CELEX: 62016TJ0855
REACH
Такса, дължима за регистрацията на вещество
Намаление за МСП
Проверка на ECHA по декларацията относно размера на предприятието
Решение за налагане на административна такса
Препоръка 2003/361/ЕО
Превишаване на финансовите тавани
Понятието „свързано предприятие

Обстоятелствата по спора
Жалбоподателят, Fertisac, SL, е дружество по испанското право, което извършва дейност по производство на вещества, подлежащи на регистрация в Европейската агенция по химикалите (ECHA) по силата на Регламент (ЕО) № 1907/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 година относно регистрацията, оценката, разрешаването и ограничаването на химикали (REACH), за създаване на Европейска агенция по химикали, за изменение на Директива 1999/45/ЕО и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 793/93 на Съвета и Регламент (ЕО) № 1488/94 на Комисията, както и на Директива 76/769/ЕИО на Съвета и директиви 91/155/ЕИО, 93/67/ЕИО, 93/105/ЕО и 2000/21/ЕО на Комисията (
ОВ L 396, 2006 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 60, стр. 3).
На 30 ноември 2010 г. жалбоподателят регистрира химическо вещество на основание Регламент № 1907/2006.
В хода на процедурата по регистрация жалбоподателят посочва, че е средно предприятие по смисъла на Препоръка 2003/361/ЕО на Комисията от 6 май 2003 година относно определянето на микро-, малките и средните предприятия (
ОВ L 124, 2003 г., стр. 36
). Тази декларация му е дала възможност да се ползва от намалението на размера на дължимата такса на основание член 6, параграф 4 от Регламент № 1907/2006.
За регистрацията ECHA е съставила фактура за сумата 16275 EUR, отговаряща на дължимата такса от средно предприятие, в рамките, както в настоящия случай, на съвместно подаване, за количество над 1000 т. Става въпрос за фактура № 10024865.
С писмо от 27 август 2013 г. ECHA уведомява жалбоподателя, че статутът на малко и средно предприятие (МСП), който е декларирал при регистрацията, е обект на процедура по проверка. Тя кани жалбоподателя да представи доказателства, които могат да докажат статута му на средно предприятие.
На 15 ноември 2016 г., след размяна на писма и документи, ECHA приема Решение SME(2016) 5150. В това решение ECHA приема, че жалбоподателят е голямо предприятие и не може да се ползва от намалената такса, приложима за МСП по смисъла на Препоръка 2003/361.
В Решение SME(2016) 5150 е декларирано, че жалбоподателят дължи, от една страна, сума, отговаряща на разликата между размера на вече платената такса и размера на таксата, дължима от големите предприятия, и от друга страна, на административна такса, отговаряща на 2,5 пъти финансовата печалба, получена в резултат на неправилното деклариране на размера на предприятието.
Две фактури придружават това решение, фактура № 10060160 за сумата 6975 EUR и фактура № 10060161 за сумата 17437 EUR (наричани по-нататък „обжалваните фактури“).
Производство и искания на страните
На 7 декември 2016 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд настоящата жалба.
С отделна молба, подадена същия ден, жалбоподателят отправя искане за спиране на изпълнението на Решение SME(2016) 5150 и на обжалваните фактури. С определение от 10 март 2017 г., Fertisac/ECHA (
T‑855/16 R
, непубликувано,
EU:T:2017:155
) председателят на Общия съд отхвърля тази молба и не се произнася по съдебните разноски.
Писмената защита на ECHA е подадена в секретариата на Общия съд на 17 март 2017 г.
Жалбоподателят не подава реплика, поради което устната фаза на производството е приключена на 16 май 2017 г.
Никоя от страните не е поискала провеждането на открито съдебно заседание в сроковете по член 106, параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд. Общият съд (първи състав) решава в приложение на член 106, параграф 3 от Процедурния правилник да се произнесе без провеждане на устна фаза на производството.
Жалбоподателят иска от Общия съд:
–
да отмени решение SME(2016) 5150,
–
да му признае статута на МСП,
–
да отмени обжалваните фактури,
–
да осъди ECHA да заплати съдебните разноски.
