CELEX: 62016TJ0852
Přístup k dokumentům
Nařízení (ES) č. 1049/2001
Prohlášení EU a Turecka ze dne 8 a 18. března 2016
Provádění plánovaných opatření Evropskou unií nebo členskými státy
Dokumenty vyhotovené nebo obdržené právní službou orgánu
Právní poradenství
Analýzy legality opatření stanovených v rámci provádění prohlášení EU a Turecka ze dne 18. března 2016
Odepření přístupu
Článek 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1049/2001
Výjimka týkající se ochrany veřejného zájmu, pokud jde o mezinárodní vztahy
Článek 4 odst. 2 druhá odrážka nařízení č. 1049/2001
Výjimka týkající se ochrany soudního řízení
Výjimka týkající se ochrany právního poradenství

Skutečnosti předcházející sporu
K prohlášením EU a Turecka
Dne 15. října 2015 se Turecká republika a Evropská unie dohodly na společném akčním plánu nazvaném „EU-Turkey joint action plan“ (dále jen „společný akční plán“), jehož cílem je posílit vzájemnou spolupráci zaměřenou na podporu syrských státních příslušníků požívajících dočasné mezinárodní ochrany a na řízení migrace v zájmu řešení krize, jež vznikla v důsledku situace v Sýrii.
Společný akční plán si kladl za cíl reagovat na krizovou situaci v Sýrii třemi způsoby, a sice zaprvé řešením základních příčin, které vedly k masovému exodu Syřanů, zadruhé poskytnutím podpory Syřanům požívajícím dočasné mezinárodní ochrany a jejich hostitelským komunitám v Turecku a zatřetí posílením spolupráce v oblasti zamezování nelegálním migračním tokům do Unie.
Dne 29. listopadu 2015 se hlavy států nebo předsedové vlád členských států Unie setkali se svým tureckým protějškem. Po tomto setkání se rozhodli aktivovat společný akční plán, a zejména zintenzivnit svou aktivní spolupráci zaměřenou na migranty, kteří nepotřebují mezinárodní ochranu, a to tím, že se bude předcházet jejich cestám do Turecka a Unie, bude zajištěno uplatňování zavedených dvoustranných ujednání o zpětném přebírání osob a migranti, kteří nepotřebují mezinárodní ochranu, budou urychleně vraceni do jejich zemí původu.
V prohlášení hlav států nebo předsedů vlád Unie, zveřejněném dne 8. března 2016 společnými službami Evropské rady a Rady Evropské unie, je uvedeno, že hlavy států nebo předsedové vlád Unie vedli s tureckým premiérem jednání o vztazích Unie a Turecké republiky a o pokroku, kterého se dosáhlo při provádění společného akčního plánu (dále jen „prohlášení EU a Turecka ze dne 8. března 2016“). Toto setkání se konalo dne 7. března 2016.
Dne 18. března 2016 bylo v podobě tiskové zprávy č. 144/16 zveřejněno na internetové stránce Rady prohlášení o výsledcích „[třetího] setkání [od listopadu 2015] věnované[ho] prohloubení vzájemných vztahů Turecka a EU i řešení migrační krize“ mezi „[č]len[y] Evropské rady“ a jejich „tureck[ým] protějšk[em]“ (dále jen „prohlášení EU a Turecka ze dne 18. března 2016“). Podle tohoto prohlášení všichni noví nelegální migranti vstupující od 20. března 2016 na řecké ostrovy z Turecka budou navráceni do Turecka a za každého syrského občana navraceného z řeckých ostrovů do Turecka bude jeden syrský občan přesídlen z Turecka do Unie, a to s ohledem na kritéria zranitelnosti vypracovaná OSN.
K žádosti o přístup k dokumentům
K předchozí žádosti o přístup k dokumentům
E-mailem ze dne 17. března 2016 žalobce, sdružení Access Info Europe, požádal podle článku 6 nařízení (ES) č. 1049/2001 Evropského parlamentu a Rady ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (
Úř. věst. 2001, L 145, s. 43
; Zvl. vyd. 01/03, s. 331) generální ředitelství (GŘ) „Migrace a vnitřní věci“ Evropské komise (dále jen „GŘ pro vnitřní věci“) o přístup ke „všem dokumentům vytvořeným nebo obdrženým Komisí, které obsahují právní stanoviska anebo analýzy legality Dohody mezi Evropskou unií a Tureckou republikou o zpětném přebírání neoprávněně pobývajících osob (Úř. věst. [2014] L 134 [s. 3]) [s ohledem na unijní právo] a mezinárodní právo“, jakož i „ke všem dokumentům vytvořeným nebo obdrženým Komisí, které obsahují právní stanoviska anebo analýzy legality činnosti [Unie] a jejích členských států v rámci provádění kroků popsaných v prohlášení o dohodě uzavřené s Tureckem na setkání dne 7. března 2016[,] […] tedy dokumenty vyhotovené před konáním toho setkání i po jeho konání až do dnešního dne“.
Rozhodnutím ze dne 3. června 2016 odmítl generální ředitel právní služby Komise (dále jen „právní oddělení“) přístup k osmi souborům dokumentů, sestávajících z poznámek a e-mailů vyměněných mezi právní službou a GŘ pro vnitřní věci ve dnech od 7. do 31. března 2016, které byly shledány jako relevantní v rámci žádosti o přístup k dokumentům, které mají souvislost s prohlášením EU a Turecka ze dne 8. března 2016.
V návaznosti na to, že žalobce na základě čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 podal potvrzující žádost, Komise rozhodnutím C(2016) 6029 final ze dne 19. září 2016 v podstatě potvrdila rozhodnutí ze dne 3. června 2016 o odepření přístupu k dokumentům souvisejícím s prohlášením EU a Turecka ze dne 8. března 2016, jakož i odůvodnění odepření uvedené v rozhodnutí ze dne 3. června 2016. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 30. listopadu 2016 podal žalobce žalobu na základě článku 263 SFEU proti rozhodnutí Komise C(2016) 6029 final, jež byla zapsána pod číslem T‑851/16.
K žádosti o přístup k dokumentům v projednávané věci
E-mailem ze dne 26. dubna 2016 požádal žalobce na základě článku 6 nařízení č. 1049/2001 právní službu Komise o přístup ke „všem dokumentům vytvořeným nebo obdrženým Komisí, které obsahují právní stanoviska anebo analýzy legality činnosti [Unie] a jejích členských států v rámci provádění kroků popsaných v prohlášení o dohodě uzavřené s Tureck[ou republikou] na setkání dne 18. března 2016[,] […], tedy dokumenty vyhotovené před konáním tohoto setkání i po jeho konání až do dnešního dne“ (dále jen „žádost o přístup“).
Rozhodnutím ze dne 16. června 2016 oznámil generální ředitel právní služby žalobci, že identifikoval tři soubory dokumentů, tedy celkem osm dokumentů, z nichž sedm bylo e-mailů, ke kterým odepřel přístup (dále jen „sporné dokumenty“).
Na podporu odepření přístupu ke sporným dokumentům byly uvedeny argumenty, podle nichž by zpřístupnění dokumentů vedlo zaprvé k porušení ochrany právního poradenství a soudních řízení ve smyslu čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 a zadruhé k ohrožení vnitřního rozhodovacího procesu Komise ve smyslu čl. 4 odst. 3 tohoto nařízení. Zatřetí byla zmíněna ochrana mezinárodních vztahů ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1049/2001 jakožto důvod, proč má být přístup žalobce v každém případě zamítnut.
Dopisem ze dne 14. července 2016 zaslal žalobce na základě čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 potvrzující žádost o to, aby Komise své stanovisko přezkoumala.
Rozhodnutím C(2016) 6030 final ze dne 19. září 2016 (dále jen „napadené rozhodnutí“) Komise v podstatě potvrdila původní rozhodnutí o zamítnutí žádostí o přístup, jakož i důvody tohoto zamítnutí uvedené v původním rozhodnutí. Komise kromě toho uvedla, že část žádosti o přístup k dokumentům týkající se dokumentů v držení GŘ pro vnitřní věci byla předána tomuto GŘ, které rozhodnutím ze dne 30. listopadu 2016 udělilo žalobci přístup ke třem dokumentům v jeho držení, ale odmítlo přístup ke čtvrtému dokumentu, a sice k dopisu Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR), přičemž se dovolávalo výjimky stanovené v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001.
