CELEX: 62021CJ0301
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Socialinė politika
Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje
Direktyva 2000/78/EB
2 straipsnio 1 ir 2 dalys
Diskriminacijos dėl amžiaus draudimas
Nacionalinės teisės aktai, dėl kurių tam tikrų teisėjų darbo užmokestis yra didesnis nei kitų tos pačios kategorijos teisėjų, vykdančių tas pačias funkcijas
1 straipsnis
Dalykas
Išsamus išvardytų diskriminacijos rūšių pobūdis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (
OL L 303, 2000, p. 16
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79), 1 straipsnio, 2 straipsnio 1 ir 2 dalių, 3 straipsnio 1 dalies c punkto paskutinio sakinio ir 9 straipsnio 1 dalies bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant septynių Rumunijos teisėjų YF ir kt. (toliau – aptariami teisėjai) ir
Curtea de Apel Alba Iulia
(Alba Julijos apeliacinis teismas, Rumunija) ir kitų keturių nacionalinių teismų, kaip šių teisėjų darbdavių (toliau – atitinkami teismai), ginčą dėl prašymo priteisti šių teisėjų naudai išmoką, lygią jų faktiškai gaunamo darbo užmokesčio ir darbo užmokesčio, kuris jiems privalėjo būti mokamas pagal nacionalinės teisės aktus, kurie, jų teigimu, jiems yra taikytini, skirtumui, kad būtų išvengta tariamos diskriminacijos užimtumo srityje.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2000/78 1 straipsnyje nustatyta, kad jos „tikslas – nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą“.
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Šioje direktyvoje „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos.
2.   Šio straipsnio 1 dalyje:
a)
tiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl bet kurios iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti elgiamasi su kitu asmeniu.
b)
netiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl akivaizdžiai neutralių sąlygų, kriterijų ar taikomos praktikos tam tikrą religiją ar įsitikinimus išpažįstantys, tam tikrą negalią turintys, tam tikro amžiaus ar tam tikros seksualinės orientacijos asmenys gali patekti tam tikru atžvilgiu į prastesnę padėtį nei kiti asmenys, nebent:
i)
tas sąlygas, kriterijus ar taikomą praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama atitinkamomis [tinkamomis] ir būtinomis priemonėmis arba
ii)
tam tikrą negalią turinčių asmenų atžvilgiu darbdavys, asmuo arba organizacija, kuriems yra taikoma ši direktyva, pagal nacionalin[ės] teisės aktus yra įpareigoti imtis atitinkamų priemonių, atitinkančių 5 straipsnyje išdėstytus principus, kad būtų pašalinti dėl tokių sąlygų, taikomų kriterijų ar praktikos susidarę nepatogumai.“
Minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punkte nustatyta:
„Neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, ši direktyva taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas:
<…>
c)
įdarbinimui ir darbo sąlygoms, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą.“
Tos pačios direktyvos 9 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės užtikrina, kad šioje direktyvoje numatytoms pareigoms vykdyti visiems asmenims, manantiems, kad jie nukentėjo, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas, būtų prieinamos teismo ir (arba) administracinės procedūros, įskaitant, kai jos mano, kad yra būtina, taikinimo procedūrą, net pasibaigus tariamai diskriminuojantiems santykiams.“
Rumunijos teisė
OG Nr. 137/2000
Pagal klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms galiojusios redakcijos 2000 m. rugpjūčio 31 d.
Ordonanţa Guvernului nr. 137/2000 privind prevenirea și sancționarea tuturor formelor de discriminare
(Vyriausybės nutarimas Nr. 137/2000 dėl bet kokios formos diskriminacijos prevencijos ir nubaudimo už ją (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 166, 2014 m. kovo 7 d.)) (toliau – OG Nr. 137/2000) 1 straipsnio 2 dalies a punktą vienodo požiūrio į piliečius principas ir privilegijų bei diskriminacijos nebuvimo principas užtikrinami, be kita ko, įgyvendinant teisę į vienodą požiūrį nacionaliniuose teismuose ir bet kurioje kitoje teisminėje institucijoje.
OG Nr. 137/2000 2 straipsnio 1–3 dalyse numatyta:
„1.   Šiame nutarime diskriminacija – bet kokia skirtinga traktuotė, atskyrimas, apribojimų ar privilegijų taikymas dėl rasės, pilietybės, etninės priklausomybės, kalbos, religijos, socialinės klasės, įsitikinimų, lyties, seksualinės orientacijos, amžiaus, negalios, lėtinės neužkrečiamos ligos, užsikrėtimo žmogaus imunodeficito virusu (ŽIV), priklausymo asmenų, esančių mažiau palankioje padėtyje, grupei, taip pat dėl bet kokio kito kriterijaus, kuriuo siekiama riboti žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių ar įstatymų pripažintų teisių politinėje, ekonominėje, socialinėje, kultūrinėje ar bet kurioje kitoje viešo gyvenimo srityje pripažinimą ar naudojimąsi jomis vienodomis sąlygomis arba kuriuo jis ribojamas.
2.   Nuostata, kuria asmenys diskriminuojami dėl vienos iš 1 dalyje nurodytų priežasčių, laikoma diskriminacine, kaip tai suprantama pagal šį nutarimą.
3.   Pagal šį nutarimą diskriminacinėmis laikomos ir akivaizdžiai neutralios nuostatos, kriterijai ar praktika, dėl kurių tam tikri asmenys dėl 1 dalyje nustatytų kriterijų atsiduria mažiau palankioje padėtyje, palyginti su kitais asmenimis, nebent tas nuostatas, kriterijus ar praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šiam tikslui pasiekti pasirinktos priemonės yra tinkamos ir būtinos.“
OG Nr. 137/2000 5 straipsnyje patikslinama, kad skirtingas požiūris remiantis savybe, susijusia su kuria nors iš šio nutarimo 2 straipsnio 1 dalyje nurodytų priežasčių, nebūtų laikomas diskriminacija, jei dėl konkrečių profesinės veiklos rūšių pobūdžio arba dėl jų vykdymo sąlygų tokia savybė yra įprastas ir lemiamas profesinis reikalavimas, šis tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas.