ECHA иска от Общия съд:
–
да обяви молбата за отмяна на обжалваните фактури за недопустима,
–
да отхвърли жалбата за отмяна на Решение SME(2016) 5150,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По допустимостта
По искането за отмяна на обжалваните фактури
Третото искане на жалбоподателя към Общия съд е да отмени обжалваните фактури.
ECHA повдига срещу това искане възражение за недопустимост, с мотива че обжалваните фактури не представлявали обжалваеми актове.
В това отношение следва да се припомни, че жалба за отмяна може да бъде подадена само срещу актовете, които пораждат задължително правно действие, което може да засегне интересите на жалбоподателя, като измени съществено правното му положение (решения от 11 ноември 1981 г., IBM/Комисия,
60/81
,
EU:C:1981:264
, т.
, от 12 септември 2006 г., Reynolds Tobacco и др./Комисия,
C‑131/03 P
,
EU:C:2006:541
, т.
и от 6 декември 2007 г., Комисия/Ferriere Nord,
C‑516/06 P
,
EU:C:2007:763
, т.
).
Освен това следва да се съобрази същността на акта, чиято отмяна се иска, за да се прецени дали той подлежи на обжалване, като формата му по принцип е без значение (решения от 11 ноември 1981 г., IBM/Комисия,
60/81
,
EU:C:1981:264
, т.
и от 18 ноември 2010 г., NDSHT/Комисия,
C‑322/09 P
,
EU:C:2010:701
, т.
и
).
В настоящия случай с Решение SME(2016) 5150 ECHA налага на жалбоподателя да плати размера на таксата, приложима за големите предприятия, както и административна такса. В това решение ECHA уточнява, че сумите, отговарящи на тези две позиции, са били посочени в приложените фактури, в настоящия случай обжалваните фактури. Решение SME(2016) 5150 и обжалваните фактури, приложени към него, са с една и съща дата. Те са били изпратени на същия адресат — жалбоподателя, в един и същи плик.
В това отношение следва да се припомни най-общо, че приложенията се считат от съдебната практика за част от документа, към който са приложени, с тази последица, че признатата им нормативна сила е идентична на тази, която характеризира разпоредбите, съставляващи основната част на документа.
Тази съдебна практика е развита по-конкретно във връзка с директиви, приложенията към които не са били приети за отделни актове, а напротив, за неразделна част от тях на същото основание като съдържащите се в тези директиви разпоредби (вж. решение от 15 април 2008 г., Impact,
C‑268/06
,
EU:C:2008:223
, т.
относно рамково споразумение, представляващо приложение към директива).
От преписката следва, че съдебната практика относно актовете, приети от ECHA в края на процедурата по проверка, за каквато става въпрос тук, разграничава фактурите от решенията и цели да идентифицира сред тези актове онзи, който определя съществените задължения на жалбоподателя.
Тази съдебна практика все пак е свързана с положенията, по повод на които тя е била развита. В трите дела, на които ECHA се позовава и в които проблемът е бил разгледан от Общия съд, фактурите не са били всъщност приложени към решенията, за които се отнасят, а са били издадени отделно от ECHA, понякога в интервал от няколко дни, така че изглеждат като отделни актове. След като това положение може да има последици за допустимостта на жалбата, Общият съд трябва да идентифицира сред тези отделни актове този, който променя правното положение на жалбоподателя, както изисква съдебната практика (решения от 2 октомври 2014 г., Spraylat/ECHA,
T‑177/12
,
EU:T:2014:849
, т.
, от 15 септември 2016 г., La Ferla/Комисия и ECHA,
T‑392/13
,
EU:T:2016:478
, т.
и от 15 септември 2016 г., K Chimica/ECHA,
T‑675/13
,
EU:T:2016:480
, т.
).
Настоящото дело е различно, след като във фактическата обстановка, която го характеризира, нищо не разграничава Решение SME(2016) 5150 от обжалваните фактури, които, взети заедно, съставляват единен акт, съставен от две части, а именно административна част (Решение SME(2016) 5150 в действителност) и счетоводна част (приложените към него обжалвани фактури), като този единен акт изразява направената от ECHA констатация, че доказателствата, изискуеми от правната уредба, не са били представени, и разкрива волята ѝ да извлече следващите от нея последици, като наложи финансови задължения на жалбоподателя.