V projednávané věci jde o tyto sporné dokumenty:
–
soubor čtyř e-mailů ze dne 8. dubna 2016, které právní služba zaslala GŘ „Politika sousedství a jednání o rozšíření“ (dále jen „GŘ pro rozšíření“) a které obsahují připomínky právní služby k dopisu připojenému k těmto e-mailům, jež se týká ujištění ohledně zacházení se syrskými státními příslušníky, s nímž musí Turecká republika souhlasit, zn. Ares (2016)2655082 (dále jen „první sporný dokument“);
–
e-mail právní služby ze dne 11. dubna 2016 určený kanceláři pana Timmermanse, prvního místopředsedy Evropské komise, jakož i GŘ pro vnitřní věci a GŘ pro rozšíření v odpovědi na otázku ohledně řeckých odvolacích výborů, zn. Ares(2016)2655468, a v návaznosti na otázky položené nizozemským předsednictvím EU v e-mailu ze dne 9. dubna 2016 (dále jen „druhý sporný dokument“);
–
soubor dvou e-mailů právní služby ze dne 12. dubna 2016 určených GŘ pro vnitřní věci ohledně otázky týkající se praxe řeckých odvolacích výborů, zn. Ares (2016)2655140 (dále jen „třetí sporný dokument“).
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 30. listopadu 2016 podal žalobce projednávanou žalobu.
V replice žalobce požádal Tribunál, aby zvážil možnost vyzvat žalovanou k předložení sporných dokumentů v rámci dokazování. V souladu s čl. 88 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu měla Komise možnost zaujmout stanovisko k této žádosti v rámci dupliky.
Vzhledem k tomu, že žalobce zpochybňuje legalitu rozhodnutí, jímž mu byl na základě několika výjimek stanovených v článku 4 nařízení č. 1049/2001 odepřen přístup k dokumentům, když tvrdí, že se výjimky, jichž se dovolává dotčený orgán, nevztahují na požadované dokumenty, je Tribunál v tomto případě povinen nařídit předložení těchto dokumentů a zabývat se jimi (rozsudek ze dne 28. listopadu 2013, Jurašinović v. Rada,
C‑576/12 P
,
EU:C:2013:777
, bod
), a proto usnesením ze dne 4. července 2017 nařídil Komisi na základě čl. 91 písm. c) a článku 92 jednacího řádu, aby předložila sporné dokumenty, přičemž podle článku 104 jednacího řádu upřesnil, že tyto dokumenty nebudou poskytnuty žalobci.
Po dvojí výměně písemných vyjádření byla písemná část řízení ukončena a Tribunál rozhodl o zahájení ústní části řízení.
Dne 13. července 2017 Komise požadované dokumenty předložila.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 8. listopadu 2017, na němž byla projednávaná věc spojena s věcí T‑851/16, Access Info Europe v. Komise. V průběhu jednání žalobce především potvrdil, že nemá v úmyslu zpochybnit tvrzení Komise, že nebyla příjemcem dokumentů od členských států, které obsahují právní stanoviska stejného typu, jaká vytváří její právní služba.
Žalobce navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Na podporu své žaloby žalobce v podstatě vznáší čtyři žalobní důvody vycházející zaprvé z porušení čl. 4 odst. 1 písm. a) třetí odrážky nařízení č. 1049/2001, zadruhé z porušení čl. 4 odst. 2 tohoto nařízení, zatřetí z porušení čl. 4 odst. 3 prvního a druhého pododstavce uvedeného nařízení a začtvrté a podpůrně z porušení čl. 4 odst. 6 téhož nařízení.
K prvnímu žalobnímu důvodu, jenž vychází z porušení čl. 4 odst. 1 písm. a) třetí odrážky nařízení č. 1049/2001
Na podporu prvního žalobního důvodu žalobce uvádí, že Komise tím, že odepřela přístup ke sporným dokumentům z hypotetického důvodu, že zpřístupnění těchto dokumentů by ohrozilo mezinárodní vztahy, porušila čl. 4 odst. 1 písm. a) třetí odrážku nařízení č. 1049/2001. Podle judikatury vyplývající z bodu 64 rozsudku ze dne 3. července 2014, Rada v. in’ t Veld (
C‑350/12 P
,
EU:C:2014:2039
), totiž měla povinnost prokázat, což v projednávaném případě neučinila, jakým způsobem by zpřístupnění sporných dokumentů vedlo ke konkrétnímu a skutečnému ohrožení postavení Unie ve vztahu k Turecké republice.
Žalobce tvrdí, že sporné dokumenty obsahují informace o konkrétních bodech prohlášení EU a Turecka ze dne 18. března 2016 a o výkladu působnosti ustanovení různých aktů Unie souvisejících s předmětem tohoto prohlášení, a proto se domnívá, že Komise nemůže odůvodnit odepření přístupu ke sporným dokumentům obavou, že jejich zpřístupnění odhaluje rozdílné názory ohledně volby a legality některých opatření k provádění tohoto prohlášení. Žalobce kromě toho tvrdí, že sporné dokumenty musí nutně obsahovat analýzu pravomocí Unie nebo unijního
acquis
v oblasti azylu, neboť Komise uplatnila na podporu svého odepření zpřístupnění výjimky vztahující se k ochraně soudního řízení v souvislosti s věcmi, které vedly k usnesení ze dne 28. února 2017, NF v. Rada (
T‑192/16
,
EU:T:2017:128
), ze dne 28. února 2017, NG v. Rada (
T‑193/16
,
EU:T:2017:129
), a ze dne 28. února 2017, NM v. Evropská rada (
T‑257/16
,
EU:T:2017:130
) (dále jen „azylové věci“). Vzhledem k otázkám, které v těchto usneseních byly projednávány Tribunálem, je zřejmé, že vyjádření vedlejší účastnice, která by Komise mohla předložit, pokud by byla připuštěna jako vedlejší účastnice v těchto věcech, by se týkala otázky rozdělení pravomocí mezi Unii a její členské státy.
Komise tedy podle žalobce bez předložení jiných důkazů nemůže tvrdit, že zpřístupnění sporných dokumentů by mohlo ovlivnit mezinárodní vztahy Unie. Podle žalobce Komise ostatně neuvádí, jakým způsobem by údajně nepřetržitý dialog mezi Unií a Tureckem mohl být v konkrétním případě ovlivněn odhalením obsahu těchto dokumentů.
Kromě toho ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada (
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
), Soudní dvůr v souvislosti s přístupem k takovým dokumentům zdůraznil, že zpřístupnění takovýchto dokumentů ze strany orgánů přispívá k tomu, že orgány získají větší legitimitu v očích občanů Unie a zvýší se důvěra občanů v demokratický systém. Podle žalobce by přitom transparentní diskuze o provádění prohlášení EU a Turecka ze dne 8. a 18. března 2016 měla posílit důvěru Turecké republiky v opatření přijatá Unií, a tím by posílila vztahy Unie s touto třetí zemí, spíše než by je ohrozila. V tomto ohledu uvádí, že vliv na mezinárodní vztahy nelze konstatovat pouze z toho důvodu, že spojenec Unie, v projednávaném případě Turecká republika, neuplatňuje zásadu transparentnosti, a proto není povinen odhalit obsah právních stanovisek vypracovaných jeho orgány v rámci diskuzí s Unií. V každém případě je podle žalobce v zájmu tohoto třetího státu, aby opatření k provádění prohlášení EU a Turecka ze dne 18. března 2016 měla platný právní základ umožňující předcházet jejich následnému napadení u soudu, a to zejména z důvodu nedostatku pravomoci autorů takových aktů.
Žalobce se navíc domnívá, že utajování skutečnosti, že existují pochybnosti ohledně právního základu a ohledně použití určitých opatření za účelem provádění prohlášení EU a Turecka ze dne 18. března 2016, by nakonec mohlo vážně narušit mezinárodní vztahy Unie. Ostatně pokud jde o tato opatření, žalobce konstatuje, že ke dni přijetí napadeného rozhodnutí byl již postup přijímání změn rozhodnutí Rady (EU) 2015/1601 ze dne 22. září 2015, kterým se stanoví dočasná opatření v oblasti mezinárodní ochrany ve prospěch Itálie a Řecka (
Úř. věst. 2015, L 248, s. 80
) a nařízení Rady (ES) č. 539/2001 ze dne 15. března 2001, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni (
Úř. věst. 2001, L 81, s. 1
), v pokročilé fázi. Dne 4. května 2016 totiž Komise již přijala návrh COM(2016) 279 final týkající se nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se mění nařízení č. 539/2001, zatímco Rada dne 29. září 2016 přijala rozhodnutí (EU) 2016/1754, kterým se mění rozhodnutí 2015/1601 (
Úř. věst. 2016, L 268, s. 82
).
Komise navrhuje, aby byl první žalobní důvod zamítnut jako neopodstatněný.
