 1, at loven i det land, hvor skaden indtræder, anvendes på en forpligtelse uden for kontrakt, der udspringer af en skadevoldende handling, uanset i hvilket land den skadevoldende begivenhed fandt sted, og uanset i hvilket land eller hvilke lande de indirekte følger af denne begivenhed indtræder.
For det andet bestemmer denne forordnings artikel 15, litra h), at den lov, der i henhold til nævnte forordning skal anvendes på en forpligtelse uden for kontrakt, navnlig finder anvendelse på spørgsmål om regler for forældelse og anden rettighedsfortabelse.
Rom II-forordningens artikel 16 tillader imidlertid anvendelsen af bestemmelser i domstolslandets lovgivning i en situation, hvor disse bestemmelser er præceptive, uanset hvilken lov der i øvrigt skal anvendes på forpligtelsen uden for kontrakt.
Selv om det i denne bestemmelse anvendte begreb »overordnede præceptive bestemmelser« ikke defineres i forbindelse med nævnte forordning, bemærkes, at Rom I-forordningens artikel 9, stk. 1, definerer overordnede præceptive bestemmelser som ufravigelige bestemmelser, hvis overholdelse af et land anses for at være så afgørende for beskyttelsen af dets offentlige interesser, såsom eksempelvis dets politiske, sociale og økonomiske struktur, at bestemmelserne finder anvendelse på alle forhold, der falder ind under deres anvendelsesområde, uanset hvilken lov der i øvrigt skal anvendes på aftalen i henhold til denne forordning.
Da kravet om ensartet anvendelse af Rom I og Rom II-forordningerne (dom af 21.1.2016, ERGO Insurance og Gjensidige Baltic,
C-359/14 og C-475/14
,
EU:C:2016:40
, præmis
) taler for en harmonisering i videst muligt omfang af fortolkningen af funktionelt identiske begreber, der anvendes i de to forordninger, bemærkes, at de »overordnede præceptive bestemmelser« som omhandlet i Rom II-forordningens artikel 16, uanset den omstændighed, at visse sproglige versioner af Rom II-forordningen anvender en terminologi, der adskiller sig fra Rom I-forordningen, svarer til definitionen af »overordnede præceptive bestemmelser« som omhandlet i Rom I-forordningens artikel 9, således at Domstolens fortolkning af dette sidstnævnte begreb også gælder for »overordnede præceptive bestemmelser« som omhandlet i Rom II-forordningens artikel 16.
I denne henseende bemærkes, at Domstolen i forbindelse med Romkonventionen har fremhævet, at undtagelsen vedrørende tilstedeværelsen af en »ufravigelig regel« som omhandlet i den pågældende medlemsstats lovgivning skal fortolkes snævert (dom af 17.10.2013, Unamar,
C-184/12
,
EU:C:2013:663
, præmis
).
Ifølge Domstolens praksis tilkommer det i denne forbindelse den nationale ret i forbindelse med sin vurdering af karakteren af en »ufravigelig regel« i den nationale lovgivning, som den påtænker at lade træde i stedet for den lov, som udtrykkeligt er valgt af parterne i aftalen, ikke alene at tage hensyn til lovens præcise ordlyd, men også til dennes generelle opbygning og til de samlede omstændigheder, hvorunder den nævnte lov er blevet vedtaget, for deraf at kunne udlede, om den er af ufravigelig karakter, for så vidt som det fremgår, at den nationale lovgiver har vedtaget den med henblik på at beskytte en interesse, som den pågældende medlemsstat har anset for vigtig (dom af 17.10.2013, Unamar,
C-184/12
,
EU:C:2013:663
, præmis
).
For så vidt angår den eventuelle identificering af en »overordnet præceptiv bestemmelse« som omhandlet i Rom II-forordningens artikel 16 bemærkes på tilsvarende vis, at den forelæggende ret, på grundlag af en detaljeret analyse af denne bestemmelses ordlyd, generelle opbygning, formål og de samlede omstændigheder, hvorunder denne bestemmelse er vedtaget, bør fastslå, at den har en sådan vigtighed i den nationale retsorden, at den begrunder afvigelse fra den lov, der i henhold til denne forordnings artikel 4 finder anvendelse.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at artikel 11, stk. 1, litra b), i lovdekret nr. 291/2007 bestemmer, at hvad angår ulykker, der finder sted på medlemsstaterne i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområdes område, erstattes forpligtelsen til at betale erstatning som fastsat i den lov, der finder anvendelse på ulykken, af portugisisk lovgivning, forudsat at denne fastsætter en større dækning. I henhold til retsplejelovens artikel 498, stk. 1, er forældelsesfristen for erstatningssøgsmål for skader som følge af et uheld tre år, mens den frist, der er fastsat i spansk lovgivning, som den forelæggende ret i medfør af Rom II-forordningens artikel 4 mener finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, er et år.
