CELEX: 62016TJ0830
Ochranná známka Evropské unie
Řízení o prohlášení neplatnosti
Slovní ochranná známka Evropské unie PLOMBIR
Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu
Popisný charakter
Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení (EU) 2017/1001]
Zkoumání skutečností
Článek 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 (nyní čl. 95 odst. 1 nařízení 2017/1001)
Důkazy předložené poprvé před Tribunálem

Skutečnosti předcházející sporu
Dne 14. června 2010 podala vedlejší účastnice, společnost Dovgan GmbH, u Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) přihlášku ochranné známky Evropské unie na základě nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
), v platném znění [nahrazeného nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2017, L 154, s. 1
)].
Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení PLOMBIR.
Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležejí do tříd 29 a 30 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají zejména následujícímu popisu:
–
třída 29: „Kompoty, vejce, mléko a mléčné výrobky“;
–
třída 30: „Zmrzlina, káva, kakao“.
Přihláška ochranné známky byla zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Společenství
č. 2011/118 ze dne 27. června 2011. Ochranná známka byla zapsána jako ochranná známka Evropské unie dne 4. října 2011 pod číslem 009171695 pro výrobky uvedené v bodě 3 výše.
Dne 12. května 2014 podala žalobkyně, společnost Monolith Frost GmbH, u EUIPO návrh na částečnou neplatnost ochranné známky PLOMBIR pro výrobky uvedené v bodě 3 výše, a to na základě ustanovení čl. 52 odst. 1 písm. a) ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 [nyní čl. 59 odst. 1 písm. a) a čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení 2017/1001].
Na podporu svého návrhu žalobkyně uplatnila požadavek na disponibilitu pro vývoz a uvedla, že zpochybněná ochranná známka je transliterací výrazu „Пломбир“, který v ruštině znamená „smetanová zmrzlina“, do latinského písma. Tvrdila, že osoby pobývající v Německu a v takových jiných zemích Evropské unie, jako jsou baltské státy, které ovládají ruštinu, budou mít za to, že zpochybněná ochranná známka má popisný charakter.
Rozhodnutím ze dne 14. července 2015 zrušovací oddělení EUIPO návrhu na prohlášení neplatnosti vyhovělo ve vztahu k některým výrobkům náležejícím do třídy 29 (mléko a mléčné výrobky) a do třídy 30 (zmrzlina) (dále jen společně „dotčené výrobky“).
Dne 9. listopadu 2015 podala vedlejší účastnice proti rozhodnutí zrušovacího oddělení odvolání k EUIPO na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009 (nyní články 66 až 71 nařízení 2017/1001). Vedlejší účastnice své odvolání odůvodnila dne 16. listopadu 2015.
Rozhodnutím ze dne 22. září 2016 (dále jen „napadené rozhodnutí“) čtvrtý odvolací senát EUIPO rozhodnutí zrušovacího oddělení zrušil a návrh na prohlášení neplatnosti v plném rozsahu zamítl. Měl zaprvé konkrétně za to, že i když jsou dotčené výrobky určeny v projednávané věci všem konečným spotřebitelům, nezávisle na jejich věku, příjmech či jazykových znalostech, je posouzení popisného charakteru zpochybněné ochranné známky třeba omezit pouze na německé území, jelikož se předložené důkazy a vysvětlení žalobkyně týkají pouze tohoto území.
Zadruhé měl odvolací senát za to, že žalobkyně neprokázala, že dostatečně významný procentní podíl konečných spotřebitelů dotčených výrobků v Německu ovládá ruštinu, jelikož důkazy poskytnuté v tomto ohledu jsou málo hodnověrné nebo nevhodné.
Zatřetí odvolací senát uvedl, že žalobkyně neprokázala, že relevantní veřejnost pochopí přesně smysl výrazu „plombir“. V tomto ohledu upřesnil, že v rozsahu, v němž má relevantní německá veřejnost nejprve provést transliteraci výrazu „plombir“ v cyrilice a rozpoznat, že jde o výraz „Пломбир“ pocházející z ruštiny, před tím, než mu může přiznat popisný význam, musí vyvinout dvojí duševní úsilí. Konečně měl za to, že nemá k dispozici dostatek důkazů k učinění závěru, že výraz „plombir“ nebo „Пломбир“ označuje v ruštině „zmrzlinu“.
Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
napadené rozhodnutí zrušil,
–
uložil EUIPO náhradu nákladů řízení včetně nákladů řízení vynaložených před odvolacím senátem.
