CELEX: 62019CJ0360
Præjudiciel forelæggelse
det indre marked for elektricitet
direktiv 2009/72/EF
artikel 37
den regulerende myndigheds opgaver og beføjelser
udenretslig bilæggelse af tvister
begrebet »part, der ønsker at klage«
klage indgivet af en endelig kunde mod den transmissionssystemoperatør, som denne kundes anlæg ikke direkte er tilsluttet
strømafbrydelse i dette system
fravær af en aftalemæssig relation mellem denne kunde og operatøren af dette system
formaliteten med hensyn til klagen

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 37, stk. 11, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF (
EUT 2009, L 211, s. 55
).
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Crown Van Gelder BV og Autoriteit Consument en Markt (ACM) (forbruger- og markedsmyndighed, Nederlandene) vedrørende en afgørelse truffet af sidstnævnte om afvisning af den klage, som dette selskab havde indgivet mod TenneT TSO BV, operatør af det nationale højspændingstransmissionssystem, som følge af en strømafbrydelse i dette system.
Retsforskrifter
EU-retten
37., 42., 51. og 54. betragtning til direktiv 2009/72 har følgende ordlyd:
»(37)
Energireguleringsmyndigheder bør have beføjelse til at træffe bindende afgørelser i forhold til elektricitetsvirksomheder og til at pålægge elektricitetsvirksomheder, der ikke opfylder deres forpligtelser, sanktioner, der er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning eller til at foreslå at en kompetent domstol pålægger dem sådanne sanktioner […] Energireguleringsmyndigheder bør også bemyndiges til at bidrage til at sikre høje standarder for forsyningspligt og offentlig service under hensyntagen til markedsåbningen, beskyttelsen af sårbare kunder samt den fulde effektivitet af forbrugerbeskyttelsesreglerne. […]
[…]
(42)
Hele [Den Europæiske Unions] industri og handel, herunder små og mellemstore virksomheder og alle EU-borgere, som har økonomisk gavn af det indre marked, bør også kunne opnå et højt forbrugerbeskyttelsesniveau […] Disse kunder bør også have adgang til valgmuligheder, en fair behandling, repræsentation og tvistbilæggelsesmekanismer.
[…]
(51)
Dette direktiv bør fokusere på forbrugernes interesser, og ydelsernes kvalitet bør være en central del af elektricitetsvirksomhedernes ansvar. Det er nødvendigt at styrke og sikre forbrugernes eksisterende rettigheder, og dette bør indebære øget gennemsigtighed. Forbrugerbeskyttelsen bør sikre, at alle forbrugere på bredere [EU-]plan drager fordel af et konkurrencebaseret marked. Forbrugerrettighederne bør håndhæves af medlemsstaterne, eller hvis medlemsstaten har fastsat dette, af de regulerende myndigheder.
