CELEX: 62019CJ0458
Muutoksenhaku
Kumoamiskanne
Komission täytäntöönpanopäätös C(2016) 3549 final
bis(2-etyyliheksyyli)ftalaatin (DEHP) käyttämistä koskeva lupa
Asetus (EY) N:o 1907/2006
60 ja 62 artikla
Asetus (EY) N:o 1367/2006
Sisäistä uudelleentarkastelua koskeva pyyntö
Komission päätös C(2016) 8454 final
Pyynnön hylkääminen

ClientEarth vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 4.4.2019 antaman tuomion ClientEarth v. komissio (
T‑108/17
,
EU:T:2019:215
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan 7.12.2016 tehty komission päätös C(2016) 8454 final (jäljempänä riidanalainen päätös), jolla hylättiin ClientEarthin 2.8.2016 esittämä pyyntö sellaisen 16.6.2016 annetun komission täytäntöönpanopäätöksen C(2016) 3549 final sisäisestä uudelleentarkastelusta (jäljempänä vuoden 2016 uudelleentarkastelupyyntö), jolla myönnettiin bis(2-etyyliheksyyli)ftalaatin (DEHP) käyttämistä koskeva lupa kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista (REACH), Euroopan kemikaaliviraston perustamisesta, direktiivin 1999/45/EY muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 793/93, komission asetuksen (EY) N:o 1488/94, neuvoston direktiivin 76/769/ETY ja komission direktiivien 91/155/ETY, 93/67/ETY, 93/105/EY ja 2000/21/EY kumoamisesta 18.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1907/2006 (
EUVL 2006, L 396, s. 1
, oikaisu
EUVL 2007, L 136, s. 3
) nojalla, sellaisena kuin se on muutettuna 16.2.2016 annetulla komission asetuksella (EU) 2016/217 (
EUVL 2016, L 40, s. 5
) (jäljempänä REACH-asetus).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Århusin yleissopimus
Tiedon saantia, yleisön osallistumisoikeutta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskevan yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin 25.6.1998 Århusissa (Tanska) ja hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta 17.2.2005 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2005/370/EY (
EUVL 2005, L 124, s. 1
), 9 artiklan 3 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Kukin sopimuspuoli varmistaa, että yleisöön kuuluvilla, jotka täyttävät mahdolliset kansallisessa lainsäädännössä asetetut vaatimukset, on tämän artiklan 1 ja 2 kappaleessa tarkoitettujen uudelleentarkastelumenettelyjen lisäksi ja niiden soveltamista rajoittamatta mahdollisuus turvautua hallinnollisiin tai tuomioistuinmenettelyihin yksityishenkilöiden ja viranomaisten sellaisten toimien tai laiminlyöntien tutkimiseksi uudelleen, jotka ovat sopimuspuolen kansallisen ympäristölainsäädännön säännösten kanssa ristiriidassa.”
REACH-asetus
REACH-asetuksen 55 artiklassa, jonka otsikko on ”Lupamenettelyn tavoite ja korvaamiseen liittyvät näkökohdat”, täsmennetään seuraavaa:
”Tämän osaston tavoitteena on taata sisämarkkinoiden moitteeton toiminta varmistaen samalla, että erityistä huolta aiheuttavien aineiden riskit ovat asianmukaisesti hallinnassa ja että kyseiset aineet korvataan asteittain soveltuvilla vaihtoehtoisilla aineilla tai tekniikoilla, jos nämä ovat taloudellisesti ja teknisesti toteuttamiskelpoisia. Tätä varten kaikkien lupia hakevien valmistajien, maahantuojien ja jatkokäyttäjien on analysoitava vaihtoehtojen saatavuutta ja tarkasteltava niiden riskejä sekä korvaamisen teknistä ja taloudellista toteutettavuutta.”