OG Nr. 137/2000 27 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:
„1.   Asmuo, kuris mano, kad patyrė žalą dėl diskriminacijos, gali pagal bendrąją teisę teismo prašyti priteisti žalos atlyginimą ir grąžinti iki diskriminacijos buvusią padėtį arba panaikinti dėl diskriminacijos susidariusią padėtį. <…>
2.   Terminas ieškiniui pareikšti yra treji metai nuo faktinių aplinkybių atsiradimo dienos arba nuo tos dienos, kai suinteresuotasis asmuo galėjo apie jas sužinoti.
OUG Nr. 27/2006
Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, galiojusios redakcijos 2006 m. kovo 29 d.
Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 27/2006 privind salarizarea şi alte drepturi ale judecătorilor, procurorilor şi altor categorii de personal din sistemul justiţiei
(Vyriausybės skubos tvarka priimtas nutarimas Nr. 27/2006 dėl teisėjų, prokurorų ir kitų kategorijų teismų sistemos darbuotojų darbo užmokesčio ir kitų teisių (2006 m. balandžio 7 d.
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 314)) (toliau – OUG Nr. 27/2006) 2 straipsnis suformuluotas taip:
„Teisėjų, prokurorų, jiems prilygintų darbuotojų ir teisėjų padėjėjų darbo užmokestis ir kitos teisės nustatomos atsižvelgiant į teisingumo vietą ir vaidmenį teisinėje valstybėje, atsakomybę, pareigų sudėtingumą ir riziką, šių kategorijų darbuotojams įstatyme numatytus nesuderinamumus ir draudimus.“
OUG Nr. 27/2006 3 straipsnyje numatyta, kad teisėjai, prokurorai, teisėjų padėjėjai, taip pat teisėjams ir prokurorams prilyginami darbuotojai už vykdomą veiklą turi teisę į bendrą mėnesinę teisėjams mokamą išmoką, nustatytą atsižvelgiant į teismų ar prokuratūrų lygius, pagal teisme ar prokuratūroje einamas pareigas ir darbo stažą, taip pat remiantis „sektoriaus lyginamuoju indeksu“ bei priede nurodytais dauginimo koeficientais, numatytais šiame skubos tvarka priimtame nutarime.
Pagal OUG Nr. 27/2006 11 straipsnį Nacionalinės kovos su korupcija direktorato prokurorams ir nusikalstamų veikų, susijusių su organizuotu nusikalstamumu ir terorizmu, tyrimų direktorato prokurorams atlyginama pagal šio skubos tvarka priimto nutarimo A dalies 6–13 punktus, atsižvelgiant į jų einamas arba pagal įstatymą joms prilyginamas pareigas.
Pagal OUG Nr. 27/2006 40 straipsnį jo nuostatos taikomos nuo 2006 m. balandžio mėnesio.
OUG Nr. 27/2006 priedo A dalies „Dauginimo koeficientai“ 13 punkte nurodyta, kad dauginimo koeficientas 19,00 atitinka prokuratūros prie
Înalta Curte de Casație și Justiție
(Rumunijos Aukščiausiasis kasacinis ir teisingumo teismas) „prokuroro“ pareigas. Be to, šios A dalies 14 punkte tas pats koeficientas numatytas apeliacinių teismų ir prokuratūrų prie apeliacinių teismų „pirmininko ir generalinio prokuroro“ pareigoms.
OG Nr. 10/2007
Pagal klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms galiojusios redakcijos 2007 m. sausio 31 d. mėn.
Ordonanţa Guvernului Nr. 10/2007 privind creşterile salariale ce se vor acorda în anul 2007 personalului bugetar şi personalului salarizat potrivit anexelor nr. II şi III la Legea Nr. 154/1998 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază în sectorul bugetar şi a indemnizaţiilor pentru persoane care ocupă funcţii de demnitate publică
(Vyriausybės nutarimas Nr. 10/2007 dėl 2007 m. biudžetinių įstaigų ir pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų darbo užmokesčio didinimo pagal Vyriausybės skubos tvarka priimtą nutarimą Nr. 24/2000 dėl biudžetinių įstaigų sektoriaus sutartininkų bazinių (tarifinių) darbo užmokesčių nustatymo sistemos ir pagal Įstatymo Nr. 154/1998 dėl bazinio (tarifinio) darbo užmokesčio ir išmokų viešosios valdžios vadovams nustatymo sistemos II ir III priedus (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 80, 2007 m. vasario 1 d.)) (toliau – OUG Nr. 10/2007) 1 straipsnyje numatyta:
„2007 m. biudžetinių įstaigų sektoriaus sutartininkų baziniai (tarifiniai) darbo užmokesčiai <…> buvo didinami:
a)
5 % – nuo 2007 m. sausio 1 d., palyginti su 2006 m. gruodžio mėn. laikotarpiu;
b)
2 % – nuo 2007 m. balandžio 1 d., palyginti su 2007 m. kovo mėn. norma;
c)
11 % – nuo 2007 m. spalio 1 d., palyginti su 2007 m. rugsėjo mėn. norma.“
Pagrindų įstatymas Nr. 330/2009
Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos 2009 m. lapkričio 5 d.
