CELEX: 62014TJ0732
Skupna zunanja in varnostna politika
Omejevalni ukrepi, sprejeti zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini
Vpis in nato ohranitev imena tožeče stranke na seznamu subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi
Napaka pri presoji
Obveznost obrazložitve
Pravica do obrambe
Pravica do učinkovitega sodnega varstva
Lastninska pravica
Pravica do opravljanja gospodarske dejavnosti

Dejansko stanje
Tožeča stranka, Sberbank of Russia OAO, je ruska banka na drobno s sedežem v Moskvi (Rusija), ki za nacionalne in mednarodne stranke opravlja bančne storitve.
Svet Evropske unije je 20. februarja 2014 najodločneje obsodil vsakršno uporabo nasilja v Ukrajini. Pozval je k takojšnji ustavitvi nasilja ter doslednemu spoštovanju človekovih pravic in temeljnih svoboščin v Ukrajini. Svet je razmišljal tudi o uvedbi omejevalnih ukrepov proti osebam, odgovornim za kršitve človekovih pravic, nasilje in čezmerno uporabo sile.
Svet je na izredni seji 3. marca 2014 obsodil nasilje ruskih oboroženih sil, s katerim je bila očitno kršena suverenost in ozemeljska nedotakljivost Ukrajine, ter dovoljenje za uporabo oboroženih sil na ozemlju Ukrajine, ki ga je 1. marca 2014 dal Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (zvezni svet federativnega združenja Ruske federacije). Evropska unija je Rusko federacijo pozvala, naj svoje oborožene sile nemudoma umakne na svoja območja, na katerih so v skladu z mednarodnimi obveznostmi stalno nameščene.
Svet je 5. marca 2014 sprejel omejevalne ukrepe, osredotočene na zamrznitev in odvzem odtujenih ukrajinskih državnih sredstev.
Voditelji držav ali vlad Unije so 6. marca 2014 potrdili sklepe Sveta, sprejete 3. marca 2014. Odločno so obsodili neizzvano kršitev suverenosti in ozemeljske nedotakljivosti Ukrajine s strani Ruske federacije ter slednjo pozvali, naj svoje oborožene sile nemudoma umakne na svoja območja, na katerih so v skladu z ustreznimi sporazumi stalno nameščene. Voditelji držav ali vlad Unije so izjavili, da bi vsakršno nadaljnje ravnanje Ruske federacije, ki bi destabiliziralo razmere v Ukrajini, imelo na številnih gospodarskih področjih dodatne in daljnosežne posledice za odnose med Unijo in njenimi državami članicami na eni strani ter Rusko federacijo na drugi strani. Rusko federacijo so pozvali, naj mednarodnim opazovalcem nemudoma omogoči dostop, pri čemer so poudarili, da mora rešitev krize v Ukrajini temeljiti na ozemeljski nedotakljivosti, suverenosti in neodvisnosti države ter na doslednem upoštevanju mednarodnih predpisov.
Parlament Avtonomne republike Krim in lokalna vlada mesta Sevastopol, ki sta območni predstavništvi Ukrajine, sta 16. marca 2014 izvedla referendum o statusu Krima. V okviru tega referenduma je bilo prebivalstvo Krima pozvano, naj navede, ali želi biti priključeno Ruski federaciji kot subjekt oziroma ali želi ponovno vzpostavitev ustave iz leta 1992 in statusa Krima znotraj Ukrajine. Rezultat, objavljen v Avtonomni republiki Krim, je kazal na 96,77 % glasov za integracijo regije v Rusko federacijo ob 83,1‑odstotni volilni udeležbi.
Svet je 17. marca 2014 sprejel še nekaj sklepov v zvezi z Ukrajino. Odločno je obsodil izvedbo referenduma o priključitvi k Ruski federaciji 16. marca 2014 na Krimu, ki je bila po njegovem mnenju izvedena ob očitni kršitvi ukrajinske ustave. Svet je Rusko federacijo odločno pozval, naj sprejme ukrepe za umiritev krize, naj v skladu s svojimi mednarodnimi zavezami nemudoma odpokliče svoje sile, da bodo prisotne v enakem številu in enotah kot pred krizo, naj začne neposredne pogovore z vlado Ukrajine in izkoristi vse ustrezne mednarodne mehanizme, da bi se našla mirna in sporazumna rešitev, ter naj ob popolnem spoštovanju svojih dvostranskih in večstranskih zavez zagotovi suverenost in ozemeljsko nedotakljivost Ukrajine. V zvezi s tem je Svet obžaloval, da Varnostni svet Združenih narodov ni mogel sprejeti resolucije, ker je Ruska federacija vložila veto. Poleg tega je Rusko federacijo pozval, naj ne sprejme ukrepov za priključitev Krima v nasprotju z mednarodnim pravom.
Svet je istega dne na podlagi člena 29 PEU sprejel Sklep 2014/145/SZVP o omejevalnih ukrepih v zvezi z ukrepi, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (
UL 2014, L 78, str. 16
), na podlagi člena 215 PDEU pa Uredbo (EU) št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (
UL 2014, L 78, str. 6
), s katerima so bile osebam, odgovornim za spodkopavanje ali ogrožanje ozemeljske nedotakljivosti, suverenosti in neodvisnosti Ukrajine, ter osebam in subjektom, ki so z njimi povezani, postavljene omejitve glede potovanj in zamrznjena sredstva.
Ruska federacija je 17. marca 2014 uradno priznala rezultate referenduma, ki je potekal 16. marca 2014 na Krimu. Krimsko vrhovno sodišče in mestni svet Sevastopola sta po tem referendumu razglasila neodvisnost Krima od Ukrajine in zaprosila za priključitev k Ruski federaciji. Ruski predsednik je istega dne podpisal dekret o priznanju Republike Krim kot suverene in neodvisne države.
Evropski svet je 21. marca 2014 opozoril na izjavo voditeljev držav ali vlad Unije z dne 6. marca 2014 ter Evropsko komisijo in države članice pozval, da razmislijo o morebitnih ciljno usmerjenih ukrepih.
Svet je 23. junija 2014 odločil, da je treba prepovedati uvoz blaga s poreklom s Krima ali iz Sevastopola, razen blaga s poreklom s Krima ali iz Sevastopola, za katero je ukrajinska vlada izdala potrdilo o poreklu, v Unijo.
Po nesreči 17. julija 2014, v kateri je bilo v mestu Donetsk (Ukrajina) uničeno letalo Malaysia Airlines na letu MH17, je Svet Komisijo in Evropsko službo za zunanje delovanje (ESZD) pozval, naj do 24. julija 2014 končata pripravljalno delo v zvezi z morebitnimi ciljno usmerjenimi ukrepi in predstavita predloge za ukrepanje, tudi na področju dostopa do kapitalskih trgov, obrambe, blaga z dvojno rabo in občutljivih tehnologij, med drugim v energetskem sektorju.
Ker so bile razmere v Ukrajini kljub sprejetju omejitve potovanj in zamrznitve premoženja za nekatere fizične in pravne osebe marca 2014 resne, je Svet 31. julija 2014 na podlagi člena 29 PEU sprejel Sklep 2014/512/SZVP o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini (
UL 2014, L 229, str. 13
), da bi se uvedli ciljno usmerjeni omejevalni ukrepi na področju dostopa do kapitalskih trgov, obrambe, blaga z dvojno rabo in občutljivih tehnologij, med drugim v energetskem sektorju.
Ker je Svet menil, da zadnjenavedeni ukrepi spadajo na področje uporabe Pogodbe DEU in da je za njihovo izvajanje potrebno regulativno ukrepanje na ravni Unije, je istega dne na podlagi člena 215(2) PDEU sprejel Uredbo (EU) št. 833/2014 o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini (
UL 2014, L 229, str. 1
), ki vsebuje podrobnejše določbe za uveljavitev določb Sklepa 2014/512 tako na ravni Unije kot tudi v državah članicah.
Cilj teh omejevalnih ukrepov je bil povečanje stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter spodbujanje mirne rešitve krize. V ta namen je bila s Sklepom 2014/512 uvedena predvsem prepoved izvoza nekaterega občutljivega blaga in tehnologij, namenjenih ruskemu naftnemu sektorju, ter omejitve dostopa do kapitalskega trga Unije za nekatera podjetja iz tega sektorja.
Svet je nato 8. septembra 2014 sprejel Sklep 2014/659/SZVP o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2014, L 271, str. 54
) in Uredbo (EU) št. 960/2014 o spremembi Uredbe št. 833/2014 (
UL 2014, L 271, str. 3
), da bi razširil prepoved v zvezi z nekaterimi finančnimi instrumenti, o kateri je bilo odločeno 31. julija 2014, in da bi postavil dodatne omejitve v zvezi z dostopom do kapitalskega trga.
Člen 1(1) Sklepa 2014/512, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2014/659, določa:
„1.   Prepovedani so neposredni ali posredni nakup ali prodaja, neposredno ali posredno zagotavljanje naložbenih storitev ali pomoč pri izdaji ali kakršno koli drugo trgovanje z obveznicami, lastniškim kapitalom ali podobnimi finančnimi instrumenti z zapadlostjo, daljšo od 90 dni, ki so izdani po 1. avgustu 2014 in do 12. septembra 2014, ali z zapadlostjo, daljšo od 30 dni, ki so izdani po 12. septembru 2014, s strani:
(a)
večjih kreditnih institucij ali institucij za financiranje razvoja s sedežem v Rusiji, katerih več kot 50‑odstotni delež je bil od 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom, navedenih v Prilogi I;
(b)
vsake pravne osebe, subjekta ali organa s sedežem zunaj Unije, katerih več kot 50‑odstotni delež je v lasti subjekta s seznama v Prilogi I, ali
(c)
vsake pravne osebe, subjekta ali organa, ki deluje v imenu ali po navodilih subjekta v okviru kategorije iz točke (b) tega odstavka ali s seznama v Prilogi I.“
Ime tožeče stranke je v točki 1 Priloge I k Sklepu 2014/512, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2014/659.