REACH-asetuksen 56 artiklassa, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Valmistaja, maahantuoja tai jatkokäyttäjä ei saa saattaa markkinoille käyttöön eikä itse käyttää ainetta, joka sisältyy liitteeseen XIV, paitsi jos:
a)
kyseiselle käytölle, jonka (kyseisille käytöille, joiden) vuoksi aine on saatettu markkinoille sellaisenaan tai seoksessa tai sisällytettäväksi esineeseen tai johon (joihin) hän käyttää kyseistä ainetta itse, on myönnetty 60–64 artiklan mukainen lupa; – –
– –”
REACH-asetuksen 57 artiklassa, jonka otsikkona on ”Liitteeseen XIV sisällytettävät aineet”, säädetään seuraavaa:
”Seuraavat aineet voidaan sisällyttää liitteeseen XIV 58 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen:
– –
c)
aineet, jotka täyttävät lisääntymiselle vaarallisten aineiden vaaraluokkaan, kategoria 1A tai 1B, kuuluvien aineiden luokituskriteerit ja joilla on haitallisia vaikutuksia sukupuolitoimintoihin ja hedelmällisyyteen tai kehitykseen [aineiden ja seosten luokituksesta, merkinnöistä ja pakkaamisesta sekä direktiivien 67/548/ETY ja 1999/45/EY muuttamisesta ja kumoamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1907/2006 muuttamisesta 16.12.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1272/2008 [(
EUVL 2008, L 353, s. 1
)] liitteessä I olevan 3.7 jakson mukaisesti;
– –
f)
aineet – esimerkiksi sellaiset, joilla on hormonitoimintaa häiritseviä ominaisuuksia tai jotka ovat hitaasti hajoavia, biokertyviä ja myrkyllisiä tai erittäin hitaasti hajoavia ja erittäin voimakkaasti biokertyviä ja jotka eivät täytä edellä d tai e alakohdan mukaisia kriteereitä – joiden osalta on tieteellisiä todisteita todennäköisistä vakavista vaikutuksista ihmisten terveyteen tai ympäristöön, jotka antavat aihetta samantasoiseen huoleen kuin muiden a–e alakohdassa lueteltujen aineiden vaikutukset ja jotka tunnistetaan tapauskohtaisesti 59 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti.”
REACH-asetuksen 58 artiklan, jonka otsikko on ”Aineiden sisällyttäminen liitteeseen XIV”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tehtäessä päätös 57 artiklassa tarkoitettujen aineiden sisällyttämisestä liitteeseen XIV tällainen päätös on tehtävä 133 artiklan 4 [kohdassa] tarkoitetun menettelyn mukaisesti. – –
– –”
REACH-asetuksen 59 artiklan, jonka otsikko on ”57 artiklassa tarkoitettujen aineiden tunnistaminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 57 artiklassa tarkoitetut kriteerit täyttävien aineiden tunnistamiseksi ja liitteeseen XIV mahdollisesti sisällytettävien aineiden luettelon laatimiseksi sovelletaan tämän artiklan 2–10 kohdassa säädettyä menettelyä. [Euroopan] kemikaalivirasto nimeää tässä luettelossa aineet, jotka sisältyvät sen 83 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaiseen työohjelmaan.”
REACH-asetuksen 60 artiklassa, jonka otsikko on ”Lupien myöntäminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Komissio tekee lupahakemuksia koskevat päätökset tämän osaston mukaisesti.
2.   Lupa on myönnettävä, jos aineen käytöstä ihmisten terveydelle tai ympäristölle aiheutuva riski, joka johtuu liitteessä XIV täsmennetyistä kyseisen aineen sisäisistä ominaisuuksista, on riittävän hyvin hallinnassa liitteessä I olevan 6 jakson 6.4 kohdan mukaisesti, kuten hakijan kemikaaliturvallisuusraportissa on osoitettu, 64 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitettu riskinarviointikomitean lausunto huomioon ottaen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 3 kohdan soveltamista. Komissio ottaa lupaa myöntäessään ja siinä asetettujen ehtojen mukaisesti huomioon kaikki päätöksen tekoaikaan tiedossa olevat päästöt ja häviöt, käytön laveudesta tai moninaisuudesta aiheutuvat riskit mukaan lukien.
– –
3.   Edellä 2 kohtaa ei sovelleta:
a)
57 artiklan a, b, c tai f alakohdan kriteerit täyttäviin aineisiin, joiden osalta ei voida määritellä liitteessä I olevan 6 jakson 6.4 kohdan mukaista kynnysarvoa;
b)
57 artiklan d tai e alakohdan kriteerit täyttäviin aineisiin;
c)
aineisiin, jotka on tunnistettu 57 artiklan f alakohdan mukaisesti ja joilla on hitaasti hajoavia, biokertyviä ja myrkyllisiä ominaisuuksia tai erittäin hitaasti hajoavia ja erittäin voimakkaasti biokertyviä ominaisuuksia.