Ordonanţa Guvernului nr. 10/2007 privind creşterile salariale ce se vor acorda în anul 2007 personalului bugetar şi personalului salarizat potrivit Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 24/2000 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază pentru personalul contractual din sectorul bugetar și personalului salarizat potrivit anexelor nr. II şi III la Legea nr. 154/1998 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază în sectorul bugetar şi a indemnizaţiilor pentru persoane care ocupă funcţii de demnitate publică
(Pagrindų įstatymas Nr. 330/2009 dėl darbuotojų, kuriems už darbą apmokama iš biudžeto lėšų, vienodo darbo užmokesčio (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 762, 2009 m. lapkričio 9 d.) (toliau – Pagrindų įstatymas Nr. 330/2009) 1 straipsnio 1 ir 2 dalys įsigaliojo 2010 m. sausio 1 d. Ši nuostata suformuluota taip:
„1.   Šio įstatymo tikslas – reglamentuoti vienodos iš valstybės lėšų darbuotojams mokamo darbo užmokesčio sistemos įgyvendinimą.
2.   Įsigaliojus visam šiam įstatymui arba jo daliai, šio straipsnio 1 dalyje nurodytos darbuotojų teisės yra ir lieka tik numatytos šiame įstatyme. <…>“
Iš šio pagrindų įstatymo 2 straipsnio matyti, kad jo nuostatos taikomos viešosios valdžios institucijų ir institucijų, tarp kurių aiškiai nurodyta teisminė institucija, personalui.
Remiantis minėto pagrindų įstatymo 12 straipsnio 1 dalimi, priskyrimo prie kategorijos koeficientai, kurių pagrindu nustatomas bazinis (tarifinis) darbo užmokestis, atlyginimas, mokamas už pagrindinių funkcijų vykdymą, mėnesinės išmokos dėl priskyrimo prie kategorijos, priedai ir kitos kiekvienai veiklos sričiai taikomos specialios teisės yra numatyti to paties pagrindų įstatymo prieduose. Pagal Pagrindų įstatymo Nr. 330/2009 12 straipsnio 2 dalį priskyrimo prie kategorijos koeficiento 1,00 suma už 2010 m. buvo 705 Rumunijos lėjų (RON) (maždaug 143,15 EUR), o priskyrimo prie kategorijos koeficiento 1,00 suma po 2010 m. buvo susieta su darbuotojų skaičiaus mažinimu, būtinu siekiant metinių tikslų, susijusių su išlaidų personalui dalimi bendrajame vidaus produkte (BVP), numatytam pagrindų įstatymo 5 straipsnyje, kad būtų pasiektas priskyrimo prie kategorijos koeficiento 1,00 lygis, lygus 1110 RON (maždaug 225,39 EUR) sumai 2015 metais. Be to, minėto pagrindų įstatymo 12 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad, kiek tai susiję su 2010 m., darbo užmokesčiai, išmokos ir mėnesinės išmokos dėl priskyrimo prie kategorijos nustatomi remiantis to paties pagrindų įstatymo 30 straipsnio 5 dalimi, tačiau netaikomi šio įstatymo prieduose numatyti priskyrimo prie kategorijos koeficientai.
Pagrindų įstatymo Nr. 330/2009 30 straipsnio 5 dalis suformuluota taip:
„2009 m. gruodžio 31 d. dirbantys darbuotojai 2010 m. išsaugos savo darbo užmokestį ir jiems nebus taikomos 2009 m. gruodžio mėn. išlaidų personalui mažinimo priemonės:
a)
naujas bazinis (tarifinis) darbo užmokestis, atlyginimas, mokamas už pagrindinių funkcijų vykdymą, bendra mėnesinė išmoka viešosios valdžios vadovams yra ta (-s), kuri (-s) atitinka 2009 m. gruodžio mėn. vykdomas pareigas; prie jų priskaičiuojamos premijos, kurios pridedamos vadovaujantis šio įstatymo priedais;
b)
šio įstatymo prieduose numatytos premijos, kurios mokamos atskirai nuo bazinio (tarifinio) darbo užmokesčio, atlyginimas, mokamas už pagrindinių funkcijų vykdymą, arba atitinkamai mėnesinė išmoka dėl priskyrimo prie kategorijos skiriami prie sumos, atitinkančios 2009 m. gruodžio mėn. apskaičiuotą vertę.
Darbo kodeksas
Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms galiojusios redakcijos 2003 m. sausio 24 d.
Legea Nr. 53/2003 privind Codul muncii
(Įstatymas Nr. 53/2003 dėl darbo kodekso) su daliniais pakeitimais (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 72, 2003 m. vasario 5 d.) (toliau – Darbo kodeksas) 5 straipsnyje nustatyta:
„1.   Darbo santykiai reglamentuojami vadovaujantis vienodo požiūrio principu visų pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų ir darbdavių atžvilgiu.
2.   Draudžiama bet kokia darbuotojo tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija dėl lyties, seksualinės orientacijos, genetinių bruožų, amžiaus, tautinės priklausomybės, rasės, odos spalvos, etninės priklausomybės, religijos, politinių pasirinkimų, socialinės kilmės, negalios, šeiminės padėties ar šeiminių pareigų, priklausymo profesinei sąjungai ar veiklos joje.
3.   Tiesioginė diskriminacija – tai draudžiami veiksmai ir faktai, dėl kurių asmuo patiria atskirtį, skirtingą traktuotę, apribojimą ar jam suteikiama pirmenybė, remiantis vienu ar keliais iš 2 dalyje išvardytų kriterijų, kuriais siekiama nepripažinti, neleisti naudotis arba įgyvendinti darbo teisės aktuose numatytų teisių, tai apriboti ar panaikinti, arba yra sukeliamas toks poveikis.
4.   Netiesioginė diskriminacija – tai draudžiami veiksmai ir faktai, kurie grindžiami kitais nei 2 dalyje nurodytais kriterijais, tačiau sukelia tiesioginės diskriminacijos pasekmes.“
Pagal Darbo kodekso 268 straipsnio 1 dalies c punktą skundai, kuriais siekiama išspręsti darbo ginčą, gali būti pateikti per trejus metus nuo teisės pareikšti juos atsiradimo, jeigu atskiro darbo ginčo dalykas susijęs su nesumokėto darbo užmokesčio apmokėjimu arba žalos atlyginimu darbuotojui, taip pat darbuotojų turtine atsakomybe darbdaviui.