Selv om det ikke tilkommer Domstolen at vurdere bestemmelserne i ovennævnte præmis i lyset af kriterierne i nærværende doms præmis 31, skal det fremhæves, at Rom II-forordningens artikel 15, litra h), på trods af de forskelligartede nationale forældelsesregler, udtrykkeligt underlægger dem den almindelige regel om fastlæggelse af den lovgivning, der finder anvendelse, og at ingen anden EU-retlig forskrift opstiller specifikke krav på området for forældelse af et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede.
Som anført af Kommissionen vil anvendelsen af en anden forældelsesfrist på et erstatningssøgsmål for skader som følge af et uheld end den, der er fastsat i den lov, der er udpeget til at finde anvendelse, under disse omstændigheder kræve, at der foreligger særligt vægtige grunde, såsom en åbenbar tilsidesættelse af adgangen til effektive retsmidler og til en effektiv domstolsbeskyttelse, som følger af anvendelsen af den lov, der er udpeget som anvendelig i medfør af Rom II-forordningens artikel 4.
Det følger heraf, at det første spørgsmål skal besvares med, at Rom II-forordningens artikel 16 skal fortolkes således, at en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter, at forældelsesfristen for erstatningssøgsmål for skader som følge af et uheld er tre år, ikke kan anses for at være en overordnet præceptiv bestemmelse som omhandlet i denne artikel, medmindre den forelæggende ret på grundlag af en detaljeret analyse af denne bestemmelses ordlyd, generelle opbygning, formål og de samlede omstændigheder, hvorunder denne bestemmelse er vedtaget, fastslår, at den har en sådan vigtighed i den nationale retsorden, at den begrunder afvigelse fra den lov, der i henhold til denne forordnings artikel 4 finder anvendelse.
Det andet og det tredje spørgsmål
Med det andet og det tredje spørgsmål, der skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Rom II-forordningens artikel 27 skal fortolkes således, at artikel 28 i direktiv 2009/103 som gennemført i national ret udgør en EU-retlig bestemmelse, som fastsætter lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt som omhandlet i denne artikel 27.
I henhold til nævnte artikel 27 berører Rom II-forordningen ikke anvendelsen af EU-retlige bestemmelser, som på særlige områder fastsætter lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt.
I denne henseende bemærkes for det første, at det hverken fremgår af ordlyden af eller formålene med direktiv 2009/103, at direktivet tilsigter at fastsætte lovvalgsregler (dom af 21.1.2016, ERGO Insurance og Gjensidige Baltic,
C-359/14 og C-475/14
,
EU:C:2016:40
, præmis
).
Nævnte direktiv begrænser sig således til at pålægge medlemsstaterne en forpligtelse til at træffe foranstaltninger, der sikrer, at ofret for en færdselsulykke og indehaveren af det i denne ulykke indblandede køretøj er beskyttede (dom af 21.1.2016, ERGO Insurance og Gjensidige Baltic,
C-359/14 og C-475/14
,
EU:C:2016:40
, præmis
).
Det bemærkes for det andet, at selv om artikel 28 i direktiv 2009/103 i overensstemmelse med dens formål om beskyttelse af ofrene for ulykker forvoldt af motorkøretøjer således tillader vedtagelsen af regler, der er mere fordelagtige for de nævnte ofre end dem, der er påkrævet af dette direktiv, vedrører denne bestemmelse kun gennemførelseslovgivningen i en medlemsstat og ikke spørgsmålet om, hvorvidt disse mere fordelagtige regler i en konkret sag snarere finder anvendelse end andre medlemsstaters regler.
I et sådant tilfælde må vurderingen af den nationale gennemførelseslovgivning først foretages efter at have fastlagt, hvilken lov der finder anvendelse i henhold til Rom II-forordningens bestemmelser.
Det andet og det tredje spørgsmål skal derfor besvares med, at Rom II-forordningens artikel 27 skal fortolkes således, at artikel 28 i direktiv 2009/103 som gennemført i national ret ikke udgør en EU-retlig bestemmelse, som fastsætter lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt som omhandlet i denne artikel 27.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:

1)
Artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 af 11. juli 2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) skal fortolkes således, at en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter, at forældelsesfristen for erstatningssøgsmål for skader som følge af et uheld er tre år, ikke kan anses for at være en overordnet præceptiv bestemmelse som omhandlet i denne artikel, medmindre den forelæggende ret på grundlag af en detaljeret analyse af denne bestemmelses ordlyd, generelle opbygning, formål og de samlede omstændigheder, hvorunder denne bestemmelse er vedtaget, fastslår, at den har en sådan vigtighed i den nationale retsorden, at den begrunder afvigelse fra den lov, der i henhold til denne forordnings artikel 4 finder anvendelse.

2)
Artikel 27 i forordning nr. 864/2007 skal fortolkes således, at artikel 28 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, som gennemført i national ret, ikke udgør en EU-retlig bestemmelse, som fastsætter lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt som omhandlet i denne artikel 27.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: portugisisk.