V tomto ohledu Komise nejprve připomíná, že v napadeném rozhodnutí žalobci sdělila, že „prohlášení EU a Turecka a jeho provádění ze strany jednotlivých dotčených subjektů má zásadní význam pro vnější vztahy Evropské unie s Tureck[ou] [republikou]“ a že „[z]přístupnění právní analýzy obsažené v [odepřených] dokumentech, které obsahují právní stanovisko vyjádřené v rámci Komise, by představovalo konkrétní nebezpečí, že se zkomplikuje postavení [Unie] v rámci dialogu s Tureck[ou] [republikou], a tím budou ohroženy mezinárodní vztahy [Unie]“.
Dále připomíná, že mezi Unií a Tureckou republikou existuje trvalý dialog o velmi citlivé a důležité otázce provádění prohlášení EU a Turecka ze dne 8. a 18. března 2016 týkající se migrační krize, a proto se Komise domnívá, že je nezbytně nutné, aby tento dialog probíhal v atmosféře vzájemné důvěry a v takovém rámci, v němž Unie a Turecká republika mají rovné postavení. Zpřístupnění sporných dokumentů obsahujících interní právní stanoviska, které mají používat zástupci Komise v rámci vztahů Unie s tímto třetím státem, by totiž tuto rovnováhu narušilo tím, že by se tomuto státu dostaly do ruky interní právní stanoviska Unie a v očích občanů Unie by mohlo dojít k nedorozumění. Citlivost otázky migrace a nestabilní situace by přitom měly být vzaty v úvahu. Kromě toho Komise na jednání vysvětlila, že transparentnost již prokázala tím, že souhlasila s tím, že žalobci sdělí, čeho se týkají sporné dokumenty identifikované jako dokumenty, kterých se týkala žádost o přístup.
Nakonec Komise připomíná, že na rozdíl od toho, co uvádí žalobce, Komise v napadeném rozhodnutí jasně vysvětlila, že sporné dokumenty neobsahují právní stanoviska ohledně otázky rozdělení pravomocí mezi Unii a její členské státy v oblasti dotčené prohlášeními EU a Turecka ze dne 8. a 18. března 2016, která podle názoru tohoto orgánu nejsou mezinárodními dohodami ve smyslu článku 218 SFEU bez ohledu na formu a povahu těchto aktů. V tomto ohledu usnesení ze dne 28. února 2017, NF v. Rada (
T‑192/16
,
EU:T:2017:128
), ze dne 28. února 2017, NG v. Rada (
T‑193/16
,
EU:T:2017:129
), a ze dne 28. února 2017, NM v. Rada (
T‑257/16
,
EU:T:2017:130
), vydaná v azylových věcech nejsou relevantní pro účely posouzení legality napadeného rozhodnutí, protože byly vyhotoveny až po přijetí uvedeného rozhodnutí.
Obecné úvahy k nařízení č. 1049/2001
Úvodem je třeba připomenout, že podle bodu 1 odůvodnění nařízení č. 1049/2001 je toto nařízení v souladu s vůlí vyjádřenou v čl. 1 druhém pododstavci Smlouvy o EU „zahájit novou etapu v procesu vytváření stále užšího svazku mezi národy Evropy, v němž jsou rozhodnutí přijímána co nejotevřeněji a co nejblíže občanům.“ Jak se připomíná v bodě 2 odůvodnění uvedeného nařízení, právo na přístup veřejnosti k dokumentům orgánů souvisí s demokratickou povahou těchto orgánů (rozsudky ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
, a ze dne 17. října 2013, Rada v. Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:671
, bod
).
Za tímto účelem má nařízení č. 1049/2001, jak uvádějí bod 4 jeho odůvodnění a článek 1, v co nejvyšší míře posílit právo veřejnosti na přístup k dokumentům orgánů (rozsudky ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
; ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
, a ze dne 17. října 2013, Rada v. Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:671
, bod
).
Toto právo ale i nadále podléhá některým omezením vycházejícím z důvodů veřejného či soukromého zájmu (rozsudek ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
). Konkrétně uvedené nařízení v souladu s bodem 11 svého odůvodnění v článku 4 stanoví, že orgány odepřou přístup k dokumentu, pokud by jeho zpřístupnění vedlo k porušení jednoho ze zájmů chráněných tímto článkem (rozsudky ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
, a ze dne 17. října 2013, Rada v. Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:671
, bod
).
Vzhledem k tomu, že se takové výjimky odchylují od zásady co nejširšího zpřístupnění dokumentů veřejnosti, musí být vykládány a použity restriktivně (rozsudky ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
; ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
, a ze dne 17. října 2013, Rada v. Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:671
, bod
), takže pouhá okolnost, že se dokument dotýká zájmu chráněného určitou výjimkou, nemůže stačit k odůvodnění uplatnění této výjimky (rozsudky ze dne 27. února 2014, Komise v. EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
; ze dne 13. dubna 2005, Verein für Konsumenteninformation v. Komise,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, bod
, a ze dne 7. června 2011, Toland v. Parlament,
T‑471/08
,
EU:T:2011:252
, bod
).
Pokud totiž dotyčný orgán rozhodne o odepření přístupu k dokumentu, je v zásadě povinen vysvětlit, jak by mohl přístup k tomuto dokumentu konkrétně a skutečně ohrozit zájem chráněný výjimkou stanovenou v článku 4 nařízení č. 1049/2001, na kterou se tento orgán odvolává. Kromě toho musí být riziko takovéhoto ohrožení důvodně předvídatelné, a ne čistě hypotetické (viz rozsudek ze dne 17. října 2013, Rada v. Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:671
, bod
a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 3. července 2014, Rada v. in ’t Veld,
C‑350/12 P
,
EU:C:2014:2039
, bod
).
Ke zvláštnímu režimu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001 a jeho použití na projednávanou věc
Pokud jde o zájmy chráněné čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1049/2001, Soudní dvůr měl za to, že je třeba připustit, že zvláště citlivá a zásadní povaha zájmů ve spojení se závazným charakterem odepření přístupu, které musí podle tohoto ustanovení orgán namítat, pokud by zpřístupnění dokumentu veřejnosti poškodilo tyto zájmy, přiznává rozhodnutí, které tak musí být orgánem přijato, komplexní a choulostivý charakter, který si žádá mimořádný stupeň obezřelosti, a tudíž v projednávaném případě takové rozhodnutí vyžaduje použití určitého prostoru pro uvážení (rozsudek ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
). To je podpořeno skutečností, že výjimky stanovené v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001 jsou upraveny kogentně tak, že orgány jsou povinny odepřít přístup k dokumentům, na které se tyto výjimky vztahují, je-li předložen důkaz o okolnostech uvedených v těchto závazných výjimkách, aniž je nutné vyvažovat ochranu veřejného zájmu s nadřazeným veřejným zájmem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. dubna 2007, WWF European Policy Programme v. Rada,
T‑264/04
,
EU:T:2007:114
, body
a
, a ze dne 12. září 2013, Besselink v. Rada,
T‑331/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:419
, bod
).
V této souvislosti Soudní dvůr zdůraznil, že kritéria uvedená v čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1049/2001 jsou velmi obecná, neboť jak vyplývá ze znění tohoto ustanovení, přístup musí být odepřen, jestliže by zpřístupnění dotčeného dokumentu „porušilo“ ochranu „veřejného zájmu“, zejména pokud jde o „veřejnou bezpečnost“ nebo „mezinárodní vztahy“, a nikoli pouze v případě, jak to bylo navrženo v průběhu legislativního postupu, který vedl k přijetí uvedeného nařízení, že je skutečně konstatováno „významné“ porušení této ochrany (rozsudek ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, body
až
).
Pokud jde o výjimky týkající se veřejného zájmu uvedené v odst. 1 písm. a) tohoto článku, zásada restriktivního výkladu výjimek stanovených v článku 4 nařízení č. 1049/2001 tedy nebrání tomu, aby Rada měla určitý prostor pro uvážení za účelem určení, zda by zpřístupnění dokumentu veřejnosti poškodilo zájmy chráněné tímto ustanovením, a zároveň aby se přezkum legality Tribunálem, pokud jde o rozhodnutí o odepření přístupu k dokumentu orgánem z důvodu jedné ze zmíněných výjimek omezil na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, věcné správnosti skutkových zjištění, jakož i neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci (rozsudky ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
, a ze dne 12. září 2013, Besselink v. Rada,
T‑331/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:419
, bod
).
Je tedy třeba určit, zda v projednávané věci Komise v napadeném rozhodnutí poskytla hodnověrná vysvětlení ohledně toho, jak by přístup ke sporným dokumentům mohl konkrétně a skutečně porušit ochranu mezinárodních vztahů Unie, a zda v rámci široké posuzovací pravomoci Komise ohledně výjimek stanovených v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001 může být údajné porušení považováno za důvodně předvídatelné, a nikoli čistě hypotetické.