[…]
(54)
En effektiv bilæggelse af tvister, der er tilgængelig for alle forbrugere, sikrer en øget forbrugerbeskyttelse. Medlemsstaterne bør indføre procedurer for en hurtig og effektiv behandling af klager.«
Dette direktivs artikel 1 har følgende ordlyd:
»I dette direktiv fastsættes fælles regler for produktion, transmission, distribution og forsyning af elektricitet samt for forbrugerbeskyttelse med henblik på at forbedre og integrere konkurrencebaserede elektricitetsmarkeder i [Unionen]. […] Det fastlægger endvidere regler for forsyningspligt og elektricitetsforbrugeres rettigheder og præciserer konkurrencevilkårene.«
Direktivets artikel 2 indeholder følgende definitioner:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
3)
»transmission«: transport af elektricitet via det sammenkoblede system for meget høj spænding og højspænding med henblik på levering af elektricitet til endelige kunder eller distributionsvirksomheder, men ikke forsyning
4)
»transmissionssystemoperatør«: enhver fysisk eller juridisk person, der er ansvarlig for driften, vedligeholdelsen og om nødvendigt udbygningen af transmissionssystemet i et givet område samt i givet fald dets sammenkoblinger med andre systemer og for at sikre, at systemet på lang sigt kan tilfredsstille en rimelig efterspørgsel efter transmission af elektricitet
[…]
9)
»endelig kunde«: kunde, der køber elektricitet til eget brug
[…]«
Artikel 3 i direktiv 2009/72 med overskriften »Offentlige serviceforpligtelser og forbrugerbeskyttelse« bestemmer følgende i stk. 7:
»Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger til at beskytte de endelige kunder og sikrer især, at der er passende sikkerhedsforanstaltninger, der beskytter sårbare kunder. […] De sikrer et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, især for så vidt angår […] ordninger for bilæggelse af tvister. […]«
Dette direktivs artikel 12 med overskriften »Transmissionssystemoperatørernes opgaver« bestemmer:
»Hver transmissionssystemoperatør er ansvarlig for:
a)
at sikre, at systemet til stadighed kan imødekomme rimelige krav om transmission af elektricitet, og på almindelige økonomiske vilkår drive, vedligeholde og udbygge sikre, pålidelige og effektive transmissionssystemer under behørig hensyntagen til miljøet
b)
sikre passende måder at opfylde serviceforpligtelserne på
c)
at bidrage til forsyningssikkerheden ved en passende transmissionskapacitet og et pålideligt system
d)
at styre elektricitetsstrømmene i systemet under hensyn til udvekslingerne med andre sammenkoblede systemer. Med henblik herpå skal transmissionssystemoperatøren sikre et sikkert, pålideligt og effektivt elektricitetssystem og i den forbindelse sørge for, at de nødvendige hjælpefunktioner, herunder dem, som skyldes reaktioner på efterspørgsel, er til rådighed, for så vidt dette kan ske uafhængigt af andre transmissionssystemer, som systemet er sammenkoblet med
[…]«
Det nævnte direktivs artikel 32 med overskriften »Tredjeparts adgang« fastsætter følgende i stk. 2:
»En transmissions- eller distributionssystemoperatør kan nægte adgang, hvis systemet ikke har den nødvendige kapacitet. […] De regulerende myndigheder, hvis medlemsstater har fastsat dette, eller medlemsstaterne sikrer, at disse kriterier anvendes konsekvent, og at den systembruger, som er blevet nægtet adgang, har mulighed for at gøre brug af en tvistbilæggelsesprocedure. […]«
Artikel 36 i direktiv 2009/72 med overskriften »Overordnede mål for den regulerende myndigheds virke« bestemmer følgende:
»Under udførelsen af de reguleringsopgaver, der er anført i dette direktiv, træffer den regulerende myndighed alle rimelige foranstaltninger for at nå følgende mål inden for rammerne af dens opgaver og beføjelser, jf. artikel 37, i tæt samråd med andre relevante nationale myndigheder, herunder konkurrencemyndigheder, når det er hensigtsmæssigt, og uden at det berører disses kompetencer:
[…]
g)
sikring af, at kunderne drager fordel af, at deres nationale marked fungerer effektivt, fremme af effektiv konkurrence og bidrag til sikring af forbrugerbeskyttelse
[…]«
Dette direktivs artikel 37 med overskriften »Den regulerende myndigheds opgaver og beføjelser« har følgende ordlyd:
»1.   Den regulerende myndighed har følgende opgaver:
[…]
b)