Člen 5(1) Uredbe št. 833/2014, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 960/2014 (v nadaljevanju: izpodbijana uredba), določa:
„1.   Prepovedani so neposreden ali posreden nakup, prodaja, zagotavljanje investicijskih storitev ali pomoči pri izdaji ali drugem poslovanju s prenosljivimi vrednostnimi papirji in instrumenti denarnega trga z zapadlostjo, daljšo od 90 dni, ki so bili izdani po 1. avgustu 2014 do 12. septembru 2014, ali z zapadlostjo, daljšo od 30 dni, ki so bili izdani po 12. septembru 2014, s strani:
(a)
večje kreditne institucije ali druge večje institucije s seznama v Prilogi III, ki ima izrecna pooblastila za spodbujanje konkurenčnosti ruskega gospodarstva, njegove diverzifikacije in spodbujanje naložb ter ima sedež v Rusiji in katere več kot 50‑odstotni delež je bil 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom, ali
(b)
pravne osebe, subjekta ali organa s sedežem zunaj Unije, katerega več kot 50‑odstotni delež je v neposredni ali posredni lasti subjekta s seznama iz Priloge III, ali
(c)
pravne osebe, subjekta ali organa, ki deluje v imenu ali po navodilih subjekta iz točke (b) tega odstavka ali s seznama iz Priloge III.“
Ime tožeče stranke je v Prilogi III k izpodbijani uredbi.
Tožeča stranka je v dopisu z dne 22. oktobra 2014 zaprosila za dostop do dokumentov in dokazov iz spisa Sveta, ki se nanašajo nanjo.
Svet je v dopisu z dne 9. decembra 2014 odgovoril na prošnjo tožeče stranke in ji posredoval dokaze in dokumente v zvezi z odločitvijo o vpisu njenega imena na seznam subjektov, na katere se nanašajo zadevni omejevalni ukrepi, ki jih je imel na voljo.
Veljavnost Sklepa 2014/512 je bila podaljšana do 31. januarja 2016 s Sklepom Sveta (SZVP) 2015/971 z dne 22. junija 2015 o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2015, L 157, str. 50
), nato do 31. julija 2016 s Sklepom Sveta (SZVP) 2015/2431 z dne 21. decembra 2015 o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2015, L 334, str. 22
), do 31. januarja 2017 s Sklepom Sveta (SZVP) 2016/1071 z dne 1. julija 2016 o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2016, L 178, str. 21
), do 31. julija 2017 s Sklepom Sveta (SZVP) 2016/2315 z dne 19. decembra 2016 o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2016, L 345, str. 65
) in nazadnje do 31. januarja 2018 s Sklepom Sveta (SZVP) 2017/1148 z dne 28. junija 2017 o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2017, L 166, str. 35
).
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 23. oktobra 2014 vložila to tožbo.
Intervencija
Komisija je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 23. februarja 2015 vložila predlog za intervencijo v tej zadevi v podporo predlogom Sveta.
Tožeča stranka je stališče glede tega predloga vložila 12. marca 2015.
Predsednik devetega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 26. maja 2015 temu predlogu ugodil.
Komisija je 2. julija 2015 vložila intervencijsko vlogo.
Tožeča stranka in Svet sta glede te vloge predložila stališča v za to določenem roku.
Prekinitev postopka
Predsednik devetega senata Splošnega sodišča je 12. marca 2015 odločil, da bo stranke zaslišal o morebitni prekinitvi postopka, dokler Sodišče ne bo izdalo odločbe, s katero se bo končal postopek v zadevi C‑72/15, Rosneft. Strankam je bil z dopisom sodnega tajništva Splošnega sodišča z dne 23. marca 2015 za to določen rok.
Svet in tožeča stranka sta 1. in 8. aprila 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča predložila stališča o tej morebitni prekinitvi.
Predsednik devetega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 29. oktobra 2015, sprejetim na podlagi člena 69(a) Poslovnika Splošnega sodišča, prekinil postopek, ker je obstajalo vsaj delno prekrivanje določb, k presoji obsega in veljavnosti katerih je bilo Sodišče pozvano v zadevi C‑72/15, Rosneft, in določb, upoštevnih v tej zadevi.
Po izdaji sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), je prekinitev postopka v skladu s členom 71(3) Poslovnika prenehala.
Glavni stranki sta bili v tem okviru pozvani, naj predložita stališča o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), kar zadeva tožbene razloge in trditve, ki so bili predloženi v okviru te tožbe. Stranki sta se na ta poziv odzvali v za to določenem roku.
Prilagoditev tožbe
Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 26. junija 2015, tožbo prilagodila, da bi se ta nanašala tudi na razglasitev ničnosti Sklepa 2015/971 v delu, v katerem je podaljšana veljavnost omejevalnih ukrepov, določenih s Sklepom 2014/512, vključno z vpisom njenega imena na seznam subjektov, na katere se nanašajo ti ukrepi, do 31. januarja 2016.
Svet je stališče o tej vlogi predstavil v aktu, ki ga je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 20. avgusta 2015.
Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 5. januarja 2016, tožbo prilagodila, da bi se ta nanašala tudi na razglasitev ničnosti Sklepa 2015/2431 v delu, v katerem je podaljšana veljavnost omejevalnih ukrepov, določenih s Sklepom 2014/512, vključno z vpisom njenega imena na seznam subjektov, na katere se ti ukrepi nanašajo, do 31. julija 2016.
Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 19. aprila 2017, tožbo prilagodila, da bi se ta nanašala tudi na razglasitev ničnosti Sklepa 2016/1071 in Sklepa 2016/2315 v delu, v katerem je podaljšana veljavnost omejevalnih ukrepov, določenih s Sklepom 2014/512, vključno z vpisom njenega imena na seznam subjektov, na katere se ti ukrepi nanašajo, do 31. januarja 2017 oziroma do 31. julija 2017.
Svet je stališče o teh vlogah predstavil v aktu, ki ga je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 15. maja 2017.
Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 27. julija 2017, tožbo prilagodila, da bi se ta nanašala tudi na razglasitev ničnosti Sklepa 2017/1148 v delu, v katerem je podaljšana veljavnost omejevalnih ukrepov, določenih s Sklepom 2014/512, vključno z vpisom njenega imena na seznam subjektov, na katere se ti ukrepi nanašajo, do 31. januarja 2018.
Svet je stališče o tej vlogi predstavil v aktu, ki ga je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 17. avgusta 2017.
Sprememba sestave senatov
Po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča je bil sodnik poročevalec razporejen v šesti senat, ki mu je bila zato v skladu s členom 27(5) Poslovnika dodeljena ta zadeva.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–
razglasi ničnost Sklepa 2014/512, kakor je bil podaljšan oziroma spremenjen s Sklepom 2014/659, Sklepom 2015/971, Sklepom 2015/2431, Sklepom 2016/1071, Sklepom 2016/2315 in Sklepom 2017/1148 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep), ter izpodbijane uredbe (v nadaljevanju skupaj: izpodbijana akta) v delu, v katerem se ta akta nanašata nanjo;
–
Svetu naloži plačilo stroškov.
Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrže, ker delno ne spada v njegovo pristojnost in ker je v celoti nedopustna, oziroma vsekakor zavrne kot neutemeljeno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Svet je v pisnem odgovoru na vprašanje Splošnega sodišča po izdaji sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), pojasnil, da pristojnosti Splošnega sodišča za nadzor nad zakonitostjo izpodbijanega sklepa ne izpodbija več v delu, v katerem ta sklep vključuje omejevalne ukrepe v smislu člena 275, drugi odstavek, PDEU, kar je bilo potrjeno na obravnavi.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj tožbo v celoti zavrne.
Pravo
Tožeča stranka v utemeljitev ničnostne tožbe navaja štiri tožbene razloge, pri čemer se prvi nanaša na to, da je Svet storil očitno napako pri presoji in ravnal
ultra vires
, ker je njeno ime vpisal na prilogi k izpodbijanima aktoma, drugi na kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 296, drugi odstavek, PDEU, tretji na kršitev pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega nadzora, četrti pa na kršitev njenih temeljnih pravic, vključno s pravico do varstva lastninske pravice, do opravljanja dejavnosti in do spoštovanja ugleda, ki so določene v členih 16 in 17 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). Tožeča stranka poleg tega uveljavlja ugovor nezakonitosti, ki temelji na členu 277 PDEU, in sicer glede člena 1 izpodbijanega sklepa in člena 5 izpodbijane uredbe.
Najprej je treba preučiti dopustnost tožbe.
Dopustnost
Svet izpodbija procesno upravičenje tožeče stranke za predlaganje razglasitve ničnosti izpodbijanih aktov.
Svet trdi, da predlog za razglasitev ničnosti ukrepov, s katerimi je bilo ime tožeče stranke vpisano na seznama iz izpodbijanih aktov, ne izpolnjuje meril dopustnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU. Tožeča stranka naj tako ne bi imela procesnega upravičenja iz nobenega od treh naslovov iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
Svet najprej ugotavlja, da tožeča stranka ni izpodbijala dejstva, da ni privilegirana tožeča stranka, niti dejstva, da ukrepi, uvedeni z izpodbijano uredbo, niso naslovljeni nanjo. Prvi primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU naj se torej ne bi uporabljal.