EUIPO a vedlejší účastnice navrhují, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl,
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K přípustnosti písemností předložených poprvé před Tribunálem
EUIPO a vedlejší účastnice tvrdí, že některé písemnosti byly předloženy poprvé před Tribunálem, a sice přílohy K6 až K12 a K14 a K15 žaloby, jakož i přílohy K16 až K24 žádosti o konání jednání, které se týkají porozumění ruštiny v Německu a ve zbývající části Unie, konkrétně i v baltských státech, definice výrazu „Пломбир“ v online slovnících a používání výrazu „plombir“ v Německu k popisným účelům pro označení smetanové zmrzliny.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že cílem žaloby, která byla podána k Tribunálu, je přezkum legality rozhodnutí odvolacích senátů EUIPO ve smyslu článku 65 nařízení č. 207/2009 (nyní článek 72 nařízení 2017/1001), takže funkcí Tribunálu není znovu přezkoumat skutkové okolnosti ve světle dokumentů, které byly poprvé předloženy teprve u něj [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, bod
, a ze dne 21. dubna 2005, Ampafrance v. OHIM – Johnson & Johnson (monBeBé),
T‑164/03
,
EU:T:2005:140
, bod
].
Účastníkům řízení ani samotnému Tribunálu však nelze zabránit, aby se inspirovali skutečnostmi vycházejícími z vnitrostátních právních předpisů, judikatury nebo právní nauky, pokud se nejedná o to, že je odvolacímu senátu vytýkáno, že nezohlednil skutkové okolnosti v určitém vnitrostátním rozsudku, ale o uplatnění rozsudků nebo právní nauky na podporu žalobního důvodu vycházejícího z toho, že odvolací senát nesprávně použil určité ustanovení nařízení č. 207/2009 [viz rozsudek ze dne 18. března 2016, Karl-May-Verlag v. OHIM – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
, bod
a citovaná judikatura].
V projednávaném případě přílohy K7 až K9 žaloby spočívají v několika rozhodnutích Bundespatentgericht (spolkový patentový soud, Německo). Cílem těchto příloh je však spíše prokázat to, že německá veřejnost specializovaná v oblasti obchodu s Ruskem rozumí ruštině, a v důsledku toho vytknout odvolacímu senátu, že nezohlednil skutkové okolnosti, než určit obsah vnitrostátního práva. V souladu s judikaturou připomenutou v bodě 16 výše je tedy třeba mít za to, že jsou nepřípustné.
Naproti tomu je na rozdíl do toho, co tvrdí EUIPO a vedlejší účastnice, třeba dospět k závěru, že příloha K6 žaloby, která obsahuje výňatky z průzkumu trhu spolkového ministerstva pro výživu a zemědělství z roku 2014, je přípustná, jelikož tento průzkum trhu sloužil jako základ pro rozhodnutí Bundespatentgericht (spolkový patentový soud) ze dne 6. dubna 2016 [28 W (pat) 17/13] a doplňuje důkaz, který byl již předložen před odděleními EUIPO.
Za okolností projednávané věci je třeba prohlásit, že přílohy K10 až K12 žaloby jsou rovněž přípustné. Přestože byly předloženy poprvé před Tribunálem, jejich cílem je prokázat správnost všeobecně známé skutečnosti, a to skutečnosti, že v baltských zemích lidé ruštině rozumí. Žalobkyně je přitom oprávněna před Tribunálem předložit dokumenty za účelem doložení správnosti všeobecně známé skutečnosti, která nebyla prokázána v rozhodnutí orgánu EUIPO napadeném před Tribunálem [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, LG Electronics v. OHIM,
C‑88/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2011:727
, body
a
a citovaná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 20. června 2012, Kraft Foods Schweiz v. OHIM – Compañía Nacional de Chocolates (CORONA),
T‑357/10
, nezveřejněný,
EU:T:2012:312
, bod
a citovaná judikatura].
Pokud jde o přílohy K14 a K15 žaloby, je třeba uvést, že jejich cílem je zpochybnit závěry odvolacího senátu vedoucí ke zrušení rozhodnutí zrušovacího oddělení, a pokud jde o přílohy K16 až K24 žádosti o konání jednání, je třeba uvést, že jejich cílem je odpovědět na argumenty EUIPO v rámci prvního kola výměny spisů účastníků řízení.