Įstatymas, reglamentuojantis socialinių partnerių dialogą
Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms galiojusios redakcijos 2011 m. gegužės 10 d.
Legea Nr. 62/2011 a dialogului social
(Įstatymas Nr. 62/2011, reglamentuojantis socialinių partnerių dialogą (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 625, 2012 m. rugpjūčio 31 d.)) (toliau – Įstatymas, reglamentuojantis socialinių partnerių dialogą) 211 straipsnyje nustatyta:
„Asmenys, kurių teisės buvo pažeistos, gali pateikti ieškinius tokia tvarka:
<…>
c) žalos atlyginimo ir nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo galima reikalauti trejus metus nuo žalos atsiradimo dienos.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2006–2009 m. laikotarpiu dėl daugumos Rumunijoje dirbančių teisėjų (toliau – buvę teisėjai) buvo priimti teismo sprendimai, jais buvo pripažinta jų teisė gauti didesnę bendrą mėnesinę teisėjams mokamą išmoką, atsižvelgiant į, viena vertus, didesnio dauginimo koeficiento jų darbo užmokesčiui taikymą, siekiant, kad šis darbo užmokestis prilygtų tam, kuris mokamas Nacionalinės kovos su korupcija direktorato prokurorams ir nusikalstamų veikų, susijusių su organizuotu nusikalstamumu ir terorizmu, tyrimų direktorato prokurorams, ir, kita vertus, į sektoriaus lyginamąjį indeksą, vadovaujantis OG Nr. 10/2007 1 straipsnio nuostatomis.
2010 m. sausio 1 d. įsigaliojus Pagrindų įstatymui Nr. 330/2009, pirma, teisėjų darbo užmokestis jiems visiems buvo apskaičiuojamas vienodai pagal šio įstatymo nuostatas ir, antra, visi nuo 2010 m. sausio 1 d. pradėjusių eiti pareigas teisėjų pateikti skundai dėl pirmesniame punkte nurodyto darbo užmokesčio padidinimo buvo atmesti remiantis šia darbo užmokesčio lygybe.
Buvę teisėjai, kurių atžvilgiu prieš įsigaliojant Pagrindų įstatymui Nr. 330/2009 buvo priimti sprendimai, pripažįstantys jiems teisę gauti didesnį darbo užmokestį, kreipėsi į
Înalta Curte de Casație și Justiție
(Rumunijos Aukščiausiasis kasacinis ir teisingumo teismas) su skundu, paduotu ginant įstatymo interesą, kad jiems būtų pripažinta šiais sprendimais suteikiama nauda. 2019 m. vasario 11 d. Sprendime Nr. 7/2019, kuris privalomas nacionaliniams teismams, šis teismas konstatavo, kad pagal Pagrindų įstatymo Nr. 330/2009 1 straipsnio 2 dalį OG Nr. 10/2007 1 straipsnio 1 dalyje numatyti padidinimai buvo ir liko įtraukti į bendrą mėnesinę teisėjams mokamą išmoką net ir įsigaliojus minėtam pagrindų įstatymui (toliau – Aukščiausiojo Kasacinio ir Teisingumo Teismo sprendimas).
Kai buvo priimtas Aukščiausiojo Kasacinio ir Teisingumo Teismo sprendimas,
Ministerul Justiției
(Teisingumo ministerija, Rumunija) skyrė lėšų, kad buvusiems teisėjams atgaline tvarka būtų išmokėti darbo užmokesčio padidinimai, remiantis jiems palankiais sprendimais, priimtais 2006–2009 m. laikotarpiu. Vis dėlto ši ministerija atsisakė skirti lėšų kitiems teisėjams, kaip antai aptariamiems, kuriems nebuvo taikomi tokie teismo sprendimai.
Šiomis aplinkybėmis 2020 m. kovo 10 d. aptariami teisėjai pareiškė ieškinį
Tribunalul Bihor
(Bihoro apygardos teismas, Rumunija), prašydami iš atitinkamų teismų priteisti jiems žalos atlyginimą, lygų jų faktiškai gaunamo darbo užmokesčio ir darbo užmokesčio, kuris jiems privalėjo būti mokamas pagal nacionalinės teisės aktus, kurie, jų teigimu, jiems yra taikytini, skirtumą, vadovaujantis OUG Nr. 27/2006 numatytu dauginimo koeficientu. Grįsdami šį ieškinį jie teigė, kad buvo diskriminuojami, palyginti su buvusiais teisėjais, kuriems buvo padidintas darbo užmokestis, nes jie tuo pačiu laikotarpiu ir tam pačiam darbdaviui dirbo tą patį darbą. Atitinkami teismai, viena vertus, rėmėsi šio ieškinio senaties terminu, vadovaudamiesi Įstatymo, reglamentuojančio socialinių partnerių dialogą, 211 straipsnio c punktu, ir teigė, kad nuo tos dienos, kai atsirado tariama žala, praėjo daugiau nei treji metai, ir, kita vertus, tvirtino, kad šiuo atveju nebuvo diskriminacijos, nes dviejų kategorijų teisėjų padėtis nėra panaši.