4.   Jos lupaa ei voida myöntää 2 kohdan nojalla tai 3 kohdassa lueteltujen aineiden osalta, lupa voidaan myöntää ainoastaan, jos sosioekonomisten hyötyjen osoitetaan ylittävän ihmisten terveydelle tai ympäristölle aineen käytöstä aiheutuvan riskin ja jos soveltuvia vaihtoehtoisia aineita tai tekniikoita ei ole saatavilla. Ennen tämän päätöksen tekemistä on tarkasteltava kaikkia seuraavia seikkoja ja otettava huomioon – – riskinarviointikomitean ja sosioekonomisesta analyysista vastaavan komitean lausunnot:
a)
aineen käytöistä aiheutuva riski, ehdotettujen riskinhallintatoimenpiteiden asianmukaisuus ja tehokkuus mukaan lukien;
b)
aineen käytöstä aiheutuvat sosioekonomiset hyödyt ja luvan hylkäämisestä aiheutuvat sosioekonomiset vaikutukset, jotka hakija tai muut osapuolet osoittavat;
c)
hakijan 62 artiklan 4 kohdan e alakohdan mukaisesti toimittama vaihtoehtojen analyysi tai hakijan 62 artiklan 4 kohdan f alakohdan mukaisesti toimittama korvaussuunnitelma ja mahdolliset 64 artiklan 2 kohdan mukaisesti toimitetut kolmansien osapuolten huomiot;
d)
saatavilla olevat tiedot mahdollisten vaihtoehtoisten aineiden tai tekniikoiden riskeistä ihmisten terveydelle tai ympäristölle.
5.   Arvioidessaan, onko soveliaita vaihtoehtoisia aineita tai tekniikoita saatavilla, komissio ottaa huomioon kaikki asian kannalta merkittävät näkökohdat, mukaan lukien:
a)
sen, vähentäisikö siirtyminen vaihtoehtoihin ihmisten terveyteen ja ympäristöön kohdistuvia kokonaisriskejä, riskinhallintatoimenpiteiden asianmukaisuus ja tehokkuus huomioon ottaen;
b)
vaihtoehtojen teknisen ja taloudellisen toteutettavuuden hakijan kannalta.
– –
7.   Lupa voidaan myöntää ainoastaan, jos hakemus on tehty 62 artiklan vaatimusten mukaisesti.
– –
10.   Sen estämättä, mitä mahdollisissa luvan ehdoissa määrätään, haltijan on varmistettava, että altistumistaso alennetaan niin alhaiseksi kuin se on teknisesti ja käytännössä mahdollista.”
REACH-asetuksen 62 artiklassa, jonka otsikko on ”Lupahakemukset”, säädetään seuraavaa:
”– –
3.   Hakemus voidaan jättää yhdestä tai useammasta aineesta, jotka vastaavat liitteessä XI olevan 1 jakson 1.5 kohdassa olevaa aineryhmän määritelmää, ja yhdestä tai useammasta käytöstä. Hakemus voidaan jättää hakijan omia käyttöjä varten ja/tai niitä käyttöjä varten, joita varten hakija aikoo saattaa aineen markkinoille.
4.   Lupahakemuksen on sisällettävä seuraavat tiedot:
– –
c)
lupapyyntö, jossa täsmennetään, mitä käyttö(j)ä varten lupaa haetaan, ja selostetaan aineen mahdollinen käyttö seoksissa ja/tai aineen sisällyttäminen esineisiin;
d)
liitteen I säännösten mukainen kemikaaliturvallisuusraportti, joka kattaa aineen (aineiden) käytöstä ihmisten terveydelle ja/tai ympäristölle aiheutuvat riskit, jotka johtuvat liitteessä XIV täsmennetyistä kyseisen aineen sisäisistä ominaisuuksista, ellei sitä ole jo toimitettu osana rekisteröintiä;
e)
analyysi vaihtoehdoista ottaen huomioon niiden riskit sekä niiden korvaamisen tekninen ja taloudellinen toteutettavuus ja sisällyttäen tarvittaessa tietoja hakijan asiaankuuluvasta tutkimus- ja kehitystoiminnasta;
f)
jos e kohdassa tarkoitetusta analyysista käy ilmi, että saatavilla on soveliaita vaihtoehtoja ottaen huomioon 60 artiklan 5 kohdassa esitetyt tekijät, korvaussuunnitelma, johon sisältyy aikataulu hakijan ehdottamille toimille.
5.   Hakemukseen voidaan liittää:
a)
liitteen [XVI] mukaisesti suoritettu sosioekonominen analyysi;
– –”
Asetus (EY) N:o 1367/2006
Tiedon saatavuutta, yleisön osallistumista päätöksentekoon sekä oikeuden saatavuutta ympäristöasioissa koskevan Århusin yleissopimuksen määräysten soveltamisesta yhteisön toimielimiin ja elimiin 6.9.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1367/2006 (
EUVL 2006, L 264, s. 13
) 10 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jokainen valtioista riippumaton järjestö, joka täyttää 11 artiklassa esitetyt edellytykset, on oikeutettu pyytämään sisäistä uudelleentarkastelua siltä yhteisön toimielimeltä tai elimeltä, joka on toteuttanut ympäristölainsäädännön nojalla hallintotoimen, tai väitetyn hallinnollisen laiminlyönnin osalta siltä toimielimeltä tai elimeltä, jonka olisi pitänyt toteuttaa tällainen toimi.