Този единен акт (наричан по-нататък „обжалваното решение“) поражда задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на жалбоподателя, променяйки съществено правното му положение, след като го задължава да се откаже от статута си на МСП, който той обаче претендира.
Всъщност обжалваното решение има за последица невъзможността на жалбоподателя да се ползва от намалената такса, приложима за МСП, и че той трябва да плати размера, приложим за големите предприятия, както и административната такса, предвидена от правната уредба при такива обстоятелства.
Пораждайки такива последици, обжалваното решение може да бъде обжалвано, поради което повдигнатото от ECHA възражение за недопустимост, доколкото е насочено срещу искането за отмяна на обжалваните фактури, трябва да бъде отхвърлено.
По искането за признаване на статут на МСП
С второто си искане жалбоподателят иска от Общия съд да му признае статута на МСП.
В това отношение следва да се припомни, че в рамките на жалба за отмяна по член 263 ДФЕС компетентността на съда на Европейския съюз е ограничена до контрол за законосъобразност. Ако жалбата е основателна, съдът на Съюза обявява съгласно член 264 ДФЕС, че атакуваният акт е недействителен. В такъв случай институцията, органът, службата или агенцията, чийто акт е бил отменен, са длъжни да предприемат необходимите мерки за изпълнение на решението съгласно член 266 ДФЕС.
От тези обстоятелства следва, че когато е сезиран с оспорване на таксата и административната такса, изисквани от дадено предприятие в резултат на грешка в декларирания размер, Общият съд не може да се произнася по квалификацията на това предприятие като МСП, тъй като такава декларация би предполагала, че той замества ECHA в нарушение на разпоредбите на горепосочените разпоредби на ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 15 декември 2005 г., Infront WM/Комисия,
T‑33/01
,
EU:T:2005:461
, т.
и определение от 16 декември 2016 г., Groupement pastoral de Oust и др./Комисия,
T‑663/16
, непубликувано,
EU:T:2016:759
, т.
).
От това следва, че доколкото предметът му надхвърля границите на компетентността, предоставена на Общия съд в рамките на жалба за отмяна, второто искане е недопустимо.
По същество
Жалбоподателят се позовава на две основания в подкрепа на жалбата си срещу обжалваното решение. С първото основание той поддържа, че като го приема за голямо предприятие, ECHA тълкува неправилно член 2, параграф 1 от приложението към Препоръка 2003/361, която урежда критериите за определяне на МСП. Второто основание е изведено от неправилно тълкуване на Препоръка 2003/361, доколкото ECHA е квалифицирала като „свързани предприятия“ три други предприятия.
По първото основание, изведено от неправилно тълкуване на таваните, предвидени в член 2, параграф 1 от приложението към Препоръка 2003/361
С първото основание жалбоподателят поддържа, че персоналът му никога не е наброявал повече от 250 човека и че следователно не може да бъде считан за голямо предприятие. Той препраща по този въпрос към член 2, параграф 1 от приложението към Препоръка 2003/361, която урежда условията, на които трябва да отговаря дадено предприятие, за да може да бъде квалифицирано като МСП.
ECHA оспорва доводите на жалбоподателя.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно обжалваното решение жалбоподателят трябва да се счита за голямо предприятие, след като въз основа на получената информация установените тавани в приложението към Препоръка 2003/361 са надхвърлени.
От документа, озаглавен „Informe de cálculo de PYME“ (доклад за изчисляване на МСП), приложен към обжалваното решение, следва, че ECHA е обосновала решението си да приеме жалбоподателя за голямо предприятие с факта, че през счетоводните 2008 г. и 2009 г. общият годишен баланс, който трябва да се вземе предвид, за да се изчисли размерът на предприятието, е надхвърлял 43 милиона евро, а оборотът му е бил над 50 милиона евро.