2020 m. rugsėjo 18 d. sprendimu
Tribunalul Bihor
(Bihoro apygardos teismas) patenkino aptariamų teisėjų ieškinį. Šis teismas, viena vertus, atmetė senatimi grindžiamą prieštaravimą, motyvuodamas tuo, kad buvo taikomas specialus trejų metų senaties terminas, numatytas taikytinoje OG Nr. 137/2000 27 straipsnio 2 dalyje; šio termino eiga prasideda diskriminacinio įvykio atsiradimo dieną arba dieną, kai suinteresuotasis asmuo galėjo apie jį sužinoti. Kita vertus, tas pats teismas nusprendė, kad atitinkami teismai sukūrė diskriminuojančią situaciją aptariamų teisėjų atžvilgiu, nes darbo užmokesčio padidinimus atgaline data mokėjo tik tam tikriems teisėjams. Taigi iš atitinkamų teismų aptariamų teisėjų naudai buvo priteisti tokie patys darbo užmokesčio padidinimai, kokius jie atgaline data sumokėjo buvusiems teisėjams 2019 m. gruodžio mėn. ir 2020 m. sausio mėn.
Atitinkami teismai apskundė šį sprendimą apeliacine tvarka prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui –
Curtea de Apel Oradea
(Oradios apeliacinis teismas, Rumunija). Jie iš esmės teigia, kad aptariami teisėjai negali remtis jų diskriminacija, nes darbo užmokesčio padidinimai buvusiems teisėjams buvo mokami remiantis jiems palankiais teismo sprendimais po to, kai jie buvo išaiškinti Aukščiausiojo kasacinio ir teisingumo teismo sprendimu. Taigi aptariami teisėjai negali remtis tokiais sprendimais.
Aptariami teisėjai savo ruožtu teigia, kad, nors 2006 –2009 m. laikotarpiu, per kurį buvusiems teisėjams buvo paskelbti palankūs teismo sprendimai, jie dar nebuvo paskirti į teisėjų pareigas, vis dėlto Aukščiausiasis kasacinio ir teisingumo teismo sprendimas buvo paskelbtas po šio laikotarpio, todėl šie sprendimai sukuria pasekmes ir ateities atvejams. Vadinasi, šios pasekmės taip pat susijusios su laikotarpiu, per kurį aptariami teisėjai ėjo savo pareigas tuo pačiu metu kaip ir buvę teisėjai, t. y. nuo 2010 m. iki 2015 m.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal nacionalinės teisės aktus ginčams darbo teisės srityje, susijusiems su nesumokėto darbo užmokesčio mokėjimu, taikomas trejų metų senaties terminas, reglamentuojamas Darbo kodekso 268 straipsnio c punkte – šio termino eiga prasideda, kai atsiranda teisė pareikšti ieškinį, – ir kad lygiagrečiai Įstatymo, reglamentuojančio socialinių partnerių dialogą, 211 straipsnio c punkte numatyta, jog asmenys, kurių teisės buvo pažeistos, gali paduoti skundus per trejų metų terminą. Šiomis aplinkybėmis šiam teismui kyla klausimas dėl teisės kreiptis į teismą garantijos, jei būtų pritarta teisės pareikšti ieškinį senatimi grindžiamam prieštaravimui.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad tik dėl to, jog aptariami teisėjai yra jaunesni ir buvo paskirti į pareigas po to, kai 2006 –2009 m. laikotarpiu buvo pareikšti buvusių teisėjų ieškiniai, atitinkami teismai atsisakė pripažinti šias teises, nors laikotarpiu nuo 2010 m. iki 2015 m. jie dirbo tokiomis pačiomis sąlygomis. Taigi jam kyla klausimas, ar Sąjungos teisės aiškinimas, pagal kurį darbo užmokesčių padidinimų nebegalima reikalauti teismine tvarka, nes teisei pareikšti ieškinį suėjo senaties terminas, nesukuria diskriminacijos tarp, pirma, buvusių teisėjų, kuriems atitinkami teismai pripažino teisę gauti padidinimus ir juos išmokėjo 2019 m. gruodžio mėn. ir 2020 m. sausio mėn., ir, antra, teisėjų, kaip antai aptariamų, kuriems šie teismai nepripažino teisės gauti tokių pačių padidinimų ir kurie pareiškė administracinius skundus 2020 m., nors abi teisėjų kategorijos dirbo tuo pačiu laikotarpiu, tam pačiam darbdaviui ir ėjo tokias pačias pareigas.
Šiomis aplinkybėmis
Curtea de Apel Oradea
(Oradios apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos [2000/78] 9 straipsnio 1 dalis, pagal kurią teismo procedūros turi būti prieinamos „visiems asmenims, manantiems, kad jie nukentėjo, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas“, ir [Chartijos] 47 straipsnio pirma pastraipa, pagal kurią kiekvienam asmeniui užtikrinama teisė į „veiksmingą teisinę gynybą <…> [ir į tai, kad jo byla būtų išnagrinėta] teisingai“, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai
Legea dialogului social Nr. 62/2011
(Įstatymas, reglamentuojantis socialinių partnerių dialogą) 211 straipsnio c punktas, pagal kurį trejų metų ieškinio dėl žalos atlyginimo pareiškimo termino eiga prasideda „nuo žalos atsiradimo momento“, neatsižvelgiant į tai, ar ieškovai žinojo apie žalos atsiradimo faktą (ir jos dydį)?
2.