V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že protidůkazy a rozšíření původních důkazních návrhů v důsledku protidůkazu protistrany v její žalobní odpovědi nejsou dotčeny pravidlem vyloučení důkazů stanoveným v čl. 85 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu, které stanoví, že důkazy a důkazní návrhy se předkládají v rámci první výměny spisů účastníků řízení. Toto ustanovení se totiž týká nových důkazů a musí být vykládáno ve světle čl. 92 odst. 7 uvedeného jednacího řádu, který výslovně stanoví, že mohou být předkládány protidůkazy a že původní důkazní návrhy lze rozšířit [rozsudek ze dne 22. června 2017, Biogena Naturprodukte v. EUIPO (ZUM wohl),
T‑236/16
,
EU:T:2017:416
, bod
; obdobně viz rovněž rozsudek ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, bod
, a rozsudek ze dne 12. září 2012, Itálie v. Komise,
T‑394/06
, nezveřejněný,
EU:T:2012:417
, bod
].
Za těchto podmínek je třeba dospět k závěru, že přílohy K16 až K24 žádosti o konání jednání jsou přípustné stejně jako přílohy K14 a K15 žaloby a všechny ostatní písemnosti předložené žalobkyní poprvé před Tribunálem, s výjimkou příloh K7 až K9 žaloby.
Pokud jde o dokument předložený vedlejší účastnicí na jednání, na němž byly předneseny řeči, který spočívá v rozhodnutí Bundesgerichtshof (spolkový soudní dvůr, Německo) ze dne 6. července 2017, kterým bylo zrušeno rozhodnutí Bundespatentgericht (spolkový patentový soud) ze dne 6. dubna 2016, je třeba upřesnit, že Tribunál na jednání odmítl založit tuto písemnost do spisu z důvodu, že byla předložena opožděně.
K věci samé
Na podporu své žaloby žalobkyně uplatňuje tři důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, druhý vychází z porušení zásady zkoumání skutečností z úřední moci stanovené v čl. 76 odst. 1 uvedeného nařízení (nyní čl. 95 odst. 1 nařízení 2017/1001) a třetí z porušení povinnosti uvést odůvodnění stanovené v článku 75 téhož nařízení (nyní článek 94 nařízení 2017/1001).
Tribunál přezkoumá nejprve druhý žalobní důvod a poté první a třetí žalobní důvod.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009
V rámci druhého žalobního důvodu žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že nevzal v úvahu všeobecně známé skutečnosti týkající se rozšíření ruštiny v Německu a v baltských státech, které uplatnila již před zrušovacím oddělením.
EUIPO a vedlejší účastnice argumenty žalobkyně zpochybňují.
Pokud jde zaprvé o argument žalobkyně vycházející z toho, že je všeobecně známo, že lidé v Německu ruštině rozumí, je nutno konstatovat, že je jeho cílem spíše zpochybnit opodstatněnost závěru odvolacího senátu, podle něhož z všeobecně známých skutečností v podstatě nelze vyvodit, že značná část relevantní německé veřejnosti rozumí ruštině, než odvolacímu senátu vytýkat, že neposoudil správnost takového tvrzení.
Vzhledem k tomu, že otázka, zda odvolací senát správně posoudil, či nikoli určité skutečnosti, argumenty či důkazy, spadá pod přezkum legality merita napadeného rozhodnutí, a nikoli řádnosti řízení, které vedlo k jeho přijetí, je třeba mít za to, že tento argument žalobkyně je irelevantní v rámci druhého žalobního důvodu, jehož předmětem je prokázat porušení zásady zkoumání skutečností z úřední moci, stanovené v čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. května 2017, Reisswolf v. EUIPO (secret.service.),
T‑163/16
, nezveřejněný,
EU:T:2017:350
, bod
].
Pokud jde zadruhé o argument žalobkyně vycházející z toho, že je všeobecně známo, že lidé v baltských státech ruštině rozumějí, je jeho cílem v podstatě zpochybnit závěr odvolacího senátu, podle kterého není namístě zohlednit státní příslušníky baltských států v rámci definice relevantní veřejnosti z důvodu, že žalobkyně pouze tvrdí, aniž by poskytla důkazy, že v těchto zemích je vysoký podíl rusky hovořících osob.
V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že domněnka platnosti ochranné známky Evropské unie charakterizující řízení o prohlášení neplatnosti omezuje povinnost EUIPO, uvedenou v čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009, aby relevantní skutečnosti, které by jej mohly vést k uplatnění absolutních důvodů pro zamítnutí, zkoumal z moci úřední. Vzhledem k tomu, že se má za to, že zapsaná ochranná známka Evropské unie je platná, přísluší osobě, která podala návrh na prohlášení neplatnosti této ochranné známky, aby u EUIPO uplatnila konkrétní skutečnosti, které by její platnost zpochybnily [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. září 2013, Fürstlich Castell’sches Domänenamt v. OHIM – Castel Frères (CASTEL),
T‑320/10
,
EU:T:2013:424
, body
a
, a ze dne 28. září 2016, European Food v. EUIPO – Société des produits Nestlé (FITNESS),
T‑476/15
,
EU:T:2016:568
, body
a
].