За да се прецени законосъобразността на обжалваното решение, следва да се припомни, че приложимата в тази материя правна уредба препраща към Препоръка 2003/361 за целите на определянето на МСП. Всъщност Регламент № 1907/2006 посочва в своя член 3, точка 36, че МСП са малки и средни предприятия „съгласно определението, съдържащо се в [Препоръка 2003/361]“. Освен това Регламент (ЕО) № 340/2008 на Комисията от 16 април 2008 г. относно таксите и плащанията, дължими на Европейската агенция по химикалите, в съответствие с Регламент № 1907/2006 (
OВ L 107, 2008 г., стр. 6
) предвижда в своя член 2, че средно предприятие е „средно предприятие по смисъла на Препоръка [2003/361]“.
Препоръка 2003/361, приложима по силата на Регламент № 1907/2006 и на Регламент № 340/2008, съдържа приложение, раздел I от което се отнася до „[к]атегорията [МСП], приета от Комисията“. Съгласно член 2, параграф 1 от това приложение „[к]атегорията на [МСП] е съставена от предприятия, които наемат под 250 души персонал и които имат годишен оборот, който не надвишава 50 милиона EUR, и/или с общ годишен балансов отчет, ненадвишаващ 43 милиона EUR“.
От член 2, параграф 1 от приложението към Препоръка 2003/361 следва, че са установени два критерия за определяне дали дадено предприятие може да се счита за МСП, като единият се отнася до финансовите характеристики на предприятието, докато другият се отнася до наетия в него персонал.
Според жалбоподателя предвидените от всеки от двата критерия тавани трябва да бъдат надвишени, за да не може дадено предприятие да се счита за МСП, докато надхвърлянето на предвидения таван само от единия критерий не водело до изключване от категорията на МСП. Сред тези критерии, свързаният с работната ръка, е този, който е потвърден от съображение 4 от Препоръка 2003/361. В настоящия случай жалбоподателят твърди, че никога не е надхвърлял тавана, предвиден от този критерий.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно съдебната практика, критерият, свързан с работната ръка, и този, свързан с финансовите характеристики, трябва да бъдат приложени в разглежданата тук правна уредба кумулативно.
Общият съд се е произнесъл в този смисъл в своето определение от 16 септември 2015 г., Calestep/ECHA (
T‑89/13
,
EU:T:2015:711
, т.
), което се отнася конкретно до тълкуването на член 2, параграф 1 от приложението към Препоръка 2003/361, разпоредба, която се намира в центъра на развитите от жалбоподателя доводи.
Това решение на Общия съд следва съдебната практика, развита в решение от 8 юли 2004 г., Dalmine/Комисия (
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, т.
и
), що се отнася до еквивалентната разпоредба, съдържаща се в Препоръка 96/280/ЕО на Комисията от 3 април 1996 година относно определянето на малките и средни предприятия (
OВ L 107, 1996 г., стр. 4
), която предхожда, със същия предмет, Препоръка 2003/361 и по същество представя по сходен начин критерия, свързан с персонала, и този, свързан с финансовите характеристики на предприятието.
Съдебната практика, произтичаща от определение от 16 септември 2015 г., Calestep/ECHA (
T‑89/13
,
EU:T:2015:711
), е основана на понятията, използвани в Препоръка 2003/361, като съюзът „и“ се тълкува като разкриващ намерението на автора на акта да „координира“ и следователно да кумулира критериите, посочени в него, без да излага последните като възможности, които трябва да бъдат разгледани алтернативно (определение от 16 септември 2015 г., Calestep/ECHA,
T‑89/13
,
EU:T:2015:711
, т.
).
Посочената съдебна практика е основана и на съображение 4 от Препоръка 2003/361, според която „[б]ез съмнение критерият [за числеността на персонала] остава един от най-важните и трябва да се разглежда като основен критерий; въвеждането на финансов критерий обаче е необходимо допълнение, за да се обхване реалният мащаб и представянето на дадено предприятие, както и неговата позиция спрямо конкурентите му“ (определение от 16 септември 2015 г., Calestep/ECHA,
T‑89/13
,
EU:T:2015:711
, т.
).