Ar Direktyvos [2000/78] 2 straipsnio 1 ir 2 dalys ir 3 straipsnio 1 dalies c punkto pabaiga turėtų būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai Pagrindų įstatymo Nr. 330/2009 1 straipsnio 2 dalis, kaip ją sprendime išaiškino
Înalta Curte de Casație și Justiție
(Aukščiausiasis kasacinis ir teisingumo teismas), išnagrinėjęs skundą, paduotą ginant įstatymo interesą, kai ieškovai neturėjo įstatyme numatytos galimybės reikalauti padidinti priskyrimo prie kategorijos išmokos nuo jų paskyrimo į pareigas teismuose datos jau įsigaliojus Įstatymui Nr. 330/2009 (norminis teisės aktas, kuriame aiškiai nurodyta, kad darbo užmokestis yra ir lieka tik toks, koks numatytas [šiame] įstatyme), taigi buvo diskriminuojami dėl darbo užmokesčio, palyginti su kolegomis, taip pat pagal amžiaus kriterijų, nes tik vyresnio amžiaus teisėjams, pradėjusiems eiti pareigas iki 2010 m. sausio mėn. (dėl kurių priimti palankūs 2006–2009 m. laikotarpio sprendimai, jų rezoliucinės dalys 2019 m. buvo išaiškintos remiantis [Aukščiausiojo kasacinio ir teisingumo teismo sprendimu]), buvo sumokėtas darbo užmokestis (identiškas reikalaujamam ieškinyje, kuris yra šios bylos dalykas) atgaline data 2019 m. gruodžio–2020 m. sausio mėn. už laikotarpį nuo 2010 m. iki 2015 m., nors minėtu laikotarpiu ieškovai taip pat ėjo teisėjų pareigas ir atliko tokį pat darbą tokiomis pačiomis sąlygomis ir toje pačioje institucijoje?
3.
Ar Direktyvos [2000/78] nuostatos turėtų būti aiškinamos taip, kad pagal jas diskriminacija draudžiama tik tada, kai ji grindžiama vienu iš kriterijų, nurodytų šios direktyvos 1 straipsnyje, o gal atvirkščiai pagal tokias nuostatas, aiškintinas kartu su kitomis Sąjungos teisės nuostatomis, apskritai draudžiama, kad, kiek tai susiję su darbo užmokesčiu, vienas darbuotojas būtų vertinamas kitaip nei kitas, jeigu jie atlieka tą patį darbą tam pačiam darbdaviui tuo pačiu laikotarpiu ir tokiomis pačiomis sąlygomis?“
Dėl prašymo taikyti pagreitintą procedūrą
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė, kad šiam jo prašymui priimti prejudicinį sprendimą būtų taikoma pagreitinta procedūra pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 105 straipsnį. Grįsdamas savo prašymą šis teismas nurodė, kad tokia procedūra pateisinama tuo, kad Rumunijos teismuose yra įtempta padėtis dėl labai didelio teisėjų atlyginimo skirtumo.
Procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymu arba išimties tvarka savo iniciatyva Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, gali nuspręsti nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal pagreitintą procedūrą, jeigu dėl bylos pobūdžio reikia, kad ji būtų greitai išnagrinėta.
Šiuo klausimu svarbu priminti, kad tokia pagreitinta procedūra yra procesinė priemonė, skirta reaguoti į ypatingos skubos situaciją. Be to, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad pagreitinta procedūra gali būti netaikoma, kai dėl byloje kilusių teisinių problemų jautrumo ir sudėtingumo sunku taikyti tokią procedūrą, ypač kai neatrodo tinkama sutrumpinti rašytinę proceso Teisingumo Teisme dalį (2021 m. lapkričio 23 d. Sprendimo IS (Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neteisėtumas),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju 2021 m. birželio 28 d. nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, atmetė prašymą nagrinėti šią bylą taikant pagreitintą procedūrą.
Iš tiesų nei teisės subjektų interesas kuo greičiau nustatyti iš Sąjungos teisės kylančių teisių apimtį, nors jis yra tiek pat svarbus ir teisėtas, nei tai, kad pagrindinė byla yra ekonomiškai ar socialiai jautri, nereiškia, kad būtina ją greitai išnagrinėti, kaip tai suprantama pagal Procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalį.
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Rašytinėse pastabose Rumunijos vyriausybė ginčija šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą. Ji mano, kad, pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė faktinių ir teisinių aplinkybių, būtinų tam, kad Teisingumo Teismas galėtų pateikti naudingą atsakymą, padėsiantį jam išspręsti pagrindinę bylą, ir, antra, šis teismas nepakankamai paaiškino, kodėl pasirinko prašomas išaiškinti Sąjungos teisės nuostatas, ir jo nustatytą ryšį tarp šių nuostatų ir šiai bylai taikytinų nacionalinės teisės aktų.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes turi įvertinti tai, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Taigi iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, jei pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (2020 m. spalio 8 d. Sprendimo Universitatea Lucian Blaga Sibiu ir kt.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Tuo remiantis reikia daryti išvadą, kad klausimams dėl Sąjungos teisės taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumas Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2020 m. spalio 8 d. Sprendimo Universitatea Lucian Blaga Sibiu ir kt.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju, kalbant apie faktinių aplinkybių aprašymą, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikta informacija tam tikrais atžvilgiais yra neišsami, prašyme priimti prejudicinį sprendimą yra pakankamai informacijos, kad būtų galima suprasti prejudicinius klausimus ir jų apimtį.
Šiuo atveju nėra akivaizdu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimuose nurodytos Sąjungos teisės nuostatos, susijusios su įdarbinimo ir darbo santykių srityje draudžiama diskriminacija, neturi jokio ryšio su pagrindine byla.
Iš išdėstytų aplinkybių matyti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 1 ir 2 dalys draudžia nacionalinės teisės normas, kurios, kaip jos aiškinamos pagal privalomąją nacionalinių teismų praktiką, lemia tai, kad kai kurių teisėjų, įdarbintų įsigaliojus šioms teisės normoms, darbo užmokestis yra mažesnis nei iki jų įsigaliojimo įdarbintų teisėjų darbo užmokestis.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma siekia išsiaiškinti, ar dėl to, kad aptariami teisėjai, įdarbinti po 2010 m. sausio 1 d., neturėjo galimybės prašyti padidinti darbo užmokestį už laikotarpį nuo 2010 m. iki 2015 m., kiek tai susiję su sprendimais, priimtais buvusių teisėjų naudai 2006–2009 m. laikotarpiu, nes tuo metu nedirbo, jie atsidūrė mažiau palankioje padėtyje dėl amžiaus, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 2 dalį, palyginti su buvusiais teisėjais, kurie per teismą išsireikalavo išmokėti darbo užmokesčio padidinimus atgaline tvarka už minėtą laikotarpį.