– –”
Asian tausta
Asetuksen N:o 1907/2006 liitteen XIV muuttamisesta 17.2.2011 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 143/2011 (
EUVL 2011, L 44, s. 2
) sisällytettiin tähän liitteeseen DEHP, joka on orgaaninen yhdiste, jota käytetään lähinnä polyvinyylikloridista (PVC) valmistettujen muovien pehmittämiseen, kyseisen aineen REACH-asetuksen 57 artiklan c alakohdassa tarkoitettujen lisääntymiselle vaarallisten ominaisuuksien vuoksi.
Kolme jätteenkierrätysyritystä (jäljempänä luvanhakijat) teki 13.8.2013 REACH-asetuksen 62 artiklassa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 60 artiklan 2 kohdan kanssa, tarkoitetun yhteisen lupahakemuksen (jäljempänä lupahakemus) DEHP:n markkinoille saattamiseksi seuraavia käyttötarkoituksia varten:
–
”käyttö DEHP:tä sisältävän kierrätetyn pehmitetyn PVC:n käsittelyssä yhdisteissä ja kuivasekoituksissa;
–
DEHP:tä sisältävän kierrätetyn pehmitetyn PVC:n teollinen käyttö polymeerien käsittelyssä valmistettaessa PVC‑tuotteita kalanteroimalla tai suulake-, muoto- tai ruiskupuristamalla”.
Lupahakemukseen liitetyssä vaihtoehtojen analyysissa luvanhakijat mainitsivat seuraavaa:
”DEHP on pehmitin, jota on käytetty useiden vuosikymmenien ajan PVC:n pehmittämiseen valmistettaessa pehmitettyä tai taipuisaa PVC:tä. – –
DEHP lisätään siis PVC:hen ennen muovin jalostamista muovitavaroiksi ja ennen kuin näistä muovitavaroista tulee jätettä eli tuotetta, jolla voi olla arvoa [luvanhakijoille]. Tarkkaan ottaen DEHP:llä ei siten ole [luvanhakijoiden] kannalta mitään erityistä toiminnallista tehtävää; se vain esiintyy (suurelta osin ei-toivottuna) epäpuhtautena jätteissä, jotka kerätään, lajitellaan ja jalostetaan ja saatetaan sen jälkeen kierrätysraaka-aineena markkinoille. Jatkokäyttäjille (PVC:n jalostajat) voi kuitenkin olla teoreettisesti tiettyjä etuja siitä, että kierrätetyssä tuotteessa on ennestään rajallinen määrä DEHP:tä (tai muita pehmittimiä), koska
–
se voi helpottaa kierrätettävän raaka-aineen jalostamista uusiksi PVC‑tuotteiksi; ja
–
se voi auttaa PVC:n jalostajia vähentämään puhtaan (tai uuden) DEHP:n (tai muiden pehmitinten) määrää, joka yhdisteisiin on lisättävä valmistettaessa niistä uusia pehmeitä PVC‑tuotteita”.
Euroopan kemikaaliviraston (ECHA) riskinarviointikomitea ja sosioekonomisesta analyysista vastaava komitea antoivat 10.10.2014 lausuntonsa lupahakemuksesta.
Riskinarviointikomitean mukaan luvanhakijat eivät olleet osoittaneet, että ilmoitetuista kahdesta käyttötarkoituksesta työntekijöiden terveydelle aiheutuvat riskit olivat riittävän hyvin hallinnassa REACH-asetuksen 60 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Sosioekonomisesta analyysista vastaava komitea katsoi, että vaikka luvanhakijoiden niistä käyttötarkoituksista, joita varten lupahakemus oli jätetty, esittämässä sosioekonomisia hyötyjä koskevassa analyysissa oli tiettyjä puutteita, lupa voitiin myöntää keskeisiä epävarmuustekijöitä käsittelevän laadullisen analyysin perusteella.
ECHA ajantasaisti ja täydensi 12.12.2014 REACH-asetuksen 59 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa ”liitteeseen XIV mahdollisesti sisällytettävien aineiden luettelossa” (jäljempänä ehdokasaineiden luettelo) olevaa DEHP:tä koskevaa nimikettä tunnistamalla DEHP:n REACH-asetuksen 57 artiklan f alakohdassa tarkoitetuksi aineeksi, jolla on hormonitoimintaa häiritseviä ominaisuuksia ja jonka osalta on tieteellisiä todisteita sellaisista todennäköisistä vakavista vaikutuksista ympäristöön, jotka antavat aihetta samantasoiseen huoleen kuin muiden a–e alakohdassa lueteltujen aineiden vaikutukset.