Това кумулативно приложение следва логиката на доклад SEC(1992) 351 окончателен на Комисията до Съвета от 29 април 1992 г. относно определенията на МСП, използвани в рамките на програмата за мерки на Общността, който предшества приемането на Препоръка 96/280, която впрочем препраща към него в седмото си съображение.
В този доклад Европейската комисия препоръчва използването на определение, основано на комбинация от критерии, по-специално тези за числеността на персонала, за оборота и за баланса, след като според нея един отделно взет критерий не предлага задоволително определение за МСП.
Най-сетне, следва да се отбележи, че намалението за МСП цели да отчете специфичното положение, в което се намират тези предприятия в сравнение с това на големите предприятия. Доколкото е предназначено за специфична категория икономически агенти и има характера на дерогация, това намаление трябва да се тълкува, при условията, които уреждат приложението му, по стеснителен начин.
Това тълкуване не може да бъде оборено от довода на жалбоподателя, че критерият, свързан с персонала, разгледан самостоятелно, би бил все пак решаващ, ако се вземе предвид член 4, параграф 2 от приложението към Препоръка 2003/361, към който препраща ръководството, озаглавено „Определяне на категорията според размера на предприятието“, публикувано в интернет сайта на ECHA.
В това отношение следва да се отбележи, че цитираната от жалбоподателя разпоредба се отнася до положение, в което предприятие, което при изключителна година надхвърли някой от посочените в него тавани, може чрез дерогация от правилото да запази качеството си на МСП, при условие че това надхвърляне се отнася за една счетоводна година.
Тази разпоредба не променя правилото, че за да бъде квалифицирано като МСП, дадено предприятие не може да надвишава таваните, свързани с персонала и с някои финансови характеристики, а въвежда изключение, ограничено до обстоятелства, наличието на каквито жалбоподателят не е доказал в настоящия случай.
От изложените по-горе съображения следва, ако жалбоподателят се разглежда като голямо предприятие, че ECHA не е допуснала грешка при тълкуването на критериите, предвидени в член 2, параграф 1 от приложението към Препоръка 2003/361.
Предвид изложеното дотук първото основание следва да се отхвърли.
По второто основание, изведено от погрешното тълкуване на понятието „свързано предприятие“, съдържащо се в Препоръка 2003/361
С второто си основание жалбоподателят поддържа, че не е част от група от „свързани предприятия“ и че в резултат на това, за да се определи размерът му, следва да се вземат предвид единствено неговите данни и тези на неговите „предприятия партньори“, които е посочил в кореспонденцията си с ECHA в процедурата за проверка на декларацията му а именно предприятията Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia SL и Agroquimes SL.
ECHA оспорва доводите на жалбоподателя.
В това отношение следва да се отбележи, че за да достигне до този извод, ECHA се е позовала на съвкупност от данни, отнасящи се, най-напред, до самия жалбоподателя, по-нататък, до „предприятието партньор“ Agroquimes и най-сетне, до три други предприятия, разглеждани като „свързани предприятия“ с жалбоподателя, Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia, Constantino Gutiérrez SA и Medifer Liquids SL.
Жалбоподателят не оспорва, че Agroquimes може да се счита за „предприятие партньор“, но отхвърля идеята, че трите други предприятия могат да бъдат разглеждани като „свързани“ с него по смисъла на правната уредба.
С оглед произнасянето по този въпрос следва да се припомни, че член 3, параграф 3 от приложението към Препоръка 2003/361 уточнява критериите, позволяващи да се определят условията, при които могат да бъдат дадени квалификациите „свързани предприятия“ и „предприятия партньори“.
Когато става въпрос за първата квалификация, член 3, параграф 3, първа алинея от приложението към Препоръка 2003/361 предвижда, че „[с]вързани предприятия“ са предприятията, които имат едно от следните взаимоотношения: a) дадено предприятие притежава мнозинство от правата на глас на акционерите или съдружниците в друго предприятие“. Освен това член 3, параграф 3, трета алинея от приложението към Препоръка 2003/361 предвижда, че „[п]редприятия, поддържащи едно от взаимоотношенията, описани в първа алинея, посредством едно или няколко други предприятия […] също се считат за свързани“.