Šiuo klausimu primintina, kad, pirma, iš Direktyvos 2000/78 3 straipsnio 1 dalies c punkto matyti, jog, neviršijant Sąjungai suteiktų įgaliojimų, ji taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas, kiek tai susiję su įdarbinimo ir darbo sąlygomis, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą. Taigi pagal suformuotą jurisprudenciją tarnautojų, taip pat teisėjų, atlyginimų mokėjimo sąlygos patenka į šios direktyvos taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2019 m, vasario 7 d. Sprendimo Escribano Vindel,
C‑49/18
,
EU:C:2019:106
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Antra, taip pat primintina, kad iš Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 1 dalies, siejamos su jos 1 straipsniu, matyti, kad šios direktyvos tikslais pagal vienodo požiūrio principą negali būti jokios diskriminacijos, tiesioginės arba netiesioginės, be kita ko, dėl amžiaus. Be to, iš minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punkto matyti, kad pagal šią direktyvą netiesioginė diskriminacija dėl amžiaus yra tada, kai dėl akivaizdžiai neutralios nuostatos, kriterijaus ar taikomos praktikos tam tikro amžiaus asmenys gali patekti į tam tikru atžvilgiu mažiau palankią padėtį nei kiti asmenys, nebent tą nuostatą, kriterijų ar taikomą praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis.
Nagrinėjamu atveju reikia nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai lemia skirtingą požiūrį į aptariamus teisėjus ir buvusius teisėjus dėl jų amžiaus.
Šiuo klausimu, pirma, reikia pažymėti, kaip tai padarė Airija savo rašytinėse pastabose, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepatikslino nei aptariamų teisėjų amžiaus, nei Rumunijos teismų sistemos darbuotojų amžiaus vidurkio ar amžiaus struktūros.
Be to, kaip savo rašytinėse pastabose nurodė Rumunijos vyriausybė, iš taikytinų nacionalinės teisės aktų visiškai nematyti, kad amžius yra skyrimo į teisėjų pareigas ar teisėjų atlyginimo kriterijus.
Darytina išvada, kad reikia atmesti priekaištą dėl tiesioginės diskriminacijos dėl amžiaus.
Antra, reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenustatė jokios konkrečios teisėjų kategorijos, kuri patektų į tam tikrą nepalankią padėtį dėl amžiaus, o tik pažymėjo, kad atsisakymą aptariamiems teisėjams padidinti jų darbo užmokestį už laikotarpį nuo 2010 m. iki 2015 m. lėmė tai, kad, pirma, jie pradėjo eiti pareigas po to, kai įsigaliojo Pagrindų įstatymas Nr. 330/2009, ir, antra, prieš įsigaliojant šiam įstatymui jų atžvilgiu nebuvo priimta teismo sprendimų, kurie jiems pripažintų teisę gauti darbo užmokesčio padidinimus.
Taigi, pirma, Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalis negali būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama naują nacionalinės teisės nuostatą taikyti tik po jos įsigaliojimo susiklosčiusioms situacijoms, nes tokia aplinkybė susiklosto vien dėl naujo įstatymo taikymo laiko atžvilgiu ir pati savaime nereiškia netiesioginės diskriminacijos dėl amžiaus.
Be to, reikia priminti, kad šis kriterijus, pagal kurį „naujosios“ taisyklės taikomos atsižvelgiant į įdarbinimo datą, kaip objektyvų ir neutralų veiksnį, visiškai nesusijęs su bet kokiu atsižvelgimu į įdarbintų asmenų amžių (2019 m. vasario 14 d. Sprendimo Horgan ir Keegan,
C‑154/18
,
EU:C:2019:113
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Antra, dėl to, kad iki naujų nacionalinės teisės aktų įsigaliojimo aptariamų teisėjų atžvilgiu nebuvo priimta teismo sprendimų, kuriais jiems būtų pripažinta teisė gauti darbo užmokesčio padidinimus, reikia konstatuoti, kad tokį skirtingą požiūrį lemia ne aptariamų teisėjų amžius, o tai, kad jų atžvilgiu nebuvo priimta palankių teismo sprendimų.
Toks kriterijus visiškai nesusijęs su šių teisėjų amžiumi ar bet kuriuo kitu pagal Direktyvą 2000/78 draudžiamu diskriminacijos pagrindu.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos taip pat nematyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose būtų „paslėpta“ kokia nors netiesioginė diskriminacija dėl amžiaus.
Vadinasi, tokiai situacijai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, netaikomos Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalyje nustatytos bendrosios kovos su tam tikromis diskriminacijos darbo vietoje formomis nuostatos.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad jos netaikytinos nacionalinės teisės nuostatoms, kurios, kaip jos aiškinamos pagal privalomąją nacionalinių teismų praktiką, lemia tai, kad kai kurių teisėjų, paskirtų į pareigas po šių teisės normų įsigaliojimo, darbo užmokestis yra mažesnis, palyginti su tuo, kurį gauna iki įsigaliojant šiam teisės aktui į pareigas paskirti teisėjai, nes iš jų nekyla jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl amžiaus.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti kaip antrą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 2000/78, kuri gali būti papildyta kitomis Sąjungos teisės nuostatomis, draudžia bet kokią diskriminaciją dėl kitų priežasčių nei aiškiai nurodytos šios direktyvos 1 straipsnyje.
Iš karto reikia pažymėti, kad pagal šią nuostatą ir Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 1 dalį bei 2 dalies b punktą draudžiama netiesioginė diskriminacija dėl „religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje“.