Komissio teki 16.6.2016 täytäntöönpanopäätöksen C(2016) 3549 final, jolla annettiin REACH-asetuksen mukaisesti lupa joihinkin DEHP:n käyttötarkoituksiin (jäljempänä lupapäätös).
Kyseisen päätöksen 1 artiklassa komissio antoi luvan seuraavia käyttötarkoituksia varten:
”–
käyttö DEHP:tä sisältävän kierrätetyn pehmitetyn PVC:n käsittelyssä yhdisteissä ja kuivasekoituksissa;
–
DEHP:tä sisältävän kierrätetyn pehmitetyn PVC:n teollinen käyttö polymeerien käsittelyssä valmistettaessa PVC‑tuotteita kalanteroimalla tai suulake-, muoto- tai ruiskupuristamalla – –”.
Saman säännöksen mukaan mainittu lupa myönnettiin REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdan nojalla.
Vuoden 2016 uudelleentarkastelupyynnöllään ClientEarth, joka on voittoa tavoittelematon ympäristönsuojelujärjestö, pyysi komissiota tutkimaan lupapäätöksen uudelleen asetuksen N:o 1367/2006 10 artiklan nojalla.
Komissio hylkäsi tämän pyynnön perusteettomana riidanalaisella päätöksellä.
Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
ClientEarth nosti 17.2.2017 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen ja lupapäätöksen kumoamista.
Unionin yleisen tuomioistuimen viidennen jaoston puheenjohtaja hyväksyi ECHA:n väliintulohakemuksen 29.6.2017 antamallaan määräyksellä.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 31 kohdassa, että kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuivat siltä osin kuin valittaja vaati lupapäätöksen kumoamista.
Unionin yleinen tuomioistuin jätti valituksenalaisen tuomion 92 kohdassa myös riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksen tutkimatta ja joka tapauksessa hylkäsi perusteettomana ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan, joka koski REACH-asetuksen 56 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 62 artiklan 4 kohdan c alakohdassa tarkoitetun käytön käsitteen tulkinnassa tehtyjä oikeudellisia virheitä ja arviointivirheitä.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 151 kohdassa perusteettomana ensimmäisen kanneperusteen toisen osan, joka koski oikeudellisia virheitä ja arviointivirheitä, jotka liittyivät kemikaaliturvallisuusraportissa oleviin puutteellisuuksiin.
Se katsoi valituksenalaisen tuomion 167 kohdassa, että ensimmäisen kanneperusteen kolmannen osan, joka koski oikeudellisia virheitä ja ilmeisiä arviointivirheitä soveliaiden vaihtoehtojen analyysissä, tueksi esitetyt väitteet oli tutkittava kolmannen kanneperusteen yhteydessä.
Valituksenalaisen tuomion 178 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi perusteettomana ensimmäisen kanneperusteen neljännen osan, joka koski REACH-asetuksen 60 artiklan 7 kohdan ja 64 artiklan 3 kohdan rikkomista, ja hylkäsi ensimmäisen kanneperusteen kokonaisuudessaan.
REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdassa säädettyyn sosioekonomiseen analyysiin liittyviä ilmeisiä arviointivirheitä koskevan toisen kanneperusteen osalta unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 189 kohdassa perusteettomana tämän kanneperusteen ensimmäisen osan, joka koski tämän analyysin viitekehyksessä tehtyjä oikeudellisia virheitä ja ilmeisiä arviointivirheitä, ja jätti valituksenalaisen tuomion 204 kohdassa riskien ja hyötyjen punnintaan liittyviä ilmeisiä arviointivirheitä koskevan kyseisen kanneperusteen toisen osan tutkimatta ja joka tapauksessa hylkäsi sen perusteettomana.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 224 kohdassa perusteettomana myös saman kanneperusteen kolmannen osan, joka koski ilmeistä arviointivirhettä, koska tiettyjä tietoja ei ollut otettu huomioon tässä arvioinnissa.
Tämän jälkeen se hylkäsi toisen kanneperusteen kokonaisuudessaan.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 271 kohdassa perusteettomana kolmannen kanneperusteen, joka koski oikeudellisia virheitä ja ilmeisiä arviointivirheitä vaihtoehtojen analyysissä.