V tomto ohledu se vysvětlení, které Komise podala pro odepření přístupu ke sporným dokumentům na základě čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001, týkalo skutečnosti, že podle Komise by zpřístupnění těchto dokumentů veřejnosti vážně narušilo klíčové vztahy mezi Unií a Tureckou republikou ve vysoce citlivé otázce, kterou je řešení migrační krize.
Co se týče prvního sporného dokumentu, ten obsahuje připomínky právní služby k dopisu připojeného k těmto e-mailům, který se týká ujištění Turecké republiky ohledně zacházení, které má být přiznáno syrským státním příslušníkům.
V tomto ohledu již bylo v podstatě konstatováno, že zpřístupnění informací souvisejících s cíli, které Unie a členské státy sledují v rozhodnutích, zejména proto, že se zabývají specifickým obsahem připravované dohody nebo strategickými cíli, jež Unie sleduje v rámci jednání, by narušilo atmosféru důvěry při jednáních probíhajících v době rozhodování o odepření přístupu k dokumentům, které tyto informace obsahují (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. května 2012, In ’t Veld v. Rada,
T‑529/09
,
EU:T:2012:215
, body
,
a
).
Kromě toho je třeba především připomenout, že v kontextu mezinárodních jednání se mohou postoje, které zaujala Unie, již z povahy věci vyvíjet v závislosti na průběhu těchto jednání, ústupcích a kompromisech, na něž v tomto rámci přistoupily dotčené strany jednání. Formulace postojů v jednáních může tedy zahrnovat řadu taktických úvah vyjednavačů, mezi nimi i samotné Unie, o tom, že zpřístupnění unijních postojů zastávaných v mezinárodních jednáních může porušit ochranu veřejného zájmu, pokud jde o mezinárodní vztahy (rozsudek Tribunálu ze dne 12. září 2013, Besselink v. Rada,
T‑331/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:419
, body
a
).
Za těchto podmínek má Tribunál za to, že v projednávané věci s ohledem jednak na předběžnou podobu navrhovaných změn doporučených členy právní služby, které v této fázi ještě Komise jakožto orgán nepřevzala, a jednak na obsah tohoto dopisu, jež má být potvrzen a podepsán Tureckou republikou v návaznosti na diskuze a jednání s Řeckou republikou a Unií, se Komise nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když se v případě prvního sporného dokumentu dovolávala výjimky týkající se ochrany mezinárodních vztahů podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001.
Druhý sporný dokument obsahuje stanovisko právní služby zaslané kanceláři pana Timmermanse, prvního místopředsedy Evropské komise, GŘ pro vnitřní věci a GŘ pro rozšíření v odpovědi na otázku položenou neformálně nizozemským předsednictvím EU e-mailem ze dne 9. dubna 2016. Toto stanovisko se týká výhradně otázky, zda řecké odvolací výbory zřízené novými řeckými právními předpisy v oblasti azylu mohou být považovány za soudy ve smyslu článku 46 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (
Úř. věst. 2013, L 180, s. 60
).
Na rozdíl od toho, co tvrdila Komise, by samotné zpřístupnění sporného dokumentu neporušilo ochranu veřejného zájmu, pokud jde o mezinárodní vztahy, jelikož posouzení obsažená v tomto dokumentu se týkají výlučně právních předpisů členského státu Unie, a tudíž neobsahují žádné stanovisko v souvislosti s Tureckem, jelikož se Komise v napadeném rozhodnutí nedovolává porušení mezinárodních vztahů Řecké republiky s tímto třetím státem, které by bylo následkem odhalení právních posouzení ohledně právního řádu tohoto členského státu v rámci dvoustranných jednání mezi oběma státy ohledně definice způsobů provádění prohlášení EU a Turecka.
Pokud jde o třetí sporný dokument, ten se rovněž a především týká řeckých odvolacích výborů, s výjimkou e-mailu uvedeného na poslední straně tohoto dokumentu, který odkazuje na jednání s tureckými orgány. Stejně jako v případě druhého sporného dokumentu se Tribunál domnívá, že bez ohledu na svou širokou posuzovací pravomoc Komise v této souvislosti neprokázala, v čem by ochrana veřejného zájmu, pokud jde o mezinárodní vztahy Unie, mohla být ovlivněna zveřejněním třetího sporného dokumentu, z něhož je vynechaný poslední e-mail, ačkoli tento dokument neobsahuje žádné stanovisko v souvislosti s Tureckou republikou, a kromě toho se Komise v napadeném rozhodnutí nedovolávala porušení mezinárodních vztahů Řecké republiky s tímto třetím státem, které by bylo následkem odhalení právních posouzení ohledně právního řádu tohoto členského státu v rámci dvoustranných jednání mezi oběma státy týkající se definice způsobů provádění prohlášení EU a Turecka.
Z toho vyplývá, že Komise tím, že odepřela přístup ke druhému a třetímu spornému dokumentu na základě čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001, se dopustila zjevně nesprávného posouzení.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že první žalobní důvod musí být zamítnut, co se týče odepření přístupu Komisí k prvnímu spornému dokumentu, jelikož se Komise nedopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že odůvodnila toto odepření skutečností, že by zpřístupnění takových dokumentů mohlo zkomplikovat postavení EU v dialogu s Tureckou republikou, a v důsledku toho by mohlo narušit vztahy Unie, a v němž měla Komise právo předložit toto zdůvodnění v souhrnné podobě, pokud by poskytnutí podrobnějších vysvětlení v rozporu s kogentním rozsahem ochrany, kterou unijní zákonodárce stanovil v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001, znamenalo odhalit obsah dokumentů spadající pod ochranu stanovenou tímto ustanovením jak tomu bylo v projednávaném případě.
Naproti tomu prvnímu žalobnímu důvodu musí být částečně vyhověno v rozsahu, v němž se týká odepření přístupu Komisí na základě čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001 k druhému a třetímu spornému dokumentu, s výjimkou e-mailu, který se nachází na poslední straně třetího sporného dokumentu.
Nicméně vzhledem k tomu, že odepření přístupu ke sporným dokumentům bylo rovněž zdůvodněné odkazem na čl. 4 odst. 2 a 3 nařízení č. 1049/2001, je třeba dále určit, zda tyto ostatní důvody pro odepření byly v projednávaném případě použitelné tak, aby v každém případě odůvodnily smysl napadeného rozhodnutí.
K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001
V rámci druhého žalobního důvodu žalobce uvádí, že Komise v napadeném rozhodnutí porušila čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001. Tento žalobní důvod se dělí na tři části, které je třeba posoudit postupně.
K první části druhého žalobního důvodu, která se týká ochrany soudního řízení
Na podporu první části druhého žalobního důvodu žalobce uvádí, že Komise v napadeném rozhodnutí nedodržela čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001, neboť v projednávaném případě uplatnila obecnou domněnku o odepření přístupu ke sporným dokumentům. Judikatura totiž uznává možnost uplatnit takovéto domněnky pouze v případě probíhajícího soudního řízení. Přitom ke dni přijetí napadeného rozhodnutí žádné soudní řízení neprobíhalo. Kromě toho se podle judikatury obecná domněnka porušení ochrany soudního řízení týká pouze vyjádření účastníků řízení předložených v rámci takových řízení, což není případ sporných dokumentů.
Mimoto má žalobce za to, že Komise v projednávané věci neprokázala, jak by zpřístupnění sporných dokumentů mohlo konkrétně a skutečně porušit ochranu soudního řízení. V tomto ohledu zdůrazňuje, že sporné dokumenty nebyly vyhotoveny pro účely soudního řízení. Bez ohledu na podání žalob, ke kterému došlo až po podání žádosti o přístup k dokumentům, které vedly k usnesením v azylových věcech, má žalobce za to, že sporné dokumenty byly vypracovány za účelem posouzení příslušného unijního
acquis
, což značně překračuje předmět těchto žalob.
V každém případě žalobce poznamenává, že Komise neměla v azylových věcech postavení žalované strany, a tudíž se nemůže dovolávat zásady rovnosti zbraní a nemůže ani obecně odkazovat na ochranu soudního řízení ve vztahu ke všem dokumentům, které mají spojitost s předmětem tehdy probíhajících soudních řízení. Dále má žalobce za to, že si Komise protiřečí, když se v projednávané věci dovolává této ochrany tvrzením, že sporné dokumenty souvisí s těmito případy, a když zároveň uvádí, že tyto dokumenty se týkají zejména změny rozhodnutí 2015/1601 a nařízení č. 539/2001. Ve skutečnosti tyto dokumenty obsahují pouze objektivní skutečnosti, jejichž zveřejnění podle žalobce nemohlo ovlivnit postavení Komise v rámci uvedených soudních řízení.