Pro účely zpochybnění platnosti zapsané ochranné známky Evropské unie však osoba, která podala návrh na prohlášení neplatnosti, může uplatňovat všeobecně známé skutečnosti. Podle ustálené judikatury platí, že všeobecně známé skutečnosti jsou definovány jako skutečnosti, které může znát každý nebo se kterými je možno se seznámit ze všeobecně přístupných zdrojů [rozsudek ze dne22. června 2004, Ruiz-Picasso a další v. OHIM – DaimlerChrysler (PICARO),
T‑185/02
,
EU:T:2004:189
, bod
, a rozsudek ze dne 8. září 2010, Wilfer v. OHIM (Zobrazení hlavy kytary),
T‑458/08
, nezveřejněný,
EU:T:2010:358
, bod
].
Kromě toho z judikatury vyplývá, že jestliže se orgány EUIPO rozhodnou všeobecně známé skutečnosti zohlednit, nejsou povinny ve svých rozhodnutích správnost takových skutečností prokázat [viz rozsudek ze dne 1. března 2016, Peri v. OHIM (Multiprop),
T‑538/14
, nezveřejněný,
EU:T:2016:117
, bod
a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 21. září 2017, Novartis v. EUIPO – Meda (Zimara),
T‑238/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:636
, bod
].
Stejně tak nelze účastníkům řízení před odděleními EUIPO vytýkat, že nepředložili důkazy, jejichž cílem by bylo potvrdit správnost všeobecně známých skutečností. Odvolací senát až poté, co je konstatováno, že všeobecně známé skutečnosti uváděné účastníky řízení o prohlášení neplatnosti nelze za takové skutečnosti považovat, je případně může odmítnout z důvodu, že účastníci řízení nepředložili dostatečné důkazy pro účely prokázání jejich správnosti.
S ohledem na vše předcházející je třeba dospět k závěru, že odvolací senát porušil čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 v rozsahu, v němž z definice relevantní veřejnosti nemohl vyloučit státní příslušníky baltských států pouze z důvodu, že nebyly předloženy konkrétní důkazy, co se týče toho, jak lidé v těchto zemích ruštině rozumějí, aniž se předtím vyjádřil k otázce, zda je všeobecně známou skutečností, jak tvrdila žalobkyně, že toto obyvatelstvo často ruštině rozumí.
V rozsahu, v němž odvolací senát nezohlednil argumentaci žalobkyně, podle níž významná část obyvatelstva baltských států hovoří rusky, a neověřil, zda jde o všeobecně známou skutečnost, je tudíž třeba dospět k závěru, že druhý žalobní důvod je opodstatněný.
Pouze tento závěr však nemůže stačit k odůvodnění zrušení napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž pochybení, jehož se dopustil odvolací senát, související s porušením čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009, nemohlo mít samo o sobě rozhodující vliv, co se týče výsledku [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. září 2007, Philip Morris Products v. OHIM (Tvar krabičky cigaret),
T‑140/06
, nezveřejněný,
EU:T:2007:272
, bod
].
Pochybení konstatované v bodě 36 výše by totiž mělo vliv na výsledek přezkumu, a mohlo by tedy odůvodnit zrušení napadeného rozhodnutí, pouze s výhradou opodstatněnosti prvního žalobního důvodu, zejména pokud jde o popisný význam, který zpochybněná ochranná známka může mít pro rusky hovořící část relevantní veřejnosti, která případně pobývá zejména v baltských státech.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009
Na základě prvního žalobního důvodu, který se dělí na čtyři části, žalobkyně zaprvé uvádí, že definice relevantní veřejnosti, kterou provedl odvolací senát, je nesprávná v rozsahu, v němž nezohlednil specializovanou veřejnost Unie provádějící obchod s Ruskem, ani rusky hovořící veřejnost Unie.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že odvolací senát podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 207/2009 (nyní čl. 7 odst. 2 nařízení 2017/1001) neposoudil správně část Unie, pro niž se může použít absolutní důvod pro zamítnutí zápisu uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení.
Zatřetí žalobkyně zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, pokud jde o význam výrazu „Пломбир“ v ruštině. Začtvrté žalobkyně zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, pokud jde o to, jak relevantní veřejnost bude vnímat transliteraci tohoto pojmu do latinského písma (plombir).