Se hylkäsi valituksenalaisen tuomion 307 kohdassa SEUT 191 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ennalta varautumisen periaatteen loukkaamista koskevan neljännen kanneperusteen.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan.
Asianosaisten vaatimukset
Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
palauttaa asian unionin yleiselle tuomioistuimelle tai
–
toissijaisesti toteaa, että kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi ja että se on perusteltu, ja kumoaa näin ollen riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien väliintulijoiden kulut, ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen perusteettomana
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
ECHA vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen perusteettomana
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Valittaja vetoaa valituksensa tueksi seitsemään valitusperusteeseen.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti jättänyt tutkimatta tietyt osat kumoamiskanteesta.
Se väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 53 ja 54 kohdassa, että kanne voi koskea ainoastaan riidanalaisen päätöksen laillisuutta eikä lupahakemuksen riittävyyttä. Sen mukaan tämä analyysi ei ole Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 3 kappaleen eikä tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden mukainen.
Se lisää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 54 kohdassa virheellisesti asettanut hyväksymispäätöstä koskevien valittajan väitteiden tutkittavaksi ottamisen edellytykseksi sen, että väitetyt virheet sisältyvät nimenomaisesti komission päätökseen, joka on tehty sisäistä uudelleentarkastelua koskevasta pyynnöstä.
Se väittää toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen, kun se on katsonut valituksenalaisen tuomion 55 ja 56 kohdassa, että vuoden 2016 uudelleentarkastelupyynnön hylkäämisestä tehdystä päätöksestä nostetun kumoamiskanteen yhteydessä esitettyjen perusteiden lisäksi myös sille esitetyt väitteet voidaan ottaa tutkittaviksi vain siltä osin kuin ne on jo esitetty tässä uudelleentarkastelupyynnössä.
Se väittää vastauskirjelmässään, että unionin tuomioistuin on täsmentänyt 12.9.2019 antamassaan tuomiossa TestBioTech ym. v. komissio (
C‑82/17 P
,
EU:C:2019:719
), että sisäistä uudelleentarkastelua koskevan pyynnön hylkäämispäätöksestä nostettu kumoamiskanne ei tosin voi perustua uusiin perusteisiin tai todisteisiin, joihin ei ole vedottu sisäistä uudelleentarkastelua koskevassa pyynnössä, mutta että tällaisen uudelleentarkastelupyynnön esittäjä ei ole velvollinen toistamaan täsmälleen samoja väitteitä unionin tuomioistuimissa tekemissään muutoksenhauissa.
Kolmanneksi valittaja lisää, että joka tapauksessa tietyt väitteet, jotka unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt tutkimatta valituksenalaisen tuomion 61, 62, 74, 75, 85–87, 195–200 ja 234–236 kohdassa, mainittiin sen vuoden 2016 uudelleentarkastelupyynnössä tai ne olivat vain sen kehittelyä.
Komissio väittää, että ensimmäinen valitusperuste ei voi menestyä.
ECHA tukee komission väitteitä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajan väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan, että lupapäätöksestä nostettu kanne oli jätettävä tutkimatta, on todettava, että – kuten komissio on todennut – valittaja ei ole riitauttanut valituksenalaisen tuomion 26 kohtaa, jossa unionin yleinen tuomioistuin on todennut, ettei valittaja vaatinut lupapäätöksen kumoamista, koska se katsoi, ettei se täyttänyt SEUT 263 artiklan mukaisia vaatimuksia.
Valittajan väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan, että väitteet, joilla pyrittiin osoittamaan luvanhakijoiden mahdolliset virheet, oli jätettävä tutkimatta, on todettava yhtäältä, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 53 kohdassa, että sisäistä uudelleentarkastelua koskevasta pyynnöstä tehdystä komission päätöksestä nostetun kanteen yhteydessä tutkittaviksi voidaan ottaa vain kanneperusteet, joilla pyritään osoittamaan kyseiseen päätökseen liittyvät oikeudelliset virheet tai arviointivirheet, muttei niitä, jotka koskevat lupahakemusta.
Toisaalta – toisin kuin valittaja väittää – valituksenalaisen tuomion 54 kohdasta ei seuraa, että ainoastaan seikat, jotka on toistettu ”nimenomaisesti” kyseisessä sisäistä uudelleentarkastelua koskevasta pyynnöstä tehdyssä komission päätöksessä, voidaan riitauttaa unionin yleisessä tuomioistuimessa, vaan sen mukaan ainoastaan kyseiseen päätökseen sisältyvät virheet voivat olla tällaisen kanteen kohteena, kuten myös valituksenalaisen tuomion 234 ja 235 kohdasta ilmenee.