Dalje, kar zadeva drugi in tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, Svet meni, prvič, da se ukrepi na tožečo stranko ne „nanašajo neposredno“ v smislu te določbe.
V zvezi s tem Svet trdi, da vpis imena tožeče na seznam v Prilogi k izpodbijani uredbi ne pomeni, da se sporni ukrepi, določeni z navedeno uredbo, nanjo neposredno nanašajo, in sicer zaradi narave dejavnosti, ki je s to uredbo prepovedana. S členom 5(1) izpodbijane uredbe naj ne bi bilo prepovedano, da zadevni subjekti izdajajo finančne instrumente, temveč to, da fizične ali pravne osebe, ki spadajo v pristojnost Unije, kupujejo ali prodajajo storitve investicijskega posredništva ali pomagajo pri izdaji zadevnih finančnih instrumentov. Tožeča stranka naj bi bila subjekt, ki lahko izdaja finančne instrumente, vendar naj ne bi dokazala, da opravlja katero od prepovedanih storitev, povezanih z izdajanjem zadevnih finančnih instrumentov. Zato naj se izpodbijana akta nanjo ne bi neposredno nanašala. Dejstvo, da je ime tožeče stranke omenjeno, naj ne bi bilo dovolj za dopustnost tožbe, saj naj izpodbijana akta ne bi „neposredno“ vplivala na njen pravni položaj.
Drugič, kar zadeva opredelitev zadevnih ukrepov, Svet trdi, da določbe izpodbijanega sklepa potrebujejo dodatne izvedbene ukrepe, ki so bili sicer uvedeni z izpodbijano uredbo. Izpodbijana uredba pa je regulativni akt, ki ne potrebuje dodatnih izvedbenih ukrepov.
Tretjič, Svet trdi, da se izpodbijana akta na tožečo stranko ne „nanašata posamično“. Tožeča stranka naj ne bi dokazala in naj ne bi mogla dokazati, da je v posebnem položaju, zaradi česar naj bi se razlikovala od ostalih institucij, katerih dostop do kapitalskega trga in posojil Unije je bil omejen z izpodbijanima aktoma. Svet v zvezi s tem ugotavlja, da lahko izpodbijana akta vplivata na trgovinske dejavnosti velikega števila subjektov, ne da bi to prinašalo pravico do dosege razglasitve ničnosti omejevalnih ukrepov, ki so z njima določeni. Gospodarski učinek zadevnih ukrepov naj poleg tega ne bi bil omejen na finančne institucije, temveč naj bi se dotaknil velikega števila ponudnikov ali podjetij, in ne le subjektov s sedežem v ciljni tretji državi.
Tožeča stranka tem trditvam nasprotuje.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 263, četrti odstavek, PDEU določa, da lahko fizične ali pravne osebe pod pogoji iz prvega in drugega odstavka vložijo tožbe zoper nanje naslovljene akte ali zoper akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo, vendar ne potrebujejo izvedbenih ukrepov. V drugem delu četrtega odstavka člena 263 PDEU je tako pojasnjeno, da če izpodbijani akt ni naslovljen na fizično ali pravno osebo, ki vloži ničnostno tožbo, je tožba dopustna pod pogojem, da se ta akt na tožečo stranko neposredno in posamično nanaša. Z Lizbonsko pogodbo je bil med drugim členu 263, četrti odstavek, PDEU dodan tretji del, ki je omilil pogoje za dopustnost ničnostnih tožb, ki jih vložijo fizične in pravne osebe. Ta del namreč, ne da bi bila z njim dopustnost ničnostnih tožb fizičnih in pravnih oseb pogojena s posamičnim nanašanjem, omogoča to pravno sredstvo v zvezi s „predpisi“, ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov in se na tožečo stranko neposredno nanašajo (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, točki
in
).
Prvič, v zvezi pogojem, ki se nanaša na neposredno nanašanje na tožečo stranko, je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pogoj, v skladu s katerim se mora akt na fizično ali pravno osebo neposredno nanašati in kot je določen v členu 263, četrti odstavek, PDEU, zahteva, da ima izpodbijani ukrep Unije neposredne učinke na pravni položaj posameznika in naslovnikom tega akta, ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in temelji izključno na ureditvi Unije brez uporabe drugih izvedbenih pravil (glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2008, Komisija/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi člen 1(1)(a) izpodbijanega sklepa in Priloga I k navedenemu sklepu na eni strani ter člen 5(1)(a) izpodbijane uredbe in Priloga III k navedeni uredbi na drugi (v nadaljevanju skupaj: upoštevne določbe izpodbijanih aktov) vsem subjektom Unije prepovedujejo izvedbo nekaterih finančnih transakcij s kreditnimi institucijami s sedežem v Rusiji, ki izpolnjujejo pogoje iz navedenih členov in katerih ime je v teh prilogah.
Zato je treba ugotoviti, da se upoštevne določbe izpodbijanih aktov neposredno nanašajo na tožečo stranko. Zadevni omejevalni ukrepi se zanjo namreč uporabljajo neposredno, kot takojšnja posledica dejstva, da je subjekt, na katerega se nanašajo te določbe v povezavi z ustreznima prilogama, pri čemer naslovniki, ki so zadolženi za izvedbo teh določb, nimajo nobene diskrecijske pravice. V zvezi s tem ni pomembno, da navedene določbe tožeči stranki ne prepovedujejo izvedbe zadevnih transakcij zunaj Unije. Ni namreč sporno, da so z upoštevnimi določbami izpodbijanih aktov tožeči stranki naložene omejitve dostopa do kapitalskega trga Unije.
Prav tako je treba zavrniti trditev Sveta, da se izpodbijana akta ne nanašata neposredno na pravni položaj tožeče stranke, ker se ukrepi, uvedeni s tema aktoma, uporabljajo le za institucije s sedežem v Uniji. Res je sicer, da so v izpodbijanih aktih navedene prepovedi, ki se uporabljajo predvsem za kreditne institucije in druge finančne institucije s sedežem v Uniji, vendar je cilj teh prepovedi in njihov učinek ta, da se neposredno nanašajo na subjekte, kot je tožeča stranka, katerih gospodarska dejavnost je zaradi uporabe teh ukrepov proti njim omejena. Navedene ukrepe morajo seveda uporabiti institucije s sedežem v Uniji, saj se akti, ki jih sprejmejo institucije Unije, načeloma ne uporabljajo zunaj ozemlja Unije. To pa ne pomeni, da se omejevalni ukrepi, ki se uporabljajo proti subjektom, na katere se nanašata izpodbijana akta, nanje ne nanašajo neposredno. To, da se subjektom Unije prepove izvajanje nekaterih vrst transakcij s subjekti s sedežem zunaj Unije, je enako kot to, da se tem subjektom prepove izvajanje zadevnih transakcij s subjekti Unije. Poleg tega, če bi sprejeli trditev Sveta v zvezi s tem, bi tako šteli, da se tudi v primeru zamrznitve individualnih sredstev na osebe, ki so na seznamu in za katere se uporabljajo omejevalni ukrepi, ti ukrepi ne nanašajo neposredno, saj jih morajo uporabiti predvsem države članice Unije in fizične ali pravne osebe, ki spadajo v pristojnost teh držav.
Svet se v zvezi s tem poleg tega zaman opira na zadevo, v kateri je bil izdan sklep z dne 6. septembra 2011, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
). V tej zadevi je Splošno sodišče namreč ugotovilo, da Uredba (ES) št. 1007/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o trgovini z izdelki iz tjulnjev (
UL 2009, L 286, str. 36
) vpliva samo na pravni položaj tistih tožečih strank, ki se ukvarjajo z dajanjem izdelkov iz tjulnjev na trg in na katere se je nanašala splošna prepoved dajanja teh izdelkov na trg, za razliko od tožečih strank, katerih dejavnost ni dajanje teh izdelkov ali izdelkov, ki spadajo pod izjemo iz Uredbe št. 1007/2009, na trg, saj dajanje izdelkov iz tjulnjev, pridobljenih z lovom, ki ga po tradiciji izvajajo eskimske in druge avtohtone skupnosti ter ki pomeni sredstvo za njihovo preživljanje, na trg Unije načeloma ostaja dovoljeno (glej v tem smislu sklep z dne 6. septembra 2011, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet,
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
, točka
). V obravnavani zadevi pa je treba ugotoviti, da je tožeča stranka dejavna na trgu finančnih storitev, na katere se nanašajo upoštevne določbe izpodbijanih aktov, in ne na katerem koli trgu višje ali nižje v verigi teh storitev, kot trdi Svet. Prav zaradi teh izpodbijanih aktov je bilo tožeči stranki namreč onemogočeno izvesti nekatere prepovedane finančne transakcije z institucijami s sedežem v Uniji, medtem ko bi take transakcije lahko izvajala, če teh aktov ne bi bilo.
Zato je treba ugotoviti, da se upoštevne določbe izpodbijanih aktov neposredno nanašajo na tožečo stranko v delu, v katerem jo zadevajo.
Drugič, ne da bi bilo treba preučiti, ali upoštevne določbe izpodbijanih aktov zajemajo izvedbene ukrepe, je treba poudariti, da je tudi pogoj v zvezi s posamičnim nanašanjem iz drugega primera iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v obravnavani zadevi izpolnjen.