EUIPO a vedlejší účastnice argumenty žalobkyně zpochybňují. V podstatě tvrdí, že žalobkyně neprokázala, že výraz „plombir“ nebo „Пломбир“ bude chápán tak, že v ruštině označuje smetanovou zmrzlinu. V každém případě mají za to, že relevantní veřejnost tento popisný význam vnímat nebude. Podle EUIPO neexistují obecné znalosti, co se týče porozumění ruštiny v Unii. Pokud jde o vedlejší účastnici, tvrdí, že jelikož je ruština pro občany Unie cizím jazykem, příslušelo žalobkyni, aby prokázala, že výraz „plombir“ spadá v tomto jazyce do základní slovní zásoby.
Je třeba připomenout, že čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 stanoví, že ochranná známka Evropské unie se prohlásí za neplatnou, pokud byla ochranná známka Evropské unie zapsána v rozporu s článkem 7 téhož nařízení. Podle čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení se do rejstříku nezapíšou „ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností“.
Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 sleduje cíl obecného zájmu, který vyžaduje, aby označení nebo údaje, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení vlastností výrobků nebo služeb, pro které je zápis požadován, mohly být volně užívány všemi. Toto ustanovení tedy zabraňuje tomu, aby tato označení nebo údaje byly vyhrazeny jedinému podniku z důvodu jejich zápisu jako ochranné známky a aby si určitý podnik monopolizoval užívání popisného výrazu ke škodě jiných podniků, včetně jeho konkurentů, přičemž by tak byl rozsah jejich slovníku disponibilního pro popis vlastních výrobků omezený [viz rozsudek ze dne 25. listopadu 2015, Ewald Dörken v. OHIM – Schürmann (VENT ROLL),
T‑223/14
, nezveřejněný,
EU:T:2015:879
, bod
a citovaná judikatura].
–
K první a druhé části prvního žalobního důvodu
První a druhou část prvního žalobního důvodu je třeba přezkoumat společně v rozsahu, v němž je jejich cílem prokázat nesprávné posouzení odvolacího senátu, pokud jde o relevantní veřejnost a část Unie, s ohledem na niž bylo třeba posoudit popisný charakter zpochybněné ochranné známky.
Podle ustálené judikatury platí, že posouzení popisného charakteru označení může být provedeno pouze ve vztahu jednak k dotyčným výrobkům nebo službám a jednak k tomu, jak jej chápe cílová veřejnost, kterou tvoří spotřebitelé těchto výrobků nebo služeb [rozsudky ze dne 27. února 2002, Eurocool Logistik v. OHIM (EUROCOOL),
T‑34/00
,
EU:T:2002:41
, bod
, ze dne 22. května 2008, Radio Regenbogen Hörfunk in Baden v. OHIM (RadioCom),
T‑254/06
, nezveřejněný,
EU:T:2008:165
, bod
; rovněž viz rozsudek ze dne 17. května 2011, Consejo Regulador de la Denominación de Origen Txakoli de Álava a další v. OHIM (TXAKOLI),
T‑341/09
,
EU:T:2011:220
, bod
a citovaná judikatura].
V projednávaném případě měl odvolací senát v bodě 16 napadeného rozhodnutí za to, že výrobky, na které se vztahuje zpochybněná ochranná známka, jsou určeny všem konečným spotřebitelům Unie, přičemž žalobkyně ostatně toto posouzení nezpochybňuje.
Žalobkyně však tvrdí, že odvolací senát absolutní důvod pro zamítnutí zápisu uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 neprávem neposoudil s ohledem jednak na specializovanou veřejnost v oblasti obchodu s Ruskem jednak na rusky hovořící část spotřebitelů, kteří patří k široké veřejnosti Unie a pobývají zejména v Německu a v baltských státech.
V tomto ohledu žalobkyně v podstatě zpochybňuje to, jak odvolací senát vyložil pojem „část Unie“ ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 207/2009, který stanoví, že zápis ochranné známky jako ochranné známky Evropské unie se zamítne, „i když [absolutní] důvody k zamítnutí existují jen v části Unie.“ Tvrdí, že odvolací senát měl přezkoumat popisný charakter zpochybněné ochranné známky z hlediska rusky hovořících spotřebitelů patřících k široké veřejnosti Unie, kteří pobývají zejména v Německu a v baltských státech jakožto „části Unie“ ve smyslu tohoto ustanovení.