За втората квалификация член 3, параграф 2, първа алинея от приложението към Препоръка 2003/361 предвижда, че „предприятия партньори“ са всички предприятия, които не са квалификицари като „свързани предприятия“ и между които съществува следната връзка: дадено предприятие (предприятие нагоре по веригата) притежава самостоятелно или съвместно с едно или повече „свързани предприятия“ 25 % или повече от капитала или правата на глас на друго предприятие (предприятие надолу по веригата).
Съгласно член 6, параграф 2, първа алинея от приложението към Препоръка 2003/361, когато дадено предприятие има предприятия, които са „партньори“ или са „свързани“, определянето на данните за преценка на критериите, е основано на счетоводните отчети и други данни за предприятието, или, ако са налице, на консолидираните отчети на предприятието или на консолидираните отчети, в които предприятието е включено чрез консолидиране.
Съгласно член 6, параграф 2, втора алинея от приложението към Препоръка 2003/361 това определение на данните предполага да се вземат предвид данните на „предприятията партньори“, разположени непосредствено нагоре или надолу от разглежданото предприятие, пропорционално на процентния дял в капитала или в правото на глас, като се възприеме най-високият процент.
Към тези данни ECHA трябва също така да прибави, изцяло, съгласно член 6, параграф 2, трета алинея от приложението към Препоръка 2003/361, тези, отнасящи се до предприятията, които са пряко или непряко „свързани“, когато не са били включени в счетоводството чрез консолидиране.
След припомнянето на тези правила следва да се анализира положението на съответните предприятия, за да се определи статутът им и да се провери в каква степен данните им трябва да бъдат взети предвид в процедурата по проверка на декларацията на жалбоподателя.
В това отношение следва да се потвърди изводът на ECHA за трите предприятия, разглеждани като „свързани предприятия“ с жалбоподателя.
Това заключение е основано, що се отнася до Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia, на годишния счетоводен отчет на това предприятие, от което следва, както е посочено от ECHA, че то държи 69,996 % от капитала на жалбоподателя през счетоводните 2009 г. и 2010 г. Тъй като притежава по-голямата част от капитала на жалбоподателя, това предприятие може да се счита за дружество майка на жалбоподателя, така че всички отнасящи се за него данни трябва да бъдат включени в изчисленията при проверката на статута на жалбоподателя, както е предвидено в Препоръка 2003/361. В настоящия случай годишното счетоводство на дружеството майка е било съобщено на ECHA от жалбоподателя в писмо по електронната поща от 12 септември 2013 г.
Що се отнася до другите две предприятия, а именно Constantino Gutiérrez и Medifer Liquids, ECHA отбелязва, че първото от тях държи 89,10 % от капитала на Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia и 100 % от капитала на второто. Тази констатация се основава на консолидирания счетоводен отчет на Constantino Gutiérrez за частта от счетоводната година между 1 юли 2010 г. и 30 юни 2011 г., съобщен от жалбоподателя с писмо по електронната поща от 16 септември 2013 г.
Посочените проценти надхвърлят прага, припомнен в точка 60 по-горе, който позволява да се констатира, че определени субекти са „свързани предприятия“ по смисъла на Препоръка 2003/361, така че ECHA е можела да приеме, че Constantino Gutiérrez и Medifer Liquids също са „свързани предприятия“ с жалбоподателя в хода на процедурата по регистрация на разглежданото в настоящото дело вещество.
В приложение на член 6, параграф 2, трета алинея от приложението към Препоръка 2003/361 ECHA трябва да включи, както е и направила, данните на трите предприятия, идентифицирани като „свързани предприятия“, а именно Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia, Constantino Gutiérrez и Medifer Liquids, изцяло, за целите на извършените изчисления в рамките на проверката на статута на жалбоподателя.
Предвид изложените по-горе съображения второто основание следва да бъде отхвърлено, а в резултат на това и жалбата в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, в съответствие с искането на ECHA той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски, включително и тези в производството по допускане на обезпечение.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (първи състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Fertisac, SL да заплати съдебните разноски, включително и тези в производството по допускане на обезпечение.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 7 март 2018 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.