V zvezi s tem je treba namreč opozoriti, da vsak vpis na seznam osebe ali subjekta, ki ju zadevajo omejevalni ukrepi, tej osebi ali temu subjektu zaradi sprejetja posamične odločbe zoper njega omogoči dostop do sodišča Unije v skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU, na katerega napotuje člen 275, drugi odstavek, PDEU (glej v tem smislu sodbe z dne 28. novembra 2013, Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točka
; z dne 1. marca 2016, National Iranian Oil Company/Svet,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, točka
, in z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker pa je v obravnavani zadevi ime tožeče stranke navedeno na seznamih iz Priloge I k izpodbijanemu sklepu in iz Priloge III k izpodbijani uredbi med subjekti, za katere se uporabljajo omejevalni ukrepi iz upoštevnih določb izpodbijanih aktov, je treba šteti, da se ti ukrepi nanjo nanašajo posamično.
Vsaka drugačna rešitev bi pomenila kršitev določb člena 263 in člena 275, drugi odstavek, PDEU ter bi bila zato v nasprotju s sistemom sodnega varstva, ki je bil uveden s Pogodbo DEU, in s pravico do učinkovitega pravnega sredstva, ki jo določa člen 47 Listine (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2014, National Iranian Oil Company/Svet,
T‑578/12
, neobjavljena,
EU:T:2014:678
, točka
).
Zato je treba ugotoviti, da je predlog tožeče stranke za razglasitev ničnosti omejevalnih ukrepov, uvedenih z upoštevnimi določbami izpodbijanih aktov, v delu, v katerem se nanašajo nanjo, dopusten.
Vsebinska presoja
Prvi tožbeni razlog: Svet naj bi v bistvu s tem, da je ime tožeče stranke vpisal v prilogi k izpodbijanima aktoma, storil napako pri presoji
Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga trdi, da je Svet s tem, da je štel, da tožeča stranka izpolnjuje merila iz člena 5(1) izpodbijane uredbe, ki omogočajo vpis njenega imena v prilogi k izpodbijanima aktoma, storil dve vsebinski napaki pri ugotovitvi dejanskega stanja in očitno napako pri presoji ter ravnal
ultra vires
.
Tožeča stranka na prvem mestu zatrjuje, da ni niti v lasti niti pod nadzorom ruske vlade in da deluje glede na povsem tržne cilje. Trdi, da dejstvo, da ima njena glavna delničarka, in sicer centralna banka Ruske federacije, v lasti več kot 50 % delnic z glasovalnimi pravicami, tega položaja ne spreminja. Centralna banka Ruske federacije naj bi delovala neodvisno od javnih organov, saj je bil njen neodvisen status določen zlasti s členom 75 ruske ustave.
Tožeča stranka poleg tega meni, da je treba dejstvo, da je „v lasti in pod nadzorom države“, razlagati tako, da gre za lastništvo oziroma nadzor, ki ga izvaja ruska vlada. Vsaka širša razlaga bi bila zlasti v nasprotju z načelom ozke razlage omejevalnih ukrepov zaradi njihovih posledic in poseganja v temeljne pravice, ki jih povzročajo zadevnim subjektom.
Tožeča stranka na drugem mestu trdi, da je iz njenega akta o ustanovitvi jasno razvidno, da nima izrecnih pooblastil za spodbujanje konkurenčnosti ruskega gospodarstva ter njegove diverzifikacije in naložb. Ker naj bi bili pogoji iz člena 5(1) izpodbijane uredbe kumulativni in ker naj Svet ne bi dokazal, da ima tožeča stranka navedeno pristojnost, naj bi Svet storil očitno napako pri presoji, v skladu s katero tožeča stranka navedena merila izpolnjuje. Tožeča stranka vztraja pri kumulativni naravi dveh pogojev iz člena 5(1) izpodbijane uredbe. Meni, da bi moralo Splošno sodišče, če bi obstajali dvomi pri razlagi člena 5(1) izpodbijane uredbe, določbe, ki se nanašajo nanjo, razlagati ozko in njej v prid vsakršno dvoumnost odpraviti. Tožeča stranka je poleg tega na obravnavi predložila preglednico, v kateri so bile zbrane različne jezikovne različice člena 5(1) izpodbijane uredbe, iz katerih naj bi bilo razvidno, da je zahteva glede izrecnih pooblastil v več od teh jezikovnih različicah dodaten pogoj, ki naj bi veljal za vsako večjo kreditno institucijo, katere 50‑odstotni delež ali več je bil 1. avgusta 2014 v lasti ali pod nadzorom ruske države.
Svet ob podpori Komisije tem trditvam nasprotuje.
Najprej je treba ugotoviti, da je treba šteti, da se tožeča stranka sklicuje na napačno uporabo prava in napako pri presoji, in ne na očitno napako pri presoji.
Zaradi učinkovitosti sodnega nadzora, ki ga zagotavlja člen 47 Listine, se namreč zahteva tudi, da se sodišče Unije prepriča, da sklep, s katerim so bili sprejeti ali ohranjeni omejevalni ukrepi in ki je za zadevno osebo ali subjekt posamični akt, temelji na dovolj trdni dejanski osnovi. To vključuje preverjanje dejstev, ki so navedena v obrazložitvi, na kateri navedeni sklep temelji, tako da sodni nadzor ni omejen na presojo abstraktne verjetnosti navedenih razlogov, temveč se nanaša na vprašanje, ali so ti razlogi oziroma vsaj eden od njih, za katerega se šteje, da je sam po sebi dovolj za utemeljitev tega akta, utemeljeni (sodba z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
).
Na prvem mestu je treba poudariti, da se člen 5(1)(a) izpodbijane uredbe nanaša na nekatere vrste institucij, katerih 50‑odstotni delež ali več je v lasti ali pod nadzorom ruske „države“, in ne ruske „vlade“, kot navaja tožeča stranka. Z ozko razlago, ki jo predlaga tožeča stranka, bi bilo omejeno področje uporabe izpodbijane uredbe in ponovno določena osnovna merila iz izpodbijanega sklepa, zaradi česar te razlage ni mogoče sprejeti.
Tožeča stranka pa ne izpodbija, da je v več kot 50‑odstotni lasti centralne banke Ruske federacije. Poleg tega je iz zveznega zakona št. 86-FZ z dne 10. julija 2002 o centralni banki Ruske federacije razvidno, da je ta banka zvezni organ, ki spada pod upravo države (člen 1, odstavek 2), pri čemer njenega predsednika in upravni odbor imenuje Gosudarstvennaya Duma Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (državna duma federativnega združenja Ruske federacije) na predlog ali s soglasjem predsednika Ruske federacije (člen 5), da sodeluje pri oblikovanju gospodarske politike vlade Ruske federacije (člen 21), da predstavlja interese Ruske federacije zlasti v mednarodnih denarnih in finančnih organizacijah (člen 51) ter da v zvezni proračun države prenese 50 % (od 1. januarja 201675 %) celoletnega dobička.
Na drugem mestu je treba preučiti, ali je pogoj v zvezi z „izrecnimi pooblastili“ iz člena 5(1)(a) izpodbijane uredbe glede na pojem „večja kreditna institucija“ alternativni pogoj, kot zatrjujeta Svet in Komisija, ali kumulativni pogoj, kot zatrjuje tožeča stranka.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v besedilu člena 5(1)(a) izpodbijane uredbe, ki je nekoliko natančnejše in podrobnejše od besedila člena 1(1)(a) izpodbijanega sklepa, navedeno, da so „[p]repovedani […] neposreden ali posreden nakup, prodaja, zagotavljanje investicijskih storitev ali pomoči pri izdaji ali drugem poslovanju s prenosljivimi vrednostnimi papirji in instrumenti denarnega trga z zapadlostjo, daljšo od 90 dni, ki so bili izdani po 1. avgustu 2014 do 12. septembru 2014, ali z zapadlostjo, daljšo od 30 dni, ki so bili izdani po 12. septembru 2014, s strani […] večje kreditne institucije ali druge večje institucije s seznama v Prilogi III, ki ima izrecna pooblastila za spodbujanje konkurenčnosti ruskega gospodarstva, njegove diverzifikacije in spodbujanje naložb ter ima sedež v Rusiji in katere več kot 50‑odstotni delež je bil 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom“.
Na podlagi dobesedne razlage več jezikovnih različic člena 5(1)(a) izpodbijane uredbe bi bilo res mogoče domnevati, da gre za alternativo med „večjo kreditno institucijo“ na eni strani in „drugo večjo institucijo“ na drugi ter da morata ti dve vrsti institucij vsekakor imeti izrecna pooblastila za spodbujanje konkurenčnosti ruskega gospodarstva in njegove diverzifikacije ter za spodbujanje naložb, kot trdi tožeča stranka.
Poleg tega trditve Sveta, da gre v resnici za alternativo med „večjo kreditno institucijo“ na eni strani in „drugo večjo institucijo […], ki ima izrecna pooblastila za spodbujanje konkurenčnosti ruskega gospodarstva, njegove diverzifikacije in spodbujanje naložb“, na drugi, ni mogoče potrditi zgolj z razlago različnih jezikovnih različic člena 5(1)(a) izpodbijane uredbe. Dalje, kot je Svet priznal na obravnavi, so nekatere jezikovne različice dvoumne in naj bi jih bilo mogoče razlagati tako, kot predlaga tožeča stranka, in sicer da se tudi za večjo kreditno institucijo zahteva obstoj „izrecnih pooblastil“.