V tomto ohledu je třeba upřesnit, že odvolací senát měl v bodě 18 napadeného rozhodnutí za to, že přeshraniční menšina, na rozdíl od členského státu nebo skupiny členských států, nemůže představovat „část Unie“ ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 207/2009.
Jak Soudní dvůr rozhodl ve svém rozsudku ze dne 22. června 2006, Storck v. OHIM (
C‑25/05 P
,
EU:C:2006:422
, bod
), část Unie uvedenou v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 207/2009 může tvořit jediný členský stát.
Z této judikatury vyplývající ze zvláštních okolností vlastních této věci, však nelze vyvodit, že unijní soud tak výraz „část [Unie]“ uvedený v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 207/2009 chtěl vyložit ve smyslu, že tato část nemůže odpovídat menšímu území, než je území členského státu. Z volby výrazu použitého normotvůrcem v uvedeném článku vyplývá, že normotvůrce chtěl znemožnit zápis označení z důvodů pro zamítnutí zápisu, které existují v části jednoho členského státu nebo v části několika členských států [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2012, Sogepi Consulting y Publicidad v. OHIM (ESPETEC),
T‑72/11
, nezveřejněný,
EU:T:2012:424
, body
a
].
Kromě toho čl. 7 odst. 2 nařízení č. 207/2009 nemůže být chápán ani tak, že v případě slovního označení povinně odkazuje na jeden z úředních jazyků některého členského státu nebo Unie [rozsudek ze dne 13. září 2012, ESPETEC,
T‑72/11
, nezveřejněný,
EU:T:2012:424
, bod
; viz rovněž rozsudek ze dne 19. července 2017, Lackmann Fleisch- und Feinkostfabrik v. EUIPO (медведь),
T‑432/16
, nezveřejněný,
EU:T:2017:527
, bod
a citovaná judikatura].
S ohledem na výše uvedené skutečnosti, jak tvrdí žalobkyně, podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 207/2009 tvoří relevantní veřejnost, ve vztahu k níž je třeba posoudit absolutní důvod pro zamítnutí zápisu, rusky hovořící spotřebitelé patřící k široké veřejnosti Unie, jelikož žalobkyně tvrdí, že zpochybněná ochranná známka má v ruštině popisný charakter.
Pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého rusky hovořící spotřebitelé Unie pobývají zejména v Německu a baltských státech, je třeba mít zaprvé za to, že na rozdíl od toho, co odvolací senát uvedl v bodech 23 a 24 napadeného rozhodnutí, důkazy předložené žalobkyní před odvolacím senátem přesvědčivým způsobem prokazují, že významná část německého obyvatelstva hovoří rusky. Z rozsudku Amtsgericht Köln (okresní soud v Kolíně nad Rýnem, Německo) ze dne 27. ledna 2016, jejž předložila žalobkyně před odvolacím senátem, totiž vyplývá, že rusky hovořící obyvatelstvo na německém území zahrnuje přibližně tři miliony osob.
Zadruhé, pokud jde o otázku, zda významná část rusky hovořících občanů Unie pobývá v baltských státech, je třeba zdůraznit, že EUIPO na jednání, na němž byly předneseny řeči, uznal, že je všeobecně známo, že lidé v baltských státech zpravidla ruštině rozumějí.
Kromě toho Tribunál v nedávné době potvrdil, že je všeobecně známo, že významná část státních příslušníků baltských států ruštinu ovládá nebo jí hovoří jakožto mateřským jazykem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. července 2017, медведь,
T‑432/16
, nezveřejněný,
EU:T:2017:527
, bod
). Žalobkyně správně zdůraznila, že první odvolací senát EUIPO dospěl ke stejnému závěru v rozhodnutí ze dne 17. května 2016, které je předmětem uvedeného rozsudku, jakož i v jiném rozhodnutí ze dne 20. června 2013, vydaném ve věci R 814/2012‑1, které je rovněž uvedeno v žalobě.
V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že průzkum každé přihlášky k zápisu musí být striktní a úplný a musí být proveden v každém konkrétním případě (rozsudek ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, bod
). Legalita rozhodnutí odvolacích senátů EUIPO musí být posuzována výlučně na základě nařízení č. 207/2009 tak, jak je vykládáno unijním soudem, a nikoli na základě rozhodovací praxe EUIPO [viz rozsudek ze dne 8. května 2012, Mizuno v. OHIM – Golfino (G),
T‑101/11
, nezveřejněný,
EU:T:2012:223
, bod
a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky ze dne 26. dubna 2007, Alcon v. OHIM,
C‑412/05 P
,
EU:C:2007:252
, bod
, a ze dne 2. května 2012, Universal Display v. OHIM (UniversalPHOLED),
T‑435/11
, nezveřejněný,
EU:T:2012:210
, bod
].