Komise navrhuje zamítnutí první části druhého žalobního důvodu, přičemž nejprve připomíná, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, v napadeném rozhodnutí neuplatnila obecnou domněnku nezpřístupnění založenou na výjimce týkající se ochrany soudního řízení nebo na jiné výjimce stanovené v nařízení č. 1049/2001. O odepření přístupu totiž bylo rozhodnuto po individuálním posouzení obsahu sporných dokumentů, a co se týče skutečnosti, že sporné dokumenty nepředstavují vyjádření účastníků řízení v rámci soudního řízení, Komise se dovolává rozsudků ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise (
T‑796/14
,
EU:T:2016:483
, bod
), a ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise (
T‑18/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:487
, bod
), které žalobce považuje za rozporné s judikaturou Soudního dvora, v nichž Tribunál rozhodl, že výjimka týkající se ochrany soudního řízení se uplatní rovněž na dokumenty, které nebyly vyhotoveny pouze pro účely soudního řízení.
Podle Komise přitom ke dni přijetí napadeného rozhodnutí, což je v projednávané věci jediné relevantní datum, mělo zpřístupnění sporných dokumentů nevyhnutelně za následek zpřístupnění obsahu budoucích podání vedlejšího účastníka v azylových věcech, které jsou výslovně uvedeny v napadeném rozhodnutí, jelikož sporné dokumenty měly v té době relevantní vztah k těmto případům. Ve jménu zásady rovnosti zbraní, a i když nebyla Komise v uvedených věcech žalovanou stranou a nakonec jí nebylo povoleno vedlejší účastenství z důvodu, že tyto věci byly ukončeny usnesením, a tudíž nemohla předložit spis vedlejšího účastníka, bylo nutné a odůvodněné odepřít přístup ke sporným dokumentům na základě čl. 4 odst. 2 druhé odrážky nařízení č. 1049/2001. V této souvislosti Komise zpochybňuje tvrzení žalobce, že její budoucí spis vedlejšího účastníka by se týkal rozdělení pravomocí mezi Unii a její členské státy, současně však zdůrazňuje, že v těchto věcech se omezila na zodpovídání otázek položených Tribunálem na základě článku 24 statutu Soudního dvora Evropské unie.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud dotyčný orgán rozhodne o odepření přístupu k dokumentu, o jehož zpřístupnění byl požádán, je v zásadě povinen vysvětlit, jak by mohl přístup k tomuto dokumentu konkrétně a skutečně ohrozit zájem chráněný výjimkou stanovenou v článku 4 nařízení č. 1049/2001, na kterou se tento orgán odvolává, přičemž je třeba zdůraznit, že takové ohrožení musí být důvodně předvídatelné, a nikoli čistě hypotetické (viz rozsudek ze dne 17. října 2013, Rada v. Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:671
, bod
a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 3. července 2014, Rada v. in ’t Veld,
C‑350/12 P
,
EU:C:2014:2039
, bod
).
Dále platí, že pokud orgán uplatní jednu z výjimek stanovených v čl. 4 odst. 2 a 3 nařízení č. 1049/2001, má povinnost zvážit zvláštní zájem, který má být chráněn nezpřístupněním dotyčného dokumentu, a zejména obecný zájem na zpřístupnění tohoto dokumentu vzhledem k výhodám vyplývajícím, jak uvádí bod 2 odůvodnění nařízení č. 1049/2001, ze zvýšené transparentnosti, tedy bližší účasti občanů na rozhodovacím procesu, jakož i větší legitimity, účinnosti a odpovědnosti správních orgánů ve vztahu k občanům v demokratickém systému (viz rozsudek ze dne 17. října 2013, Rada v. Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:671
, bod
a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 3. července 2014, Rada v. in ’t Veld,
C‑350/12 P
,
EU:C:2014:2039
, bod
).
Pokud jde o výjimku týkající se ochrany „soudních řízení“ podle čl. 4 odst. 2 druhé odrážky nařízení č. 1049/2001, ta stanoví, že ochrana veřejného zájmu brání zpřístupnění obsahu nejen dokumentů vyhotovených za účelem konkrétního soudního řízení (viz rozsudky ze dne 6. července 2006, Franchet a Byk v. Komise,
T‑391/03 a T‑70/04
,
EU:T:2006:190
, body
a
a citovaná judikatura, a ze dne 3. října 2012, Jurašinović v. Rada,
T‑63/10
,
EU:T:2012:516
, bod
a citovaná judikatura), to znamená vyjádření účastníků řízení nebo jiná podání, ale rovněž interní dokumenty o vyšetřování projednávané věci, sdělení týkající se věci vzájemně předané mezi dotyčným GŘ a právní službou nebo advokátní kanceláří, přičemž cílem tohoto vymezení působnosti výjimky v uvedené věci je zaručit ochranu práce v rámci Komise i důvěrnost a ochranu zásady profesního tajemství advokátů (rozsudek ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑796/14
,
EU:T:2016:483
, bod
, a ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑18/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:487
, bod
).
V této souvislosti byla uznána existence obecné domněnky o nepřípustnosti zpřístupnění vyjádření účastníka řízení v rámci soudního řízení, stanovené v čl. 4 odst. 2 druhé odrážce nařízení č. 1049/2001, dokud uvedené řízení probíhá (rozsudek ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
; ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑796/14
,
EU:T:2016:483
, bod
, a ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑18/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:487
, bod
), i když tato domněnka je použitelná pouze v případě konkrétního probíhajícího řízení a v zásadě již nemůže být uplatněna dotčeným orgánem, pokud bylo dané řízení ukončeno soudním rozhodnutím (rozsudek ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
).
Kromě toho Soudní dvůr rozhodl, že výjimka týkající se ochrany soudního řízení znamená, že musí být zajištěno dodržování zásady rovnosti zbraní, jakož i řádný výkon spravedlnosti. Přístup k dokumentům jedním z účastníků řízení by totiž mohl narušit nezbytnou rovnováhu mezi stranami sporu, tj. rovnováhu, která je základem zásady rovnosti zbraní, jelikož by povinnosti zpřístupnění podléhal pouze orgán, jehož se týká žádost o přístup k dokumentům, a nikoli všichni účastníci řízení (rozsudek ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, body
až
).
To platí zejména z toho důvodu, že v rámci věcí týkajících se přístupu k předběžným stanoviskům vypracovaným orgánem v souvislosti s přípravou legislativního návrhu měl Tribunál za to, že nehledě na to, co bylo rozhodnuto v rozsudku ze dne 6. července 2006, Franchet a Byk v. Komise (
T‑391/03 a T‑70/04
,
EU:T:2006:190
, body
až
a citovaná judikatura), judikatura uvedená v předchozím bodě tohoto rozsudku nevylučuje, aby jiné dokumenty, než jsou vyjádření účastníka řízení a dokumenty předané mezi právní službou orgánu konkrétně v souvislosti s probíhajícím řízením, mohly spadat do působnosti výjimky týkající se ochrany soudního řízení. V tomto ohledu Tribunál zdůraznil, že zásada rovnosti zbraní, jakož i řádný výkon spravedlnosti jsou jádrem ochrany stanovené v čl. 4 odst. 2 druhé odrážce nařízení č. 1049/2001, a uvedl, že potřeba zajistit rovnost zbraní před soudem přitom odůvodňuje ochranu nejen dokumentů vyhotovených pouze pro účely konkrétního sporu, jako jsou vyjádření účastníka řízení, ale i dokumentů, jejichž zpřístupnění by mohlo v rámci konkrétního sporu narušit dotčenou rovnost, která je důsledkem samotného konceptu spravedlivého procesu (rozsudek ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑796/14
,
EU:T:2016:483
, bod
, a ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑18/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:487
, bod
).
V obou případech, přestože dokumenty nebyly vyhotoveny v rámci konkrétního soudního řízení, by totiž integrita dotyčného soudního řízení i rovnost zbraní mezi oběma stranami mohly být vážně narušeny, pokud by strany měly privilegovaný přístup k interním informacím druhé strany, jež úzce souvisí s právními aspekty probíhajícího nebo potenciálně hrozícího sporu (rozsudky ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑796/14
,
EU:T:2016:483
, bod
, a ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑18/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:487
, bod
).
Aby však bylo možné výjimku uplatnit, je nezbytné, aby požadované dokumenty měly v okamžiku přijetí rozhodnutí o odepření přístupu relevantní souvislost se soudním řízením probíhajícím před unijním soudem, u něhož se dotyčný orgán této výjimky dovolává, nebo s řízením zahájeným před vnitrostátním soudem za podmínky, že v těchto řízeních vyvstává otázka výkladu nebo platnosti aktu unijního práva takovým způsobem, že se s ohledem na kontext věci jeví žádost o rozhodnutí o předběžné otázce jako zvláště pravděpodobná (rozsudky ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑796/14
,
EU:T:2016:483
, body
a
, a ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise,
T‑18/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:487
, bod
).