Vendar je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe prava Unije razlagati in uporabljati enotno, ob upoštevanju različic v vseh jezikih Unije. V primeru razlik med različnimi jezikovnimi različicami besedila Unije je treba sporno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (glej sodbo z dne 8. decembra 2005, Jyske Finans,
C‑280/04
,
EU:C:2005:753
, točka
in navedena sodna praksa; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 21. novembra 1974, Moulijn/Komisija,
6/74
,
EU:C:1974:129
, točki
in
).
Ker je v obravnavanem primeru cilj člena 5(1) izpodbijane uredbe v skladu s členom 215 PDEU sprejetje ukrepov, ki so potrebni za izvajanje člena 1(1) izpodbijanega sklepa, je treba besedilo prvonavedene določbe razlagati kar najbolj ob upoštevanju zadnjenavedene (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Člen 1(1)(a) izpodbijanega sklepa pa se sklicuje na „večje kreditne institucije ali institucije za financiranje razvoja s sedežem v Rusiji, katerih več kot 50‑odstotni delež je bil od 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom, navedenih v Prilogi I“ (točka 17 zgoraj). Zato res obstaja alternativa med „večjimi kreditnimi institucijami“ in „institucijami za financiranje razvoja“, pri čemer so zadnjenavedene v členu 5(1)(a) izpodbijane uredbe podrobneje opredeljene kot „druga večja institucija […], ki ima izrecna pooblastila za spodbujanje konkurenčnosti ruskega gospodarstva, njegove diverzifikacije in spodbujanje naložb“.
Zato tožeča stranka napačno zatrjuje, da mora „vsaka večja kreditna institucija“ imeti tudi „izrecna pooblastila za spodbujanje konkurenčnosti ruskega gospodarstva, njegove diverzifikacije in spodbujanje naložb“, poleg tega, da izpolnjuje druge pogoje, določene s členom 5(1)(a) izpodbijane uredbe, za to, da bi lahko bila vpisana na seznam iz Priloge III k navedeni uredbi.
Zato je Svet, ne da bi napačno uporabil pravo in storil napako pri presoji, lahko štel, da je tožeča stranka „večja kreditna institucija, […] [ki] ima sedež v Rusiji in katere več kot 50‑odstotni delež je bil 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom“, zaradi česar izpolnjuje pogoje iz člena 5(1)(a) izpodbijane uredbe za vpis v Prilogo III k navedeni uredbi.
Prvi tožbeni razlog tožeče stranke je treba zato zavrniti kot neutemeljen.
Drugi tožbeni razlog: v bistvu kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 296, drugi odstavek, PDEU
Tožeča stranka v okviru drugega tožbenega razloga trdi, da Svet ni podal ustrezne oziroma zadostne obrazložitve za njeno vključitev na seznama iz prilog k izpodbijanima aktoma, s čimer je kršil člen 296, drugi odstavek, PDEU.
Tožeča stranka na prvem mestu trdi, da od Sveta ni prejela niti dopisa niti obvestila, s katerim bi bila obveščena o njeni vključitvi na seznama iz prilog k izpodbijanima aktoma, še manj pa o razlogih, iz katerih jo je Svet želel vključiti na ta seznama, skupaj z dokazi, ki bi te razloge podpirali. V zvezi s tem tožeča stranka meni, da ni pomembno, da upoštevnih določb izpodbijanih aktov ni mogoče opredeliti kot ukrepe zamrznitve premoženja, ker te določbe pomenijo omejevalne ukrepe, ki škodujejo posamično navedenim fizičnim in pravnim osebam. Svet naj bi torej moral tožeči stranki predložiti razloge, ki upravičujejo njeno vključitev na seznama iz prilog k izpodbijanima aktoma, objava zadevnih ukrepov v
Uradnem listu Evropske unije
pa naj ne bi bila dovolj.
Tožeča stranka na drugem mestu meni, da iz izpodbijanih aktov ni mogoče razbrati, na podlagi česa je Svet štel, da izpolnjuje merila za vpis, in na katera dejstva se je pri tem oprl, saj je njeno ime v prilogah k izpodbijanima aktoma navedeno brez vsakršnega pojasnila. Poleg tega naj bi trditev, da že same določbe zagotavljajo zahtevano obrazložitev, ki omogoča vključitev tožeče stranke na seznama iz prilog k izpodbijanima aktoma, pripeljala do krožnega sklepanja Sveta.
Svet ob podpori Komisije tem trditvam nasprotuje.
V skladu s členom 296, drugi odstavek, PDEU se „[p]ravni akti […] obrazložijo“. Poleg tega člen 41(2)(c) Listine, ki ji je s členom 6(1) PEU priznana enaka pravna veljavnost, kot jo imata Pogodbi, določa, da pravica do dobrega upravljanja med drugim vključuje „obveznost uprave, da svoje odločitve obrazloži“.
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti obrazložitev, ki se zahteva v členu 296 PDEU in členu 41(2)(c) Listine, prilagojena naravi izpodbijanega akta in okoliščinam, v katerih je bil ta akt sprejet. Iz nje mora biti jasno in nedvoumno razvidna obrazložitev institucije, ki je zadevni akt sprejela, tako da se zadevna oseba lahko seznani z razlogi za sprejeti ukrep in da se pristojnemu sodišču omogoči izvrševanje nadzora. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera (glej sodbo z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točka
in navedena sodna praksa).
Ne zahteva se, da se v obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine, ker je treba vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU in člena 41(2)(c) Listine, presojati ne le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje. Tako je na eni strani akt, ki posega v položaj, dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume obseg ukrepa, sprejetega v zvezi z njo. Na drugi strani mora biti stopnja podrobnosti obrazložitve akta sorazmerna materialnim možnostim in tehničnim pogojem ali roku, v katerem mora biti ta akt sprejet (glej sodbo z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točka
in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu, v zvezi s trditvami tožeče stranke, da bi morala biti izpodbijana akta predmet posamične obvestitve, je treba poudariti, da je tak očitek zajet že v tožbenem razlogu, ki se nanaša na kršitev pravice do obrambe, in bo zato obravnavan v okviru tretjega tožbenega razloga.
Na drugem mestu, v zvezi z obsegom obveznosti obrazložitve, ki v obravnavani zadevi velja za Svet, je treba opozoriti, da tožeča stranka predlaga razglasitev ničnosti izpodbijanih aktov le v delu, v katerem se ta nanašata nanjo in v katerem določata vpis njenega imena na seznama, priložena tema aktoma.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je cilj omejevalnih ukrepov, ki izhajajo iz upoštevnih določb izpodbijanih aktov, opredeljen ob sklicevanju na posebne subjekte, ker ti ukrepi med drugim prepovedujejo izvajanje različnih finančnih transakcij s subjekti, vpisanimi v Prilogo I k izpodbijanemu sklepu in v Prilogo III k izpodbijani uredbi, med katerimi je tožeča stranka. Gre torej za posamične omejevalne ukrepe proti tožeči stranki (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točki
in
).
V sodni praksi je bilo pojasnjeno, da morajo biti v obrazložitvi akta Sveta, s katerim je bil sprejet omejevalni ukrep, poleg pravne podlage tega ukrepa navedeni tudi specifični in konkretni razlogi, iz katerih Svet pri odločanju na podlagi svoje diskrecijske pravice meni, da mora ta ukrep veljati tudi za zadevno stranko (glej sodbo z dne 3. julija 2014, National Iranian Tanker Company/Svet,
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je treba trditve Sveta, da se merila iz sodne prakse, ki se nanašajo na obveznost obrazložitve aktov, s katerimi so naloženi posamični omejevalni ukrepi, v obravnavani zadevi ne uporabljajo, zavrniti.
Vendar je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 93 zgoraj, upoštevati okoliščine, v katerih so bili omejevalni ukrepi sprejeti, in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje.
V obravnavani zadevi je treba, prvič, opozoriti, da so bili vsi ti ukrepi sprejeti v okoliščinah, ki jih tožeča stranka pozna, in sicer v okoliščinah mednarodne napetosti pred sprejetjem izpodbijanih aktov, na katere je bilo opozorjeno v točkah od 2 do 12 zgoraj. Poleg tega iz uvodnih izjav od 1 do 8 izpodbijanega sklepa in iz uvodne izjave 2 izpodbijane uredbe izhaja, da je uradni cilj izpodbijanih aktov povečanje stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter spodbujanje mirne rešitve krize. V izpodbijanih aktih so tako navedene splošne razmere, ki so vodile k njunemu sprejetju, in splošni cilji, ki si jih prizadevata doseči (sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Drugič, opozoriti je treba, da upoštevne določbe izpodbijanih aktov subjektom Unije prepovedujejo neposredni ali posredni nakup ali prodajo, zagotavljanje naložbenih storitev ali pomoč pri izdaji oziroma kakršno koli drugo trgovanje z obveznicami, lastniškim kapitalom ali podobnimi finančnimi instrumenti z zapadlostjo, daljšo od 90 dni, ki so izdani po 1. avgustu 2014 in do 12. septembra 2014, ali z zapadlostjo, daljšo od 30 dni, ki so izdani po 12. septembru 2014, s strani pravnih oseb, ki izpolnjujejo pogoje iz teh določb, med katerimi je ta, da je njihov več kot 50‑odstotni delež v lasti ali pod nadzorom ruske države ter da je njihovo ime v Prilogi I k izpodbijanemu sklepu in v Prilogi III k izpodbijani uredbi (glej točki 17 in 19 zgoraj). Ti prilogi pa ne vsebujeta nobene posebne obrazložitve, ki bi se nanašala na vsak subjekt s seznama.