Šiuo klausimu iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 dalį jos 1 straipsnyje nurodytos priežastys išvardytos išsamiai (2020 m. spalio 8 d. Sprendimo Universitatea Lucian Blaga Sibiu ir kt.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, reikia pažymėti, kad Direktyva 2000/78 buvo priimta remiantis EB 13 straipsniu, tapusiu SESV 19 straipsniu, kuriame iš esmės numatyta, kad Europos Sąjungos Taryba gali imtis atitinkamų veiksmų, siekdama kovoti su diskriminacija dėl lyties, rasinės arba etninės kilmės, religijos ar tikėjimo, negalios, amžiaus arba seksualinės orientacijos.
Vis dėlto Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad ši nuostata netaikoma diskriminacijai dėl kitų, nei joje aiškiai išvardytų, motyvų, todėl ji negali būti Sąjungos priemonių, skirtų kovoti su tokia diskriminacija, teisinis pagrindas (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 7 d. Sprendimo Agafiţei ir kt.,
C‑310/10
,
EU:C:2011:467
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi reikia manyti, kad diskriminacija dėl kitų nei Direktyvos 2000/78 1 straipsnyje aiškiai nurodytų priežasčių nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Šios išvados negali paneigti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad Direktyva 2000/78 šiuo klausimu gali būti „papildoma“ kitomis Sąjungos nuostatomis, kurių, beje, šis teismas konkrečiai nenurodė. Iš tiesų reikia konstatuoti, kad iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos nematyti, jog aptariamų teisėjų nurodytam skirtingam vertinimui taikoma kita speciali Sąjungos teisės nuostata.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 2000/78 turi būti aiškinama kaip draudžianti diskriminaciją tik tuo atveju, kai ji grindžiama viena iš jos 1 straipsnyje aiškiai išvardytų priežasčių.
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti paskutinį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Direktyvos 2000/78 9 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatyta, kad ieškinio dėl tariamos diskriminacijos patirtos žalos atlyginimo pareiškimo terminas yra treji metai nuo žalos atsiradimo, neatsižvelgiant į tai, ar ieškovas žinojo apie atsiradusią žalą ir jos dydį.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į atsakymą į antrąjį klausimą, iš kurio matyti, jog aptariamų teisėjų nurodytas skirtingas požiūris nepatenka į Direktyvos 2000/78 taikymo sritį, į pirmąjį klausimą atsakyti nereikia, remiantis šios direktyvos nuostatomis.
Atsižvelgiant į tai, kadangi šis klausimas taip pat aiškiai susijęs su Chartijos nuostata, reikia priminti, kad jos taikymo sritis apibrėžta jos 51 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią jos nuostatos skirtos valstybėms narėms tik tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę (2013 m. vasario 26 d. Sprendimo Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
punktas).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas patikslino, kad sąvoka „Sąjungos teisės įgyvendinimas“, kaip ji suprantama pagal Chartijos 51 straipsnį, siejama su tam tikro lygio sąsaja, kuri išeina už sričių panašumo arba vienos srities netiesioginio poveikio kitai ribų (2014 m. kovo 6 d. Sprendimo Siragusa,
C‑206/13
,
EU:C:2014:126
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Darytina išvada, kad Sąjungos teisinėje sistemoje užtikrinamos pagrindinės teisės gali būti taikomos esant visoms situacijoms, kurias reglamentuoja Sąjungos teisė, tačiau negali peržengti šių situacijų ribų (2013 m. vasario 26 d. Sprendimo Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
punktas).
Taigi, jeigu Sąjungos teisės nuostatos atitinkamoje srityje nereglamentuoja tam tikro aspekto arba nenustato valstybėms narėms jokios specialios pareigos dėl konkrečios situacijos, dėl to aspekto valstybės narės priimti nacionalinės teisės aktai nepatenka į Chartijos taikymo sritį ir atitinkama situacija negali būti vertinama Chartijos nuostatų požiūriu (2019 m. lapkričio 19 d. Sprendimo TSN ir AKT,
C‑609/17 ir C‑610/17
,
EU:C:2019:981
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taigi tokiu atveju Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos ir Chartijos nuostatos, kuriomis galbūt remiamasi, negali jos pagrįsti (šiuo klausimu žr. 2021 m. gruodžio 16 d. Sprendimo AB ir kt. (Amnestijos atšaukimas),
C‑203/20
,
EU:C:2021:1016
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju, kaip savo rašytinėse pastabose pabrėžė Rumunijos vyriausybė ir Komisija, išvada, kad Direktyva 2000/78 netaikoma pagrindinėje byloje, kaip nurodyta šio sprendimo 51–60 punktuose, rodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės teisės norma negali būti laikoma skirta Sąjungos teisei įgyvendinti, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Be to, reikia pažymėti, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra jokios kitos informacijos, kuri leistų manyti, kad tarp pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų ir visų kitų Sąjungos teisės aktų yra tam tikro lygio sąsaja, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 73 punkte nurodytą jurisprudenciją.
Darytina išvada, kad skirtingas požiūris, kaip antai nurodytas aptariamų teisėjų, kyla, nelygu atvejis, tik iš nacionalinės teisės, kurios aiškinimas priklauso tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencijai.
Taigi Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į pirmąjį prejudicinį klausimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

1.
2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, 2 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad jos netaikytinos nacionalinės teisės nuostatoms, kurios, kaip jos aiškinamos pagal privalomąją nacionalinių teismų praktiką, lemia tai, kad kai kurių teisėjų, paskirtų į pareigas po šio teisės akto įsigaliojimo, darbo užmokestis yra mažesnis, palyginti su tuo, kurį gauna iki įsigaliojant šiam teisės aktui į pareigas paskirti teisėjai, nes iš jų nekyla jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl amžiaus.

2.
Direktyva 2000/78 turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia diskriminaciją tik tuo atveju, kai ji grindžiama viena iš jos 1 straipsnyje aiškiai išvardytų priežasčių.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: rumunų.