Právě na základě těchto úvah vyplývajících z judikatury Tribunálu je třeba vyřešit první část druhého žalobního důvodu, přičemž na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, podrobná judikatura týkající se výjimky stanovené v čl. 4 odst. 2 druhé odrážce nařízení č. 1049/2001, jak byla připomenuta výše a jak vyplývá z rozsudků ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise (
T‑796/14
,
EU:T:2016:483
), a ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise (
T‑18/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:487
), nevychází z širšího výkladu této výjimky, který by byl v rozporu s judikaturou Soudního dvora, který se ostatně takovou otázkou do dnešního dne nezabýval přímo.
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že sporné dokumenty nebyly vypracovány v souvislosti s probíhajícím soudním řízením.
Nicméně je třeba uvést, že k datu 19. září 2016, kdy bylo přijato napadené rozhodnutí, které je jediné v projednávané věci relevantní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. ledna 2010, Internationaler Hilfsfonds v. Komise,
C‑362/08 P
,
EU:C:2010:40
, bod
), probíhala tři soudní řízení, a sice azylové věci, které se týkaly výhradně legality prohlášení EU a Turecka ze dne 18. března 2016, které nahradilo prohlášení EU a Turecka ze dne 8. března 2016. Kromě toho Komise, která nebyla žalovanou stranou, v těchto případech k tomuto datu již předložila návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení na základě článku 143 jednacího řádu.
Dále Tribunál konstatuje, že sporné dokumenty byly vypracovány právní službou zastupující Komisi v těchto soudních řízeních a jsou úzce spjaty s právními aspekty soudních sporů, které jsou jádrem těchto soudních řízení. Tyto dokumenty se totiž týkají podmínek navrácení neoprávněně pobývajících migrantů při dodržování azylových řízení zavedených unijním právem, a zejména stanovených postupů poté, co byly jejich žádosti o azyl prohlášeny za nepřípustné nebo neopodstatněné, což jsou rozhodnutí, které v Řecku přijímají odvolací výbory.
Za těchto podmínek je třeba připustit, že Komise mohla v napadeném rozhodnutí uplatnit výjimku týkající se ochrany soudního řízení podle čl. 4 odst. 2 druhé odrážky nařízení č. 1049/2001, pokud jde o sporné dokumenty jako celek.
V tomto ohledu na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, Komise neuplatnila domněnku nepřípustnosti zpřístupnění z důvodu ochrany soudních řízení, nýbrž provedla individuální posouzení každého ze sporných dokumentů.
V důsledku toho musí být první část druhého žalobního důvodu zamítnuta.
Ke druhé části druhého žalobního důvodu, která se týká ochrany právního poradenství
V rámci druhé části druhého žalobního důvodu žalobce tvrdí, že právní posudky a analýzy, které jsou předmětem žádosti o přístup, se týkají přijetí právních nástrojů, které byly nebo budou přijaty za účelem provádění prohlášení EU a Turecka ze dne 8. a 18. března 2016, takže z jeho pohledu se vztahují k legislativnímu procesu, v tomto případě ke změně rozhodnutí 2015/1601 a nařízení č. 539/2001, z čehož žalobce dovozuje, že Komise nemohla odepřít jejich zpřístupnění.
Nehledě na tento aspekt a i za předpokladu, že by se „kontext předběžných postojů obsažených v požadovaných dokumentech netýkal výše uvedených legislativních postupů“, se žalobce domnívá, že Komise v napadeném rozhodnutí v každém případě nevysvětlila, v čem by jí zpřístupnění sporných dokumentů zbavilo možnosti obdržet nezávislá, objektivní a úplná stanoviska ve smyslu judikatury. V tomto ohledu se totiž omezila na kategorické tvrzení, že zpřístupnění dokumentů „by jí připravilo o klíčový prvek […] při provádění prohlášení EU a Turecka“. V rozsudku ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada (
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, body
až
), přitom Soudní dvůr stanovil zásadu, že právní stanoviska týkající se oblasti legislativy by měla být zpřístupněna. Žalobce tvrdí, že v každém případě vzhledem k tomu, že sporné dokumenty měly informovat Komisi o pravomoci Unie přijmout prohlášení EU a Turecka ze dne 8. a 18. března 2016 a o unijním
acquis
v oblasti azylu, tento orgán nemohl důvodně očekávat, že tato právní stanoviska zůstanou důvěrná. Komise měla naopak očekávat, že v určitém okamžiku budou zveřejněna, a v tomto ohledu žalobci není zřejmé, v čem obecně by zpřístupnění takových dokumentů, jako jsou sporné dokumenty, mohlo tomuto orgánu bránit v tom, aby požádal o právní poradenství.
V replice žalobce uvádí, že i když ochrana právního poradenství může odůvodnit napadené rozhodnutí, toto rozhodnutí musí být nicméně zrušeno pro „nedostatek odůvodnění“ („lack of reasoning“) kvůli nekonzistentnímu popisu a zmatečné argumentaci Komise, pokud jde o povahu, obsah a kontext vypracování sporných dokumentů.
Komise navrhuje zamítnout druhou část druhého žalobního důvodu pro neopodstatněnost, především z toho důvodu, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, sporné dokumenty nebyly vytvořeny nebo obdrženy v průběhu procesu přijímání aktů, které jsou právně závazné v členských státech nebo pro členské státy ve smyslu bodu 68 rozsudku ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada (
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
). Představují totiž pouze předběžná stanoviska týkající se otázek, které byly zároveň předmětem probíhajících diskuzí v rámci postupů přijímání návrhů na změnu rozhodnutí 2015/1601 a nařízení č. 539/2001. Proto nemohou být považovány za dokumenty vytvořené pro účely legislativních postupů týkajících se těchto dvou v současné době platných právních aktů Unie. Vzhledem k tomu, že představují pouze interní předběžná právní stanoviska orgánu, mohly by být podle názoru Komise nesprávně vyloženy nebo špatně pochopeny, pokud by byly zveřejněny mimo kontext, v němž byly vypracovány.
Komise tvrdí, že v napadeném rozhodnutí vysvětlila žalobci, že ve spolupráci s příslušnými vnitrostátními orgány právě probíhají aktivity, které se týkají citlivé otázky uprchlické krize. Zpřístupnění sporných dokumentů týkajících se výkladu unijního
acquis
v oblasti azylu by totiž mělo vážný dopad na zájem Komise získat nezávislá, objektivní a úplná stanoviska, a to za situace, kdy je tento orgán od března 2016 v intenzivním a trvajícím kontaktu s orgány dotčených členských států, zejména Řecké republiky, pokud jde o opatření, která je nezbytné přijmout k zajištění provádění prohlášení EU a Turecka ze dne 8. a 18. března 2016, jakož i kontroly nad migrační krizí.
V tomto ohledu okolnost uváděná žalobcem, že sporné dokumenty obsahují údajně objektivní výklad a že otázky řešené v těchto dokumentech byly předmětem diskusí mezi odborníky, nemůže bránit Komisi v tom, aby chránila své možnosti získání nezávislých, objektivních a úplných stanovisek v citlivé oblasti a v průběhu složitého období provádění prohlášení EU a Turecka ze dne 18. března 2016, přičemž Komise připomíná, že veřejnosti pravidelně poskytuje informace o provádění tohoto prohlášení.
Nakonec má Komise za to, že žalobní důvod směřující ke zrušení a vycházející z údajného „nedostatku odůvodnění“ z její strany byl uplatněn až v replice a že vzhledem k tomu, že žalobce opožděnost podání neospravedlnil platnými důvody, musí být tento žalobní bod odmítnut jako nepřípustný. V každém případě žalobce nepodložil toto tvrzení, které je ostatně zjevně neopodstatněné.
Úvodem je třeba připomenout, že účelem výjimky týkající se právního poradenství stanovené v čl. 4 odst. 2 druhé odrážce nařízení č. 1049/2001 je chránit zájem orgánu požadovat právní stanoviska a obdržet nezávislá, objektivní a úplná stanoviska, a aby tato výjimka mohla být uplatněna orgánem, je ještě zapotřebí, aby nebezpečí porušení tohoto zájmu bylo rozumně předvídatelné, a nikoli čistě hypotetické (rozsudek ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, body
a
).
V této souvislosti ohledně skutečnosti, že zpřístupnění stanoviska právní služby týkajícího se legislativního návrhu může přivodit pochybnosti o legalitě dotyčného legislativního aktu, již bylo uvedeno, že právě transparentnost v tomto ohledu, tím, že umožňuje, aby bylo otevřeně diskutováno několik náhledů, přispívá k tomu, aby orgány získaly větší legitimitu v očích evropských občanů a vzrostla jejich důvěra. Ve skutečnosti je to spíše nedostatek informací a diskuse, které mohou vyvolat u občanů pochybnosti nejen stran legality jednotlivého aktu, ale také stran legitimity celého rozhodovacího procesu (rozsudek ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
).