Vendar je treba šteti, da „specifični in konkretni razlogi“, iz katerih je Svet pri odločanju na podlagi svoje diskrecijske pravice menil, da morajo zadevni ukrepi veljati za tožečo stranko v smislu sodne prakse, navedene v točki 97 zgoraj, v obravnavani zadevi izpolnjujejo merila iz upoštevnih določb izpodbijanih aktov.
Na tožečo stranko so se namreč ukrepi nanašali zgolj zato, ker je izpolnjevala specifične in konkretne pogoje iz upoštevnih določb izpodbijanih aktov.
V zvezi s tem je treba poudariti, da dejstvo, da so bili pri sprejetju omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo na več oseb, uporabljeni enaki preudarki, ne izključuje tega, da je obrazložitev zaradi navedenih preudarkov dovolj natančna za vsako zadevno osebo (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točka
).
Poleg tega je iz elementov iz spisa razvidno, da je Svet v odgovor na dopis tožeče stranke z dne 22. oktobra 2014 v dopisu z dne 9. decembra 2014 pojasnil, da je bilo ime tožeče stranke prav zaradi njenega statusa večje kreditne institucije s sedežem v Rusiji, katere več kot 50‑odstotni delež je v lasti centralne banke Ruske federacije, vpisano na seznama iz prilog k izpodbijanima aktoma.
Take dopolnilne obrazložitve ni mogoče šteti za prepozno, ker je njen namen zgolj dopolniti obrazložitev, ki je že bila podana, na podlagi elementov, za katere je tožeča stranka ob sprejetju izpodbijanih aktov vedela (glej v tem smislu sodbo z dne 22. aprila 2015, Tomana in drugi/Svet in Komisija,
T‑190/12
,
EU:T:2015:222
, točka
). V teh okoliščinah je treba sicer priznati, da bi bilo bolje, če bi bila obrazložitev natančnejša, vendar je podana obrazložitev tožeči stranki omogočila dovolj natančno seznanitev z utemeljitvijo omejevalnih ukrepov proti njej, da jih lahko izpodbija. Navedena obrazložitev Splošnemu sodišču prav tako omogoča izvajanje nadzora nad zakonitostjo izpodbijanih aktov (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2015, Ministry of Energy of Iran/Svet,
T‑564/12
,
EU:T:2015:599
, točki
in
).
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba drugi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Tretji tožbeni razlog: v bistvu kršitev pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva
Tožeča stranka se v okviru tretjega tožbenega razloga sklicuje na kršitev pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva, ker, prvič, ni prejela dopisa, s katerim bi bila obveščena o vpisu njenega imena na seznama iz izpodbijanih aktov, in drugič, ker Svet ni predložil nobenega dokaza, ki bi podpiral razloge, ki jih je imel za utemeljitev tega vpisa. Svet naj bi posredoval dokumente v zvezi z odločitvijo o vpisu imena tožeče stranke, ki naj ne bi zagotavljali nikakršne dejanske podlage za to odločitev.
Svet tem trditvam nasprotuje in meni, da ker izpodbijana akta nista bila „ciljno usmerjena“ omejevalna ukrepa ter se nista neposredno in posamično nanašala na tožečo stranko, je ni bil dolžan obvestiti posamično. Tožeča stranka naj poleg tega ne bi dokazala, kako je bilo z opustitvijo posamične obvestitve v obravnavani zadevi poseženo v njeno pravico do obrambe. Svet še trdi, da ni zavezan, da subjektu, ki je vpisan na seznam, po uradni dolžnosti in spontano omogoči dostop do dokumentov iz spisa, ki se nanašajo nanj. Kljub temu naj bi odgovoril na prošnjo tožeče stranke z dne 9. decembra 2014 in naj bi ji posredoval dokaze in dokumente v zvezi z izpodbijanim sklepom, ki so bili v spisu.
Opozoriti je treba, da je spoštovanje pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva temeljna pravica, ki je sestavni del pravnega reda Unije in ob upoštevanju katere morajo sodišča Unije zagotoviti načeloma celovit nadzor nad zakonitostjo vseh aktov Unije (glej v tem smislu sodbo 24. maja 2016, Good Luck Shipping/Svet,
T‑423/13 in T‑64/14
,
EU:T:2016:308
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Spoštovanje pravice do obrambe, ki je izrecno določeno v členu 41(2)(a) Listine, v postopku pred sprejetjem omejevalnih ukrepov vključuje pravico do izjave in pravico do dostopa do spisa, ob upoštevanju legitimnih interesov zaupnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 28. novembra 2013, Svet/Fulmen in Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, točka
, in z dne 15. junija 2017, Kiselev/Svet,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, točka
in navedena sodna praksa).
S pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki je določena v členu 47 Listine, se zahteva, da mora biti zainteresirani osebi omogočeno, da se z razlogi, na katerih temelji odločba v njeni zadevi, seznani bodisi že na podlagi sklepa bodisi na podlagi dopisa, s katerim so ji ti razlogi posredovani na njeno zahtevo, brez poseganja v pristojnost pristojnega sodišča, da od zadevnega organa zahteva, naj jih posreduje, zato da se zainteresirani osebi omogoči obramba njenih pravic v kar najboljših okoliščinah in sprejetje odločitve ob popolnem poznavanju razlogov o tem, ali je smiselno, da se obrne na pristojno sodišče, ter zato da se slednjemu popolnoma omogoči nadzor nad zakonitostjo zadevne odločbe (glej sodbo z dne 24. maja 2016, Good Luck Shipping/Svet,
T‑423/13 in T‑64/14
,
EU:T:2016:308
, točka
in navedena sodna praksa).
Pristojni organ Unije mora ob tej obvestitvi tej osebi omogočiti, da učinkovito predstavi svoje stališče glede razlogov, ki so bili navedeni v zvezi z njo (sodba z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
).
Trditve tožeče stranke je treba preučiti ob upoštevanju teh načel.
Najprej je treba zavrniti trditev Sveta, da se sodna praksa na področju posamičnih omejevalnih ukrepov v obravnavani zadevi ne uporablja, ker naj bi šlo za splošne ukrepe, in ne za ciljno usmerjene omejevalne ukrepe. Pristojnost Splošnega sodišča, kar zadeva izpodbijani sklep, izhaja namreč ravno iz dejstva, da je predmet te tožbe nadzor nad zakonitostjo omejevalnih ukrepov proti fizičnim ali pravnim osebam v smislu člena 275, drugi odstavek, PDEU, kot je Sodišče razsodilo v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
).
Na prvem mestu, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da bi jo Svet moral o izpodbijanih aktih obvestiti posamično, ker so s tema aktoma določeni omejevalni ukrepi proti njej, je treba ugotoviti, da zgolj opustitev posamične obvestitve o izpodbijanih aktih, čeprav vpliva na trenutek, od katerega začne teči rok za vložitev tožbe, sama po sebi ne utemeljuje razglasitve ničnosti zadevnih aktov. Tožeča stranka pa ne navaja nobenega argumenta, s katerim bi skušala dokazati, da je v obravnavani zadevi opustitev posamične obvestitve o teh aktih povzročila poseg v njene pravice, ki bi utemeljeval razglasitev ničnosti teh aktov v delu, v katerem se nanašata nanjo (glej v tem smislu sodbo z dne 5. novembra 2014, Mayaleh/Svet,
T‑307/12 in T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, točka
in navedena sodna praksa).
Na drugem mestu, v zvezi s tem, da naj Svet ne bi posredoval dokazov, ki utemeljujejo vpis imena tožeče stranke na seznama iz izpodbijanih aktov, je treba ločeno preučiti prvotne akte, s katerimi je bilo ime tožeče stranke prvič vpisano na sezname subjektov, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi (v nadaljevanju: prvotni akti), ter poznejše akte, s katerimi je bil ta vpis potrjen in s katerimi je bilo njeno ime na navedenih seznamih ohranjeno.
Prvič, glede prvotnih aktov je treba opozoriti, da je bilo v sodni praksi priznano, da Svetu v primeru prvotnega sklepa o zamrznitvi sredstev zadevni osebi ali subjektu ni treba predhodno sporočiti razlogov, s katerimi namerava ta institucija utemeljiti vključitev imena te osebe ali subjekta na upoštevni seznam. Da ne bi bila ogrožena učinkovitost takega ukrepa, mora namreč ta že po svoji naravi omogočati učinek presenečenja in njegovo takojšnjo uporabo. V takem primeru načeloma zadošča, da institucija zadevni osebi ali subjektu sporoči razloge in zagotovi spoštovanje njegove pravice do zaslišanja sočasno ali neposredno po sprejetju odločitve (sodba z dne 21. decembra 2011, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, točka
).
Svet, ki mu je bilo na obravnavi postavljeno vprašanje v zvezi s tem, je navedel, da se sodna praksa, navedena zgoraj v točki 118, v obravnavani zadevi ne uporablja, ker se zadevni omejevalni ukrepi nanašajo na omejitve dostopa do kapitalskega trga Unije na splošno, in ne na ukrepe zamrznitve individualnih sredstev v ožjem pomenu. Svet podredno meni, da tudi če bi se ta sodna praksa v obravnavani zadevi uporabljala, sploh ni zavezan, da tožečo stranko zasliši pred sprejetjem prvotnih aktov niti da jo obvesti o dokazih proti njej v tej fazi.
Take razlage ni mogoče sprejeti.