at sørge for, at transmissions- og distributionssystemoperatører, og i givet fald systemejere, samt elektricitetsvirksomheder, overholder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv og anden relevant [EU-]lovgivning, også hvad angår grænseoverskridende forhold
[…]
h)
at overvåge, at reglerne for netsikkerhed og ‑pålidelighed overholdes, evaluere de hidtidige præstationer for netsikkerhed samt fastsætte eller godkende standarderne for og kravene til service- og forsyningskvalitet eller bidrage til dette sammen med andre kompetente myndigheder
[…]
m)
at overvåge den tid, det tager transmissions- og distributionssystemoperatørerne at foretage tilkoblinger og reparationer
n)
at medvirke til at sikre sammen med andre relevante myndigheder, at forbrugerbeskyttelsesforanstaltninger, herunder de i bilag I fastsatte, er effektive og håndhæves
[…]
4.   Medlemsstaterne sørger for, at de regulerende myndigheder får tildelt beføjelser, der sætter dem i stand til at udføre opgaverne i stk. 1, 3 og 6 hurtigt og effektivt. Med dette formål for øje skal den regulerende myndighed mindst have beføjelse til:
a)
at træffe afgørelser, der er bindende for elektricitetsvirksomhederne
[…]
d)
at pålægge elektricitetsvirksomheder, der ikke opfylder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv eller juridisk bindende afgørelser truffet af den regulerende myndighed eller agenturet, sanktioner, der er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning, eller at foreslå at en kompetent domstol pålægger sådanne sanktioner. Dette omfatter beføjelse til at pålægge eller til at foreslå at pålægge transmissionssystemoperatøren eller eventuelt den vertikalt integrerede virksomhed sanktioner på op til 10% af transmissionssystemoperatørens eller den vertikalt integrerede virksomheds årlige omsætning, hvis deres respektive forpligtelser i henhold til dette direktiv ikke overholdes, og
e)
at udføre passende undersøgelser og udstede relevante instrukser med henblik på tvistbilæggelse i henhold til stk. 11 og 12.
[…]
11.   Enhver part, der ønsker at klage over en transmissions- eller distributionssystemoperatør i forbindelse med den pågældende operatørs forpligtelser i henhold til dette direktiv, kan indbringe en klage for den regulerende myndighed, som i sin egenskab af tvistbilæggelsesmyndighed skal træffe en afgørelse senest to måneder efter modtagelsen af klagen. Denne periode kan forlænges med yderligere to måneder, hvis den regulerende myndighed ønsker yderligere oplysninger. Denne forlængede periode kan forlænges yderligere med klagerens samtykke. Den regulerende myndigheds afgørelse har bindende virkning, medmindre og indtil den underkendes efter påklage.
[…]«
Nederlandsk ret
Artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72 er blevet gennemført i den nederlandske retsorden ved artikel 51, stk. 1, i Wet houdende regels met betrekking tot de productie, het transport en de levering van elektriciteit (Elektriciteitswet 1998) (lov med bestemmelser om produktion, forsyning og transmission af elektricitet) (elektricitetsloven af 1998) af 2. juli 1998 (Stb. 1998, nr. 427). I henhold til ordlyden af denne artikel 51, stk. 1, »kan en part, der har en tvist med en systemoperatør angående den måde, hvorpå denne udfører sine opgaver og beføjelser i henhold til denne lov eller sine forpligtelser i henhold hertil, indgive en klage til [ACM]«.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Den 27. marts 2015 medførte en omfattende strømafbrydelse i 380 kV-transformatorstationen i Diemen (Nederlandene), der er en del af det højspændingsnet, som TenneT TSO driver, at en stor del af provinsen Noord-Holland (Nordholland) og en lille del af provinsen Flevoland var uden strøm i nogle timer.
Denne strømafbrydelse førte til, at transmissionen af elektricitet til Crown Van Gelders fabrik, som driver en papirfabrik i Velsen-Noord (Nederlandene), der er sluttet til det distributionssystem, der drives af Liander NV, og som forsynes af det af TenneT TSO forvaltede højspændingssystem, blev afbrudt i nogle timer.
Idet Crown Van Gelder gjorde gældende, at fabrikken af denne grund har lidt skade, indgav den en klage til ACM og anmodede myndigheden om at fastslå, at TenneT TSO ikke havde gjort alt, hvad der med rimelighed stod i systemoperatørens magt for at forhindre afbrydelsen af transmissionen af elektricitet, og at Diemen-stationens systemstruktur ikke opfyldte de lovmæssige krav.