V projednávaném případě je však třeba konstatovat, že na rozdíl od tvrzení žalobce, který zmiňuje odkaz uvedený v napadeném rozhodnutí a týkající se výjimky podle čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001 na návrhy na změnu rozhodnutí 2015/1601 a nařízení č. 539/2001, sporné dokumenty nepředstavují právní stanoviska související s konkrétním legislativním návrhem. Představují totiž předběžná stanoviska právní služby ohledně některých aspektů unijního práva v oblasti azylu, jak jsou provedeny do řeckého právního řádu a v souvislosti s politickými závazky, které byly sjednány a uzavřeny pod označením „prohlášení EU a Turecka“ mezi hlavami států nebo předsedy vlád členských států Unie a jejich tureckým protějškem.
Nelegislativní činnost orgánů totiž není vyňata z působnosti nařízení č. 1049/2001. V tomto ohledu stačí připomenout, že čl. 2 odst. 3 tohoto nařízení uvádí, že toto nařízení „se vztahuje na všechny dokumenty, které má orgán v držení, to znamená na dokumenty, které vytvořil nebo obdržel a které má v držení, a to ve všech oblastech činnosti Unie (v tomto smyslu viz rozsudek Švédsko v. MyTravel a Komise,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, body
,
a
, a ze dne 3. července 2014, Rada v. in ’t Veld,
C‑350/12 P
,
EU:C:2014:2039
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci sporné dokumenty obsahují právní konzultace určené zejména kancelářím předsedy Komise, vysokého představitele Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku a komisaře pro vnitřní věci, přičemž tyto konzultace byly vyžádány narychlo za účelem pomoci zástupcům Komise při schůzkách se zástupci Řecké republiky a Turecké republiky ohledně opatření, která tyto dva státy musí přijmout v rámci provádění závazků přijatých na základě prohlášení EU a Turecka ve dnech 8. a 18. března 2016.
V tomto ohledu, jak správně uvádí Komise, by takové zpřístupnění přípravných a interních právních stanovisek vypracovaných pro účely politického dialogu mezi tímto orgánem a zástupci členského státu a třetího státu předvídatelným způsobem narušilo zájem Komise vyžádat si a získat nezávislá, objektivní a úplná právní stanoviska od svých útvarů s cílem připravit konečné stanovisko Komise jakožto celého orgánu, a to navíc v oblasti, která vykazuje určitou politickou citlivost, a za naléhavých okolností s cílem řešit choulostivou migrační situaci.
Konzultace mezi útvary, které daly za vznik sporným dokumentům, ale které byly zároveň doprovázeny telefonickými hovory, totiž představují přípravné práce nezbytné k řádnému fungování tohoto orgánu. Přitom nezávislost, objektivita, úplnost a rychlost těchto právních konzultací podaných v naléhavé situaci – jak ukazují zejména pozdní hodiny, během kterých byly dotčené e-maily zasílány členy právní služby předsedovi Komise a GŘ, které spadá pod komisaře pro vnitřní věci – by byly v dané věci dotčeny, pokud by autoři takových konzultací, které byly sepsány ve spěchu při přípravě na setkání mezi odpovědnými zástupci tohoto orgánu a zástupci členského státu a třetího státu, museli předjímat, že tyto e-maily by mohly být zpřístupněny veřejnosti.
Konečně pokud jde o žalobní důvod formulovaný v replice žalobcem a vycházející z „nedostatku odůvodnění“ ze strany Komise v napadeném rozhodnutí nebo nedostatečnosti odůvodnění, stačí konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, popis povahy a obsahu požadovaných dokumentů a důvody zamítnutí uvedené Komisí v napadeném rozhodnutí, včetně popisu kontextu, v němž byly dokumenty vypracovány, se vzájemně nevylučují a splňují požadavky článku 296 SFEU. Tento žalobní důvod tedy musí být v každém případě zamítnut, aniž je třeba přezkoumat námitku nepřípustnosti vznesenou k tomuto bodu Komisí v duplice.
S ohledem na výše uvedené musí být druhá část druhého žalobního důvodu zamítnuta.
Ke třetí části druhého žalobního důvodu, která se týká existence převažujícího veřejného zájmu na zpřístupnění sporných dokumentů
I za předpokladu, že by v projednávané věci mohla být uznána existence obecné domněnky porušení nebo skutečného porušení ochrany soudního řízení a právního poradenství, žalobce podpůrně uvádí, v rámci třetí části druhého žalobního důvodu, že existuje převažující veřejný zájem na zpřístupnění sporných dokumentů ve smyslu čl. 4 odst. 2
in fine
nařízení č. 1049/2001. Unijní orgány totiž mohou nést odpovědnost a prokázat oprávněnost rozhodnutí, která přijímají jménem svých občanů, pouze pokud jsou občané schopni pochopit právní rámec, ve kterém jsou tato rozhodnutí přijata. Přístup ke sporným dokumentům tedy má být občanům umožněn, i když by toto zpřístupnění mohlo porušit ochranu soudního řízení a právního poradenství.
V každém případě žalobce tvrdí, že napadené rozhodnutí porušuje čl. 4 odst. 2
in fine
nařízení č. 1049/2001 v rozsahu, v němž Komise opomněla přezkoumat existenci převažujícího veřejného zájmu ve prospěch zpřístupnění a obecněji porovnat zájmy, kterým svědčí zveřejnění, se zájmy, které takovému zpřístupnění brání. V tomto ohledu žalobce zpochybňuje tvrzení tohoto orgánu, že uvedl pouze obecné úvahy, které nejsou s to prokázat, že zásada transparentnosti má v projednávaném případě zvláštní význam. Odkaz na zvláštní povahu migrační krize a opatření přijatá k jejímu řešení totiž podle žalobce postačuje k prokázání, že v projednávaném případě existuje zvláštní veřejný zájem na zpřístupnění ve smyslu čl. 4 odst. 2 poslední části věty nařízení č. 1049/2001.
Komise navrhuje zamítnout třetí část druhého žalobního důvodu pro neopodstatněnost a zdůrazňuje, že v napadeném rozhodnutí žalobci sdělila, že se omezil na uplatnění zásady transparentnosti, aniž prokázal, v čem má tato zásada v projednávaném případě zvláštní význam, který by mohl převážit nad legitimními důvody, které odůvodňují nezpřístupnění sporných dokumentů.
V projednávaném případě sice Komise podle svého tvrzení posoudila existenci převažujícího veřejného zájmu, avšak nic to nemění na tom, že je na žalobci, aby prokázal existenci takového veřejného zájmu. Přitom ohledně tohoto aspektu se žalobce omezil na uvedení obecných úvah týkajících se práva společnosti být informována a práv občanů pochopit dotčenou právní situaci, přičemž podle názoru Komise nebyly tyto úvahy nijak způsobilé prokázat, že by zásada transparentnosti měla v projednávaném případě zvláštní význam, který by jí dával přednost před důvody pro nezveřejnění sporných dokumentů, a to tím spíše, že se Komise výslovně snažila informovat občany šířením aktualizovaných informací, jako je sdělení ze dne 16. března 2016 nazvané „Další operativní kroky ve spolupráci EU s Tureckem v oblasti migrace“. Navíc akademická diskuze nemůže představovat důkaz o existenci převažujícího veřejného zájmu ve smyslu čl. 4 odst. 2
in fine
nařízení č. 1049/2001.
V každém případě Komise tvrdí, že u některých sporných dokumentů je výjimka týkající se ochrany mezinárodních vztahů použitelná. Pokud jde o tuto výjimku upravenou v čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001, unijní normotvůrce nestanovil žádné poměřování převažujícího veřejného zájmu ve prospěch zpřístupnění.
Úvodem je třeba připomenout, že pokud orgán uplatňuje jednu z výjimek stanovených v čl. 4 odst. 2 a 3 nařízení č. 1049/2001, má povinnost zvážit zvláštní zájem, jenž má být chráněn nezpřístupněním dotyčného dokumentu, a zejména obecný zájem na zpřístupnění tohoto dokumentu vzhledem k výhodám vyplývajícím, jak uvádí bod 2 odůvodnění nařízení č. 1049/2001, ze zvýšené transparentnosti, tedy bližší účasti občanů na rozhodovacím procesu, jakož i větší legitimity, účinnosti a odpovědnosti správních orgánů ve vztahu k občanům v demokratickém systému (viz rozsudek ze dne 17. října 2013, Rada v. Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:671
, bod
a citovaná judikatura).