Siltä osin kuin on kyse väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 55 ja 56 kohdassa, että kanneperusteet sekä myös riidanalaisen päätöksen kaltaisen päätöksen kumoamiskanteen yhteydessä unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetyt väitteet voidaan ottaa tutkittaviksi vain, jos ne on jo esitetty vuoden 2016 uudelleentarkastelupyynnössä, on todettava, että se on tehoton, koska unionin yleinen tuomioistuin on joka tapauksessa myös todennut toissijaisesti ensimmäisessä kanneperusteessa tarkoitettujen valittajan väitteiden olleen perusteettomia, eikä tätä aineellista arviointia ole riitautettu nyt käsiteltävässä valituksessa.
Valittajan väite, jonka mukaan ainoastaan aineen aktiivinen lisääminen teolliseen prosessiin tai aktiivinen käyttöönotto teollisessa prosessissa on REACH-asetuksen 56 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua käyttöä ja joka on jätetty tutkimatta valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa, on hylätty toissijaisesti valituksenalaisen tuomion 63–68 ja 72 kohdassa asiakysymyksen osalta.
Näin on myös sen valittajan väitteen osalta, jonka mukaan komissio on todellisuudessa antanut luvan ”prosessiin kokonaisuutena” eli ”erityistä huolta aiheuttavaa ainetta sisältävien materiaalien kierrätykseen” ja myöntänyt luvan ”muovijätteen käsittelylle” unionin jätelainsäädännön vastaisesti, sekä sen väitteen osalta, joka koskee ”jätteeksi luokittelun päättymistä”, jotka unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 75 ja 87 kohdassa jättänyt tutkimatta ja jotka se on joka tapauksessa valituksenalaisen tuomion 76, 86, 88 ja 89 kohdassa hylännyt perusteettomina.
Samoin valittajan väite, joka koskee riskien ja hyötyjen punnintaa ja joka on jätetty tutkimatta valituksenalaisen tuomion 200 kohdassa, on joka tapauksessa katsottu perusteettomaksi kyseisen tuomion 204 kohdassa ja väite, joka koskee lupahakemuksessa ehdotettujen vaihtoehtojen riittämätöntä analyysiä siitä syystä, ettei siinä täsmennetty DEHP:n tehtävää, on jätetty tutkimatta valituksenalaisen tuomion 234 kohdassa ja sen on katsottu kyseisen tuomion 236 kohdassa olevan joka tapauksessa perusteeton.
Koska kaikki ensimmäisen valitusperusteen tueksi esitetyt väitteet ovat perusteettomia tai tehottomia, ne on näin ollen hylättävä.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Toisessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on asettanut liian suuren todistustaakan valtioista riippumattomille järjestöille. Se viittaa tässä yhteydessä valituksenalaisen tuomion 57, 112, 113, 148–150 ja 248–251 kohtaan.
Se viittaa muun muassa 14.11.2013 annettuun tuomioon ICdA ym. v. komissio (
T‑456/11
,
EU:T:2013:594
,
kohta), jossa unionin yleinen tuomioistuin on asettanut muille talouden toimijoille alhaisemman näyttökynnyksen.
Komissio väittää, että tosiasiassa valittaja vain toistaa ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä väitteet ja että toinen valitusperuste on joka tapauksessa perusteeton.
ECHA tukee komission väitteitä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Tästä on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johtuu, että esittääkseen perusteet uudelleentarkastelulle vaaditulla tavalla ympäristölainsäädännön nojalla annetun hallintotoimen sisäistä uudelleentarkastelua koskevan pyynnön esittäjän on ilmoitettava olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset perustelut, joilla voidaan perustella uskottavia – merkittäviä – epäilyjä unionin toimielimen tai elimen kyseessä olevassa toimessa esittämän arvioinnin suhteen (ks. vastaavasti tuomio 12.9.2019, TestBioTech ym. v. komissio,
C‑82/17 P
,
EU:C:2019:719
,
kohta).
Siltä osin kuin on kyse puutteista, joita valittaja väittää olevan luvanhakijoiden toimittamassa riskinarvioinnissa, unionin yleinen tuomioistuin ei ole lausunut valituksenalaisen tuomion 112 ja 113 kohdassa valittajalta edellytettävästä näyttökynnyksestä vaan se on todennut valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa, että valittajan tältä osin esittämät väitteet olivat tehottomia.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin on tyytynyt valituksenalaisen tuomion 148 ja 149 kohdassa toteamaan, että valittajan esittämät väitteet olivat riittämättömiä, ja katsomaan, ettei valittaja voinut vedota erikseen turvallisuusraportin puutteellisuuksiin riitauttamatta perustellusti sosioekonomisesta analyysista vastaavan komitean arviointia, jonka mukaan lupa voitiin myöntää nyt käsiteltävässä asiassa.