Ved afgørelse af 30. april 2018 afviste ACM denne klage fra realitetsbehandling med henvisning til, at Crown Van Gelder ikke stod i nogen direkte relation til TenneT TSO og derfor ikke kunne betragtes som »part, der har en tvist med en systemoperatør«, som omhandlet i artikel 51, stk. 1, i elektricitetsloven af 1998. ACM fastslog i denne forbindelse, at Crown Van Gelders fabrik ikke var tilsluttet TenneT TSO’s system, at Crown Van Gelder ikke havde indgået nogen kontrakt med denne systemoperatør, og at denne virksomhed ikke modtog nogen regninger fra denne.
Crown Van Gelder har indbragt denne afgørelse for den forelæggende ret, College van Beroep voor het bedrijfsleven (appeldomstol i sager om handel og industri, Nederlandene).
Den forelæggende ret har anført, at parterne i den for retten verserende sag er uenige om fortolkningen af begrebet »[e]nhver part, der ønsker at klage«, som omhandlet i artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72. Idet den forelæggende ret nærmere bestemt skal tage stilling til, om en klage kan indgives af en juridisk person, der er en bedrift med en tilslutning til det regionale system, hvor strømleveringen går i stå på grund af en strømafbrydelse i det nationale system, som forsyner dette regionale system, er den af den opfattelse, at rækkevidden af denne bestemmelse ikke er så klar, at den kan fortolkes uden rimelig tvivl.
På denne baggrund har College van Beroep voor het bedrijfsleven (appeldomstol i sager om handel og industri) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 37, stk. 11, i [direktiv 2009/72] fortolkes således, at denne bestemmelse også giver en part klageret over for den nationale netforvalter (transmissionssystemoperatør), såfremt parten ikke har tilslutning til den nationale netforvalters (transmissionssystemoperatørs) net, men kun en tilslutning til et regionalt net (distributionssystem), hvor strømleveringen går i stå på grund af en strømafbrydelse i det nationale net (transmissionssystem), som forsyner det regionale net (distributionssystem)?«
Det præjudicielle spørgsmål
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72 skal fortolkes således, at reguleringsmyndigheden kan afvise en klage indgivet af en endelig kunde mod en transmissionssystemoperatør som følge af en strømafbrydelse i dette transmissionssystem med henvisning til, at denne kundes anlæg ikke har direkte tilslutning til det nævnte transmissionssystem, men kun er sluttet til et distributionssystem, som forsynes af det pågældende transmissionssystem.
Idet artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72 fastsætter, at enhver part, der ønsker at klage over en transmissions- eller distributionssystemoperatør i forbindelse med denne operatørs forpligtelser i henhold til dette direktiv, kan indbringe en klage for den regulerende myndighed, som i sin egenskab af tvistbilæggelsesmyndighed skal træffe en afgørelse senest to måneder efter modtagelsen af klagen, skal der ved besvarelsen af det forelagte spørgsmål foretages en fortolkning af begrebet »part, der ønsker at klage«.
Ifølge Domstolens faste praksis følger det af såvel kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at en EU-retlig bestemmelse, som efter sin ordlyd ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Unionen, som skal søges under hensyntagen til ikke alene bestemmelsens kontekst, men ligeledes til det med den pågældende lovgivning forfulgte mål (dom af 19.12.2019, GRDF,
C-236/18
,
EU:C:2019:1120
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad i den foreliggende sag indledningsvis angår ordlyden af artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72 fremgår det af denne, at den regulerende myndigheds kompetence, som er fastsat i denne bestemmelse, udtrykkeligt er underlagt to betingelser. For det første skal klagen omfatte en transmissions- eller distributionssystemoperatør. For det andet skal det klagepunkt, der er anført i klagen, vedrøre systemoperatørens forpligtelser i henhold til dette direktiv.