S ohledem na judikaturu, která od EUIPO vyžaduje, aby zohlednil již přijatá rozhodnutí a se zvláštní pozorností se zabýval otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu či nikoli (rozsudek ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, bod
), je však třeba mít za to, že dřívější rozhodnutí uvedená žalobkyní zjevně představují indicii z poslední doby o tom, že porozumění ruštině v Unii, a zvláště v baltských státech, lze kvalifikovat jako „všeobecně známou skutečnost“, jelikož tutéž skutečnost oddělení EUIPO zohlednila v rámci uvedených rozhodnutí.
Za těchto podmínek, aniž je třeba posuzovat opodstatněnost argumentu žalobkyně týkajícího se existence specializované veřejnosti v oblasti obchodu s Ruskem, je třeba dospět k závěru, že odvolací senát se dopustil nesprávného posouzení při určení relevantní veřejnosti a porušil čl. 7 odst. 2 nařízení č. 207/2009, jelikož relevantní veřejností, ve vztahu k níž je třeba posoudit absolutní důvod pro zamítnutí zápisu, je rusky hovořící veřejnost, zahrnující širokou veřejnost Unie, která ruštině rozumí nebo jí hovoří a pobývá zejména v Německu a v baltských státech.
První a druhé části prvního žalobního důvodu je tudíž třeba vyhovět.
–
Ke třetí a čtvrté části prvního žalobního důvodu
V rámci třetí části prvního žalobního důvodu žalobkyně v podstatě zpochybňuje závěr odvolacího senátu, podle kterého neprokázala, že výraz „Пломбир“ má v ruštině popisný význam pro výrobky, na něž se vztahuje zpochybněná ochranná známka. V rámci čtvrté části prvního žalobního důvodu žalobkyně zpochybňuje závěr odvolacího senátu, podle něhož „duševní úsilí“, které se vyžaduje od relevantní veřejnosti, a sice úsilí spojené s překladem v souvislosti s úsilím transliterace, neumožňuje prokázat, že tato veřejnost vnímá případný popisný význam výrazu „plombir“.
EUIPO a vedlejší účastnice argumenty žalobkyně zpochybňují.
Pokud jde zaprvé o význam výrazu „Пломбир“ nebo „plombir“ v ruštině, je třeba připomenout, že zrušovací oddělení EUIPO mělo za to, aniž to odvolací senát zpochybnil v napadeném rozhodnutí, že název „Пломбир“ byl v období bývalého Svazu sovětských socialistických republik (bývalé SSSR) používán pro označení určitého druhu smetanové zmrzliny.
Odvolací senát neuvedl žádnou skutečnost, která by umožnila dospět k závěru, že výraz „plombir“ se v Rusku již nepoužívá. Ačkoli tak odvolací senát v bodě 30 napadeného rozhodnutí upřesnil, že výrazy „zmrzlina“ nebo „smetanová zmrzlina“ jsou v rusko-německých slovnících překládány výrazem „(sliwotschnoje) moroschenoje“ (сливочное мороженое), pouze tyto úvahy neumožňují vyloučit, že výraz „Пломбир“ nebo „plombir“ se v ruštině rovněž používá pro označení těchto výrobků nebo druhů těchto výrobků.
Kromě toho je třeba uvést, že z bodu 32 napadeného rozhodnutí a ze spisu EUIPO vyplývá, že žalobkyně předložila u odvolacího senátu výpisy z technických norem GOST z roku 2003, v nichž výrobky označené výrazem „plombir“ a výrobky označené výrazem „moroschenoje“ jsou uvedeny pod stejným klasifikačním číslem (52175-2003). Tyto úřední normy, stanovené státním výborem Ruské federace pro normalizaci, metrologii a zkušebnictví po rozpadu bývalé SSSR, představují konkrétní důkaz pro účely prokázání, že výraz „plombir“ nebo „Пломбир“ je v ruštině běžným výrazem k označení zmrzliny.
Žalobkyně před odvolacím senátem předložila rovněž rozhodnutí Deutsches Patent- und Markenamt (německý úřad pro patenty a ochranné známky) ze dne 12. března 2013, které potvrzuje, že výraz „plombir“ nebo „Пломбир“ v ruštině označuje smetanovou zmrzlinu, a to i ke dni, kdy bylo uvedené rozhodnutí přijato.
Z toho vyplývá, že žalobkyně předložila u odvolacího senátu dostatečné důkazy za účelem prokázání toho, že výraz „plombir“ nebo „Пломбир“ v ruštině popisuje dotčené výrobky.