Opozoriti je namreč treba, da temeljna pravica do spoštovanja pravice do obrambe v postopku pred sprejetjem omejevalnega ukrepa izhaja neposredno iz člena 41(2)(a) Listine (glej točko 111 zgoraj).
Ker so omejitve, ki so bile tožeči stranki naložene na podlagi upoštevnih določb izpodbijanih aktov, posamični omejevalni ukrepi proti njej (glej točko 96 zgoraj) in ker ni bila dokazana nujnost, da se tem ukrepom za zagotovitev njihove učinkovitosti prizna učinek presenečenja, bi moral Svet tožečo stranko o razlogih za uporabo teh ukrepov proti njej obvestiti pred sprejetjem izpodbijanih aktov.
Vendar je treba opozoriti, da v obravnavani zadevi razloge, ki jih je Svet upošteval pri naložitvi omejevalnih ukrepov proti tožeči stranki in ki so navedeni v upoštevnih določbah izpodbijanih aktov, tvori dejstvo, da je tožeča stranka kreditna institucija s sedežem v Rusiji, katere več kot 50‑odstotni delež je bil 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom.
Tožeča stranka pa še vedno ni pojasnila, kako je bilo s tem, da je Svet ni predhodno obvestil o nekaterih elementih iz spisa v zvezi s temi razlogi, poseženo v njeno pravico do obrambe, tako da bi bilo treba razglasiti ničnost prvotnih aktov.
Opozoriti je namreč treba, da je treba za to, da bi se akt razglasil za ničen zaradi kršitve pravice do obrambe, dokazati, da bi se postopek v primeru neobstoja te nepravilnosti lahko končal drugače (glej v tem smislu sodbi z dne 18. septembra 2014, Georgias in drugi/Svet in Komisija,
T‑168/12
,
EU:T:2014:781
, točka
, in z dne 15. junija 2017, Kiselev/Svet,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, točka
).
V obravnavani zadevi tožeča stranka še vedno ni pojasnila, katere argumente ali elemente bi lahko predložila, če bi zadevne dokumente prejela prej, in poleg tega ni dokazala, da bi ti argumenti ali ti elementi v njenem primeru lahko pripeljali do drugačnega izida. Tožeča stranka namreč ne more utemeljeno trditi, da ob sprejetju prvotnih aktov ni vedela, da je kreditna institucija s sedežem v Rusiji, katere več kot 50‑odstotni delež je v javni lasti ali pod javnim nadzorom. Poleg tega je tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga sicer izpodbijala, da izpolnjuje merila iz upoštevnih določb izpodbijanih aktov, vendar ni pojasnila, kako je bilo z opustitvijo predhodne obvestitve o teh merilih v obravnavani zadevi lahko poseženo v njeno pravico do obrambe. Ta očitek tako ne more povzročiti razglasitve ničnosti prvotnih aktov.
Drugič, v zvezi s poznejšimi akti, s katerimi so bili omejevalni ukrepi proti tožeči stranki ohranjeni, je bilo v sodni praksi pojasnjeno, da mora Svet pri sprejetju sklepa o ohranitvi imena osebe ali subjekta na seznamu oseb ali subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, spoštovati pravico te osebe ali tega subjekta do obveščenosti o dokazih, uporabljenih proti njej ali njemu, in pravico do zaslišanja pred sprejetjem tega sklepa, če je proti njej ali njemu uporabil nove dokaze, to je dokaze, ki jih prvotni sklep o vpisu imena na ta seznam ni vseboval (glej v tem smislu sodbi z dne 21. decembra 2011, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, točka
, in z dne 18. junija 2015, Ipatau/Svet,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi pa so merila, ki so bila upoštevana pri ohranitvi imena tožeče stranke na seznamih, priloženih izpodbijanima aktoma, v členu 1(1)(a) izpodbijanega sklepa in v členu 5(1)(a) izpodbijane uredbe navedena že od njihovega nastanka. Tožeča stranka je bila namreč v Prilogo I k izpodbijanemu sklepu in v Prilogo III k izpodbijani uredbi vpisana zaradi svojega statusa večje kreditne institucije s sedežem v Rusiji, katere več kot 50‑odstotni delež je bil 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom. Tožeča stranka je za te dokaze vedela, zato jih ni mogoče šteti za nove dokaze v smislu zgoraj navedene sodne prakse.
Nazadnje je treba opozoriti, da kadar so sporočene dovolj natančne informacije, ki zadevni osebi omogočajo, da primerno predstavi stališče o dokazih, ki jih je proti njej uporabil Svet, načelo spoštovanja pravice do obrambe ne pomeni obveznosti, da ta institucija na lastno pobudo omogoči vpogled v dokumente iz svojega spisa. Svet mora šele na podlagi zahteve zainteresirane stranke omogočiti vpogled v vse upravne dokumente v zvezi z zadevnim ukrepom, ki niso zaupni (glej sodbo z dne 14. oktobra 2009, Bank Melli Iran/Svet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je Svet to obveznost spoštoval in da je na zahtevo tožeče stranke po informacijah z dne 22. oktobra 2014 odgovoril v dopisu z dne 9. decembra 2014. V tem okviru je Svet omogočil dostop do dokumentov, ki jih je imel in ki so se nanašali na njegovo odločitev o naložitvi omejevalnih ukrepov proti tožeči stranki.
Zato je treba šteti, da je bila obvestitev o teh elementih opravljena v razumnem roku in da je zadostovala za to, da je bilo tožeči stranki omogočeno učinkovito uveljavljanje njenih pravic in da je bila spoštovana njena pravica do obrambe.
Zato je treba drugi očitek tožeče stranke in tretji tožbeni razlog v celoti zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: v bistvu kršitev temeljnih pravic tožeče stranke, zlasti lastninske pravice, pravice do opravljanja dejavnosti in pravice do spoštovanja njenega ugleda
Tožeča stranka v okviru četrtega tožbenega razloga trdi, da odločitev Sveta o sprejetju zadevnih omejevalnih ukrepov pomeni neupravičeno in nesorazmerno kršitev njenih temeljnih pravic, zlasti njene lastninske pravice, njene pravice do opravljanja gospodarske dejavnosti in njene pravice do spoštovanja njenega ugleda, ki izhajajo iz členov 16 in 17 Listine ter iz člena 1 Protokola št. 1 h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisani 4. novembra 1950 v Rimu.
Tožeča stranka na prvem mestu meni, da vključitev njenega imena na seznama iz izpodbijanih aktov ni sorazmerna z nobenim zakonitim ciljem. Dejstvo, da je bila vključena na seznama iz teh aktov, naj ne bi bilo v skladu z zakonitim ciljem omejevalnih ukrepov, sprejetih zaradi delovanja Ruske federacije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini. Poleg tega naj se ne bi zatrjevalo, da je financirala proces oblikovanja politike in odločitev, povezanih s tem delovanjem, ali imela vlogo v tem procesu. Tožeča stranka celo trdi, da podpira ukrajinsko gospodarstvo s tem, da je svojim strankam v Ukrajini priskrbela dodaten kapital in likvidnosti. Izpodbijana akta naj bi bilo treba razlagati tako, da je njun namen izvajanje pritiska na delovanje Ruske federacije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini, ne pa izvajanje širšega pritiska na podjetja ali državljane, ki z razmerami v Ukrajini nimajo nikakršne zveze. Tožeča stranka torej meni, da bi morala biti vez med osebami ali subjekti, ki so imenovani v izpodbijanih aktih, in dejavnostmi ruske vlade v Ukrajini odločilna pri vključitvi imena teh oseb in subjektov v navedena akta.
Tožeča stranka na drugem mestu trdi, da ji vključitev njenega imena na seznama iz izpodbijanih aktov povzroča finančno izgubo in veliko škodo. Okrnitev ugleda naj bi bila zanjo škodljiva, poleg tega pa naj bi povzročila izgubo zaupanja in negativno vplivala na celotno skupino in znamko.
Svet ob podpori Komisije tem trditvam nasprotuje.
Prvič, opozoriti je treba, da je v skladu s členom 16 Listine „[s]voboda gospodarske pobude […] priznana v skladu s pravom Unije ter nacionalnimi zakonodajami in običaji“.
Drugič, člen 17(1) Listine določa:
„Vsakdo ima pravico imeti v posesti svojo zakonito pridobljeno lastnino, jo uporabljati, z njo razpolagati in jo komu zapustiti. Lastnina se nikomur ne sme odvzeti, razen v javno korist v primerih in pod pogoji, ki jih določa zakon, vendar le proti pravični in pravočasni odškodnini za njeno izgubo. Uživanje lastnine se lahko uredi z zakonom, kolikor je to potrebno zaradi splošnega interesa.“
Res je sicer, da omejevalni ukrepi, kakršni so ti v obravnavani zadevi, nesporno omejujejo pravice, ki jih ima tožeča stranka na podlagi členov 16 in 17 Listine (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 22. septembra 2016, NIOC in drugi/Svet,
C‑595/15 P
, neobjavljena,
EU:C:2016:721
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar temeljne pravice, na katere se sklicuje tožeča stranka, niso absolutne in se zato lahko omejijo pod pogoji, določenimi v členu 52(1) Listine (glej v tem smislu sodbi z dne 28. novembra 2013, Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točka
, in z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora biti v skladu s členom 52(1) Listine po eni strani „[k]akršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava [L]istina, predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin“, po drugi strani pa so „[o]b upoštevanju načela sorazmernosti omejitve dovoljene, samo če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih“.