Det fremgår imidlertid ikke af ordlyden af artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72, at den regulerende myndigheds kompetence på grundlag af denne bestemmelse er betinget af en direkte relation mellem klageren og den i den pågældende klage omhandlede systemoperatør.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en fortolkning af begrebet »part, der ønsker at klage«, således, at den indebærer en sådan betingelse, ville begrænse rækkevidden af dette begreb, mens anvendelsen af ordet »enhver« foran »part« derimod viser, at dette begreb skal forstås i bred forstand. Som generaladvokaten har anført i punkt 30-32 i forslaget til afgørelse, betegner ordet »part« endvidere ikke nødvendigvis kun en aftalepart, men kan også opfattes i dette ords »processuelle« forstand som en henvisning til personer, der har interesse i at indbringe en tvist for den regulerende myndighed. I øvrigt anvendes der i visse sprogversioner af denne bestemmelse andre ord end »part«, såsom »Betroffene« (berørt) i den tyske sprogversion og »interessado« (berørt) i den portugisiske sprogversion, der ikke betegner en part i en aftale.
Hvad dernæst angår konteksten af artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72 skal det bemærkes, at der ikke deri er nogen bestemmelse, som tilsigter at begrænse rækkevidden af begrebet »part, der ønsker at klage«, ved at udelukke personer, som ikke står i nogen direkte relation til den pågældende systemoperatør, fra dette begreb. Tværtimod fastsættes det i dette direktivs artikel 32, stk. 2, at den systembruger, som er blevet nægtet adgang, skal kunne gøre brug af en tvistbilæggelsesprocedure, selv om der netop i forbindelse med en sådan bruger ikke foreligger noget kontraktforhold mellem den berørte part og systemoperatøren.
Hvad endelig angår de med direktiv 2009/72 forfulgte formål skal det bemærkes, at det følger af 37., 42., 51. og 54. betragtning til samt artikel 1 i dette direktiv, at det har til formål at bemyndige energireguleringsmyndigheder til at sikre den fulde effektivitet af forbrugerbeskyttelsesreglerne, at sikre, at hele Den Europæiske Unions industri og handel og alle EU-borgere kan opnå et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og tvistbilæggelsesmekanismer, at det nævnte direktiv fokuserer på forbrugernes interesser, at de regulerende myndigheder, hvis medlemsstaten giver dem denne beføjelse, håndhæver elektricitetsforbrugeres rettigheder, samt indfører procedurer for en hurtig og effektiv behandling af klager, der er tilgængelige for alle forbrugere.
Tilsvarende pålægger artikel 3, stk. 7, i direktiv 2009/72 navnlig medlemsstaterne at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, især for så vidt angår ordninger for bilæggelse af tvister, og dette direktivs artikel 36, litra g), har til formål at pålægge de regulerende myndigheder at bidrage til sikring af forbrugerbeskyttelse (jf. i denne retning dom af 23.1.2020, Energiavirasto,
C-578/18
,
EU:C:2020:35
, præmis
og
).
For at nå de pågældende mål giver artikel 37, stk. 1, litra b), i direktiv 2009/72 den regulerende myndighed til opgave at sørge for, at transmissions- og distributionssystemoperatører, og i givet fald systemejere, samt elektricitetsvirksomheder, overholder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv og andre gældende EU-bestemmelser. I dette øjemed har den regulerende myndighed bl.a. i medfør af dette direktivs artikel 37, stk. 4, litra a), d) og e), beføjelse til at træffe bindende afgørelser i forhold til elektricitetsvirksomheder og til at pålægge sanktioner, der er effektive, eller til at foreslå, at en kompetent domstol pålægger sådanne sanktioner, samt til at udføre passende undersøgelser og udstede relevante instrukser med henblik på tvistbilæggelse i henhold til det nævnte direktivs artikel 37, stk. 11.
For så vidt angår hovedsagen skal det ligeledes bemærkes, at de regulerende myndigheder i medfør af artikel 37, stk. 1, litra h) og m), i direktiv 2009/72 har til opgave at overvåge, at reglerne for netsikkerhed og ‑pålidelighed overholdes, evaluere de hidtidige præstationer samt overvåge den tid, det tager transmissions- og distributionssystemoperatørerne at foretage tilkoblinger og reparationer.