Je nicméně na žadateli, aby uvedl konkrétní okolnosti zakládající převažující veřejný zájem, který odůvodňuje zpřístupnění dotčených dokumentů (rozsudky ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise,
C‑514/11 P a C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
, bod
; ze dne 16. července 2015, ClientEarth v. Komise,
C‑612/13 P
,
EU:C:2015:486
, bod
, a ze dne 23. ledna 2017, Justice & Environment v. Komise,
T‑727/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:18
, bod
).
Převažující veřejný zájem, který může odůvodnit zpřístupnění dokumentu, se tedy nemusí nutně lišit od zásad, na nichž stojí nařízení č. 1049/2001 (rozsudky ze dne 14. listopadu 2013, LPN a Finsko v. Komise,
C‑514/11 P a C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
, bod
, a ze dne 16. července 2015, ClientEarth v. Komise,
C‑612/13 P
,
EU:C:2015:486
, bod
).
V tomto ohledu zásada transparentnosti, z níž vychází nařízení č. 1049/2001 a jíž se žalobce dovolává, přispívá k posílení demokracie tím, že občanům umožňuje kontrolovat všechny informace, které jsou základem pro přijetí legislativního aktu. Možnost, aby se občané seznámili s důvody vedoucími k zákonodárným činnostem, je totiž podmínkou toho, aby mohli účinně vykonávat svá demokratická práva (rozsudek ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
).
V projednávaném případě je nutno připomenout, že sporné dokumenty nebyly vypracovány v rámci legislativního postupu ve smyslu Smlouvy o FEU.
Žalobce však uvedl obecné úvahy týkající se zásady transparentnosti, které v obecném zájmu zahrnují lepší zapojení občanů do rozhodovacího procesu, jakož i vyšší legitimitu, účinnost a odpovědnost správních orgánů ve vztahu k občanům v demokratickém systému (rozsudek Soudního dvora ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
).
V tomto ohledu nejprve vzhledem k tomu, že bylo uvedeno, že na odepření zpřístupnění prvního sporného dokumentu se vztahují výjimky upravené v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001, je třeba třetí část druhého žalobního důvodu zamítnout, pokud jde o tento dokument, jako irelevantní. V rámci tohoto ustanovení musí orgány odepřít přístup k dokumentům spadajícím pod tyto povinné výjimky, je-li předložen důkaz o okolnostech uvedených v těchto závazných výjimkách, aniž je nutné vyvažovat ochranu veřejného zájmu s nadřazeným veřejným zájmem (viz rozsudky ze dne 25. dubna 2007, WWF European Policy Programme v. Rada,
T‑264/04
,
EU:T:2007:114
, body
a
, a ze dne 12. září 2013, Besselink v. Rada,
T‑331/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:419
, bod
).
Dále na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, obecné úvahy týkající se zásady transparentnosti, které uvedl ve své potvrzující žádosti, byly Komisí v napadeném rozhodnutí zohledněny, avšak Komise byla toho názoru, že tyto obecné úvahy nejsou s to prokázat, že zásada transparentnosti má v projednávaném případě zvláštní význam, který by mohl převážit nad závěry odůvodňujícími odepření přístupu ke sporným dokumentům.
V tomto ohledu je třeba dále uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, autoři sporných dokumentů v nich neposuzovali rozdělení pravomocí mezi Unii a její členské státy s cílem přijmout prohlášení EU a Turecka ve dnech 8. a 18. března 2016.
Za těchto podmínek a s přihlédnutím k argumentům předloženým žalobcem je třeba konstatovat, že žalobce neprokázal, v čem by měla mít zásada transparentnosti v projednávaném případě zvláštní význam, který by odůvodňoval, přinejmenším pokud jde o dokumenty, na něž se nevztahují výjimky stanovené v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001, zveřejnění sporných dokumentů spadajících pod ochranu soudního řízení a právního poradenství. Jen pro úplnost Tribunál poznamenává, že totéž platí pro dokumenty, na něž se vztahují výjimky uvedené v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001.
Třetí část je tudíž nutno zamítnout a s ní i druhý žalobní důvod v celém rozsahu.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, jenž vychází z porušení čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001
V rámci čtvrtého žalobního důvodu, který byl uplatněn podpůrně a který je třeba posoudit před třetím žalobním důvodem, žalobce zpochybňuje tvrzení Komise, podle kterého není možný částečný přístup ke sporným dokumentům. S ohledem na povahu těchto dokumentů je podle žalobce nemyslitelné, aby se výjimka uplatněná Komisí vztahovala na celý text obsažený v dokumentech. Tím, že Komise v napadeném rozhodnutí odepřela žalobci částečný přístup, tedy porušila čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001.
Komise navrhuje tento žalobní důvod zamítnout a zdůrazňuje, že v napadeném rozhodnutí vysvětlila, že zvažovala možnost poskytnout částečný přístup ke sporným dokumentům, ale zamítla ho proto, že dokumenty ve svém celku spadají pod výjimku odůvodňující nezpřístupnění ve smyslu nařízení č. 1049/2001.
V tomto ohledu čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001 stanoví, že „pokud se některá z výjimek vztahuje pouze na část požadovaného dokumentu, zbývající části dokumentu se zpřístupní“.
Podle ustálené judikatury musí být přezkum částečného přístupu k dokumentu unijních orgánů uskutečněn s ohledem na zásadu proporcionality (rozsudek ze dne 12. září 2013, Besselink v. Rada,
T‑331/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:419
, bod
; v tomto smyslu viz také rozsudek ze dne 6. prosince 2001, Rada v. Hautala,
C‑353/99 P
,
EU:C:2001:661
, body
a
).
Ze samotného znění čl. 4 odst. 6 vyplývá, že orgán je povinen zkoumat, zda je třeba přiznat částečný přístup k dokumentům uvedeným v žádosti o přístup tak, že se případné odepření omezí pouze na údaje, na které se vztahují uvedené výjimky. Orgán musí přiznat takový částečný přístup, pokud cíle sledovaného tímto orgánem při odepření přístupu k dokumentu může být dosaženo v případě, že se uvedený orgán omezí na skrytí částí textu, které by mohly poškodit chráněný veřejný zájem (viz rozsudky ze dne 25. dubna 2007, WWF European Policy Programme v. Rada,
T‑264/04
,
EU:T:2007:114
, bod
, a ze dne 12. září 2013, Besselink v. Rada,
T‑331/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:419
, bod
; v tomto smyslu viz též rozsudek ze dne 6. prosince 2001, Rada v. Hautala,
C‑353/99 P
,
EU:C:2001:661
, bod
).
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že Komise v napadeném rozhodnutí, jak v tomto rozhodnutí uvedla, posoudila možnost udělit žalobci částečný přístup ke sporným dokumentům.
Přitom ze sporných dokumentů, které Komise předložila před Tribunálem, nevyplývá, že bylo možné poskytnout částečný přístup k ostatním dokumentům, aniž to vedlo k odhalení obsahu částí těchto dokumentů, k nimž je odepření přístupu odůvodněné, a zejména strategických cílů, jichž se týkala jednání o provádění, z podnětu EU, prohlášení EU a Turecka Řeckou republikou a Tureckou republikou.
V tomto ohledu přitom již unijní soud uznal, že v takovém případě žalovaný orgán, kterým je v projednávané věci Komise, nemá povinnost identifikovat v odůvodnění napadeného aktu citlivý obsah sporných dokumentů, který nemůže být zpřístupněním odhalen, pokud by takový postup znamenal předání informací, které jsou chráněny uvedenou výjimkou týkající se ochrany veřejného zájmu v oblasti mezinárodních vztahů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
, a ze dne 12. září 2013, Besselink v. Rada,
T‑331/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:419
, bod
), což je případ týkající se prvního sporného dokumentu.
Totéž platí i pro druhý a třetí sporný dokument, jejichž obsah nemůže být částečně odhalen, aniž je narušena ochrana soudního řízení a právního poradenství.
Vzhledem k předchozím úvahám je namístě zamítnout čtvrtý žalobní důvod.
Ke třetímu žalobnímu důvodu, založenému na porušení čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001
Vzhledem k tomu, že ze zamítnutí prvního, druhého a čtvrtého žalobního důvodu vyplývá, že Komise byla oprávněna odepřít přístup ke sporným dokumentům na základě výjimek stanovených v čl. 4 odst. 1 a 2 nařízení č. 1049/2001, není třeba zkoumat opodstatněnost třetího žalobního důvodu.
V důsledku toho je třeba zamítnout žalobu, aniž je nutné rozhodnout o třetím žalobním důvodu.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Access Info Europe se ukládá náhrada nákladů řízení.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. února 2018.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.