Navíc je třeba upřesnit, že výňatky ze slovníku, které žalobkyně předložila poprvé před Tribunálem (přílohy K16 a K17 žádosti o konání jednání), potvrzují, že tento výraz je v ruštině běžně používán k označení smetanové zmrzliny.
Argument vedlejší účastnice, podle něhož je třeba vzít v úvahu použití výrazu „plombir“ nebo „Пломбир“ pro označení jiných výrobků, nemůže tento závěr zpochybnit. Podle ustálené judikatury totiž platí, že skutečnost, že určitý výraz může mít několik významů, nevylučuje existenci popisného charakteru ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009. V tomto ohledu stačí, že ochranná známka může být používána za účelem popisu dotčených výrobků alespoň v jednom ze svých významů (viz rozsudek ze dne 12. února 2004, Koninklijke KPN Nederland,
C‑363/99
,
EU:C:2004:86
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde zadruhé o to, jak rusky hovořící spotřebitelé Unie pobývající zejména v baltských státech a v Německu vnímají zpochybněnou ochrannou známku, je třeba připomenout, že k tomu, aby označení spadalo do působnosti čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, musí mít dostatečně přímou a konkrétní spojitost s výrobky nebo službami, na něž se vztahuje, která dotyčné veřejnosti umožní vnímat bezprostředně a bez dalšího přemýšlení popis těchto výrobků nebo služeb nebo některé z jejich vlastností [viz rozsudek ze dne 22. června 2005, Metso Paper Automation v. OHIM (PAPERLAB),
T‑19/04
,
EU:T:2005:247
, bod
a citovaná judikatura].
V projednávané věci na rozdíl od toho, co odvolací senát uvedl v napadeném rozhodnutí, rusky hovořící veřejnost Unie spojí popisný význam smetanové zmrzliny v ruštině spíše s výrazem „plombir než s výrazem „Пломбир“, jelikož celá tato veřejnost ovládá latinskou abecedu, ale nikoli nezbytně abecedu v cyrilici.
Jak uvádí žalobkyně, rusky hovořící veřejnost Unie může používat rovněž komunikační prostředky, které nedokážou zpracovat písmena v cyrilici, a je tedy zvyklá na transliteraci ruských výrazů do latinského písma.
Kromě toho je třeba připomenout, že transliterace výrazu pocházejícího z jiné abecedy do latinského písma nepředstavuje nezbytně překážku tomu, aby relevantní veřejnost vnímala popisný význam tohoto výrazu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Deutsche Steinzeug Cremer & Breuer v. OHIM (CHROMA),
T‑281/09
,
EU:T:2010:537
, bod
a citovaná judikatura].
V projednávané věci z předcházejícího vyplývá, že jelikož výraz „plombir“ představuje věrnou transliteraci výrazu „Пломбир“ do písmen latinské abecedy, kterou dotčený rusky hovořící spotřebitel Unie zná, tento spotřebitel může bezprostředně a přímo pochopit jeho popisný význam.
Třetí i čtvrté části prvního žalobního důvodu je tedy rovněž třeba vyhovět, a v důsledku toho je třeba prvnímu žalobnímu důvodu vyhovět v plném rozsahu.
S ohledem na všechny předcházející úvahy, a aniž by bylo třeba přezkoumávat třetí žalobní důvod, vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění stanovené v článku 75 nařízení č. 207/2009, musí být napadené rozhodnutí zrušeno.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Podle čl. 190 odst. 2 jednacího řádu se nutné výdaje vynaložené účastníky řízení v souvislosti s řízením před odvolacím senátem EUIPO považují za náklady, jejichž náhradu lze přiznat.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a EUIPO neměl ve věci úspěch, je důvodné rozhodnout, že EUIPO ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu náhrada nákladů řízení vynaložených žalobkyní. Tyto náklady řízení zahrnují rovněž nutné výdaje vynaložené žalobkyní v souvislosti s řízením před odvolacím senátem EUIPO.
Vzhledem k tomu, že vedlejší účastnice neměla ve věci úspěch, ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 22. září 2016 (věc R 1812/2015-4) se zrušuje.

2)
EUIPO ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Monolith Frost GmbH, včetně nutných výdajů vynaložených společností Monolith Frost v souvislosti s řízením před odvolacím senátem EUIPO.

3)
Společnost Dovgan GmbH ponese vlastní náklady řízení.

Pelikánová
Valančius
Öberg
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. prosince 2018.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.