En indskrænkning af retten til at indbringe en tvist for den regulerende myndighed i henhold til artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72 til udelukkende at omfatte de endelige kunder med en direkte relation til den pågældende systemoperatør fremstår imidlertid ikke som værende i overensstemmelse med de i nærværende doms præmis 26 og 27 nævnte formål, idet den begrænser forbrugernes adgang til tvistbilæggelsesmekanismen og derfor denne myndigheds muligheder for at varetage de opgaver, som den er blevet betroet, således som redegjort for i nærværende doms præmis 28 og 29.
Hvad nærmere angår transmissionssystemoperatørerne skal det desuden bemærkes, at deres opgaver og forpligtelser i henhold til direktiv 2009/72, således som generaladvokaten har anført i punkt 47 i forslaget til afgørelse, ikke kun vedrører de enheder, hvis anlæg er sluttet til deres system. Således er de navnlig i medfør af dette direktivs artikel 12, litra a)-d), bl.a. pålagt på almindelige økonomiske vilkår at drive, vedligeholde og udbygge sikre, pålidelige og effektive transmissionssystemer, at sikre passende måder at opfylde serviceforpligtelserne på, at bidrage til forsyningssikkerheden ved en passende transmissionskapacitet og et pålideligt system samt at styre elektricitetsstrømmene i systemet under hensyn til udvekslingerne med andre sammenkoblede systemer.
En indskrænkning af retten til at indbringe en tvist for den regulerende myndighed i henhold til artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72 til udelukkende at omfatte de endelige kunder med en direkte relation til den pågældende transmissionssystemoperatør begrænser følgelig især den regulerende myndigheds evne til, gennem en klage, at varetage den opgave, som den bl.a. er blevet betroet, og som består i at sørge for, at transmissionssystemoperatørerne overholder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at begrebet »part, der ønsker at klage«, ikke kan fortolkes således, at det indebærer en direkte relation mellem klageren og den i klagen omhandlede transmissionssystemoperatør.
Selv om artikel 37 i direktiv 2009/72 ikke pålægger medlemsstaterne at give den regulerende myndighed kompetence til at træffe afgørelse i tvister mellem elektricitetsforbrugere og systemoperatører, men tillader dem at give denne kompetence til en anden myndighed (jf. i denne retning dom af 23.1.2020, Energiavirasto,
C-578/18
,
EU:C:2020:35
, præmis
-
og
), kan den nævnte kompetence, hvis den gives til den regulerende myndighed af en medlemsstat, således ikke betinges af en direkte relation mellem klageren og den i klagen omhandlede systemoperatør.
Da den regulerende myndighed er blevet forelagt en klage fra en endelig kunde under påberåbelse af en tilsidesættelse af transmissionssystemoperatørernes forpligtelser i henhold til direktiv 2009/72, er den regulerende myndighed derfor ikke berettiget til at afvise denne klage med henvisning til, at denne endelige kundes anlæg ikke har direkte tilslutning til dette transmissionssystem, men kun er sluttet til et distributionssystem, som forsynes af det pågældende transmissionssystem.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 37, stk. 11, i direktiv 2009/72 skal fortolkes således, at en regulerende myndighed ikke kan afvise en klage indgivet af en endelig kunde mod transmissionssystemoperatøren som følge af en strømafbrydelse i dette system med henvisning til, at denne endelige kundes anlæg ikke har direkte tilslutning til det nævnte transmissionssystem, men kun er sluttet til et distributionssystem, som forsynes af det pågældende transmissionssystem.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:

Artikel 37, stk. 11, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF skal fortolkes således, at en regulerende myndighed ikke kan afvise en klage indgivet af en endelig kunde mod transmissionssystemoperatøren som følge af en strømafbrydelse i dette system med henvisning til, at denne endelige kundes anlæg ikke har direkte tilslutning til det nævnte transmissionssystem, men kun er sluttet til et distributionssystem, som forsynes af det pågældende transmissionssystem.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.