Omejitev uveljavljanja zadevnih temeljnih pravic mora tako izpolnjevati tri pogoje, da bi bila v skladu s pravom Unije. Prvič, omejitev mora biti predpisana z zakonom. Z drugimi besedami, zadevni ukrep mora imeti pravno podlago. Drugič, omejitev se mora nanašati na cilj v splošnem interesu, ki ga kot takega priznava Unija. Tretjič, omejitev ne sme biti pretirana. Po eni strani mora biti nujna in sorazmerna s ciljem, ki se želi doseči. Po drugi strani pa ne sme posegati v „bistveno vsebino“, torej v bistvo zadevne pravice ali svoboščine (glej sodbo z dne 30. novembra 2016, Rotenberg/Svet,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
, točke od 170 do 173 in navedena sodna praksa).
Ugotoviti je treba, da so ti trije pogoji v obravnavani zadevi izpolnjeni.
Na prvem mestu, zadevni omejevalni ukrepi so „predpisani z zakonom“, saj so določeni v aktih, ki sta splošna, ter imajo jasno pravno podlago v pravu Unije in zadostno obrazložitev (glej točke od 91 do 107 zgoraj).
Na drugem mestu, iz uvodnih izjav od 1 do 8 izpodbijanega sklepa in iz uvodne izjave 2 izpodbijane uredbe izhaja, da je uradni cilj teh aktov povečanje stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter spodbujanje mirne rešitve krize. Takšen cilj odraža cilj ohranjanja miru in mednarodne varnosti v skladu s cilji zunanjega delovanja Unije, določenimi v členu 21 PEU (sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Na tretjem mestu, glede načela sorazmernosti je treba poudariti, da to kot splošno načelo prava Unije zahteva, da ravnanje institucij Unije ne prestopi mej tistega, kar je primerno in nujno za uresničitev ciljev zadevne ureditve. Če je torej mogoče izbirati med več ustreznimi ukrepi, je treba uporabiti najmanj omejujoč ukrep, povzročene neprijetnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (glej sodbo z dne 30. novembra 2016, Rotenberg/Svet,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
, točka
in navedena sodna praksa).
V sodni praksi je v zvezi s tem natančneje določeno, da je treba glede sodnega nadzora nad spoštovanjem načela sorazmernosti zakonodajalcu Unije priznati široko diskrecijsko pravico na področjih, na katerih mora sprejeti politične, gospodarske in socialne odločitve in pri katerih mora opraviti zahtevno presojo. Zato lahko na zakonitost takega ukrepa vpliva le očitna neprimernost ukrepa, ki je bil sprejet na teh področjih, glede na cilj, ki ga uresničuje pristojna institucija (glej sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
in navedena sodna praksa).
Prvič, tožeča stranka meni, da omejevalni ukrepi, ki so bili uvedeni proti njej na podlagi izpodbijanih aktov, ne omogočajo uresničitve cilja, ki mu sledita ta akta, in sicer izvajati pritisk na rusko vlado z omejevanjem dostopa do kapitalskih trgov javnih ruskih bank, ki jih je opredelil Svet, saj nima nikakršne vloge pri delovanju Ruske federacije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini.
Vendar okoliščina, da naj tožeča stranka ne bi imela nikakršne vloge pri delovanju Ruske federacije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini, ni upoštevna, saj omejevalni ukrepi proti njej niso bili uvedeni iz tega razloga, temveč zato, ker je večja kreditna institucija s sedežem v Rusiji, katere več kot 50‑odstotni delež je bil 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom.
Poleg tega, res je sicer, da omejevalni ukrepi po definiciji povzročajo učinke, ki posegajo v lastninsko pravico in svobodno opravljanje poklicnih dejavnosti, kar škoduje osebam, ki sploh niso odgovorne za položaj, zaradi katerega so bile sankcije sprejete. Učinek ciljno usmerjenih omejevalnih ukrepov za subjekte, proti katerim so usmerjeni, je
a fortiori
takšen (glej sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je treba poudariti, da pomen ciljev, ki jim sledita izpodbijana akta – to so varovanje ozemeljske nedotakljivosti, suverenosti in neodvisnosti Ukrajine ter spodbujanje mirne rešitve krize v tej državi – in ki so del širšega cilja ohranjanja miru in mednarodne varnosti v skladu s cilji zunanjega delovanja Unije iz člena 21 PEU, utemeljuje negativne, celo zelo negativne posledice za nekatere gospodarske subjekte, ki sploh niso odgovorni za položaj, zaradi katerega so bile sankcije sprejete (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Drugič, v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, je med zadevnimi omejevalnimi ukrepi in ciljem, ki mu je pri njihovem sprejetju sledil Svet, podano razumno razmerje. Ker je ta cilj med drugim povečanje stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, pristop z osredotočenjem na javne ruske banke dosledno ustreza navedenemu cilju in ga nikakor ni mogoče šteti za očitno neprimernega glede na zastavljeni cilj (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Svet je namreč lahko upravičeno menil, da lahko dejstvo, da se tožeči stranki omeji dostop do kapitalskega trga Unije, prispeva k uresničitvi cilja izpodbijanih aktov, in sicer povečanja stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter spodbujanja mirne rešitve krize (glej točko 15 zgoraj). Ker tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da je po sprejetju zadevnih omejevalnih ukrepov utrpela izgubo in trajajočo škodo, to nakazuje, da zadevni omejevalni ukrepi omogočajo uresničitev njihovega cilja, ker jo morajo v primeru finančnih težav reševati njeni delničarji, v skrajnem primeru pa ruska država.
Zato je Svet lahko upravičeno menil, da se je treba za uresničitev tega cilja usmeriti na večje kreditne institucije ali institucije za financiranje razvoja s sedežem v Rusiji, katerih več kot 50‑odstotni delež je bil od 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom.
Tretjič, poudariti je treba, da ukrepi, ki jih je v obravnavani zadevi sprejel Svet, tvorijo ciljno usmerjene gospodarske sankcije, ki jih ni mogoče šteti za popolno prekinitev gospodarskih in finančnih odnosov s tretjo državo, čeprav Svet v skladu s členom 215 PDEU tako pristojnost ima.
V teh okoliščinah in zlasti glede na postopno stopnjevanje omejevalnih ukrepov, ki jih je Svet sprejel kot odgovor na krizo v Ukrajini, posega v svobodno gospodarsko pobudo in lastninsko pravico tožeče stranke ni mogoče šteti za nesorazmernega (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Nazadnje, v zvezi s pravico do ugleda, na katero se sklicuje tožeča stranka, je treba poudariti, prvič, da zgolj okrnitev ugleda osebe – na katero se nanašajo omejevalni ukrepi – ki izhaja iz razlogov, ki te ukrepe upravičujejo, kot taka ne more pomeniti nesorazmernega posega v lastninsko pravico in pravico te osebe do svobodne gospodarske pobude. Ker zveza med okrnitvijo ugleda, na katero se sklicuje tožeča stranka, in posegom v zgoraj navedene temeljne pravice, ki so predmet tega tožbenega razloga, ni bila pojasnjena, je ta trditev tako brezpredmetna. Drugič, vsekakor je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do varstva ugleda, tako kot lastninska pravica in pravica do svobodne gospodarske pobude, ni absolutna in njeno izvajanje je lahko predmet omejitev, utemeljenih s cilji splošnega interesa, ki jih priznava Unija. Pomen ciljev, ki jim sledijo zadevni omejevalni ukrepi, tako utemeljuje negativne, celo zelo negativne posledice za ugled zadevnih oseb ali subjektov (glej sodbo z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Glede na zgoraj navedeno je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.
Ugovor nezakonitosti člena 1 izpodbijanega sklepa in člena 5 izpodbijane uredbe
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj na podlagi člena 277 PDEU ugotovi, da člen 1 izpodbijanega sklepa in člen 5 izpodbijane uredbe nista zakonita.
Tožeča stranka trdi, da lahko Svet uvede le primerna merila za uvrščanje, ki so sorazmerna z zadevnimi ukrepi. Tožeča stranka meni, da Svet v obravnavani zadevi ni dokazal, zakaj so prepovedi v zvezi z vrednostnimi papirji in instrumenti denarnega trga, ki so bile naložene subjektom, na katere se nanašata izpodbijana akta, upravičene glede na cilje iz teh aktov, še manj pa, zakaj je to sorazmeren način doseganja teh ciljev.
Svet ob podpori Komisije meni, da je treba ugotoviti, da ugovor nezakonitosti ni dopusten oziroma da nikakor ni utemeljen.
Ugotoviti je treba, da so trditve, ki so navedene v utemeljitev tega tožbenega razloga in ki se nanašajo na neprimernost in nesorazmernost zadevnih omejevalnih ukrepov, enake oziroma se v velikem obsegu prekrivajo s tistimi, ki so že bile preučene zgoraj v okviru četrtega tožbenega razloga.
Ne da bi bilo treba preučiti dopustnost tega tožbenega razloga, je treba zato napotiti na preudarke, navedene zgoraj v točkah od 146 do 157, in ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila tožeča stranka, iz istih razlogov zavrniti.
Zato je treba ugovor nedopustnosti in tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba odločiti o dopustnosti predlogov v okviru prilagoditve tožbe.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Sveta naloži plačilo stroškov.
Poleg tega v skladu s členom 138(1) Poslovnika države članice in institucije, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške. Komisija zato nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družba Sberbank of Russia OAO nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov Sveta Evropske unije.

3.
Evropska komisija nosi svoje stroške.

Berardis
Spielmann
Csehi
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. septembra 2018.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.