Unionin yleinen tuomioistuin on siis tämän arvioinnin tehdessään tyytynyt tekemään johtopäätökset tämän tuomion 60 kohdassa mainitusta periaatteesta.
Vaihtoehtojen analyysista on todettava, että valituksenalaisen tuomion 248–250 kohdassa, joita valitus koskee, unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, ettei valittaja ollut esittänyt mitään seikkaa, joka horjuttaisi komission riidanalaisessa päätöksessä tekemiä tosiseikkojen arviointeja, jotka koskivat vaihtoehtojen puuttumista. Tämä päätelmä perustui siihen toteamukseen, että yhtäältä valittaja ei ollut selittänyt, millä perusteella komissio oli voinut päätyä muuhun tulokseen kuin siihen, joka sisältyi tätä koskevaan sosioekonomisesta analyysista vastaavan komitean lausuntoon, ja toisaalta siihen, ettei valittaja ollut missään tapauksessa myöskään riitauttanut vuoden 2016 uudelleentarkastelupyynnössään komission kokonaispäätelmää siitä, ettei vaihtoehtoja ollut saatavilla.
Toisin kuin valittaja väittää, mainituista kohdista ei siis ilmene, että unionin yleinen tuomioistuin oli vaatinut luvanhakijoiden sijaan valittajaa toimittamaan täydellisen vaihtoehtojen analyysin, vaan niistä ilmenee ainoastaan sen todenneen, ettei valittaja ollut esittänyt sellaisia olennaisia tosiseikkoja tai oikeudellisia väitteitä, jotka voisivat saada aikaan uskottavia epäilyjä komission tekemästä arvioinnista.
Edellä todetusta seuraa, ettei toisessa valitusperusteessa tarkoitetuista valituksenalaisen tuomion kohdista mitenkään ilmene, että unionin yleinen tuomioistuin olisi asettanut valittajalle liian suuren todistustaakan, eikä valittajan väite, jonka mukaan muille talouden toimijoille olisi asetettu alempi näyttökynnys muussa kuin nyt käsiteltävässä asiassa, voi näin ollen missään tapauksessa menestyä.
Toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kolmannessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut REACH-asetusta ja erityisesti sen 55 artiklaa, kun se on katsonut valituksenalaisen tuomion 71, 72, 79, 91, 162, 238 ja 242–244 kohdassa, että uuden DEHP:n tuotannon supistaminen, jonka mahdollistaa kierrätetyn DEHP:n käyttö, voi olla REACH-asetuksen mukaista käyttöä ja vaihtoehtojen analyysin asian kannalta merkityksellinen perusta.
Se väittää ensinnäkin, että unionin yleisen tuomioistuimen päättely perustuu virheelliseen oletukseen, koska REACH-asetuksessa säädetty lupajärjestelmä ei koske näiden aineiden tuotantoa unionissa vaan niiden käyttöä tai markkinoille saattamista käyttöä varten, kuten kyseisen asetuksen 56 artiklasta ilmenee. Tavarat, joihin DEHP on jo sisällytetty, voidaan lisäksi laillisesti tuoda unioniin.
Se väittää toiseksi, että näin toimiessaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 91 kohdassa, että muut seokset, joissa ei ole DEHP:tä, saattoivat olla mahdollisia vaihtoehtoja, ottamatta huomioon DEHP:n todellista tehtävää eli materiaalin joustavuuden mahdollistamista. Unionin yleinen tuomioistuin on myös valituksenalaisen tuomion 247 kohdassa virheellisesti pitänyt riittävänä pelkkää viittausta muihin (ensiöalkuperää oleviin) PVC:n lähteisiin, jotka sisältävät muita pehmittimiä, ilman että ne nimettäisiin tai että materiaalin joustavuus mainittaisiin.
Valittaja lisää, että vaikka REACH-asetuksen 55 artiklassa säädetään aineiden ”asteittaisesta” korvaamisesta, se on kuitenkin toteutettava heti, kun vaihtoehtoja on saatavilla, toisin kuin valituksenalaisen tuomion 243 ja 244 kohdasta ilmenee. Katsoessaan, että muilla pehmittimillä tai joustavilla materiaaleilla ei ole merkitystä tämän arvioinnin kannalta, unionin yleinen tuomioistuin estää tällaisen korvaamisen. Se lisää, että oli yleisesti tunnettua, että käytettävissä oli muita, turvallisempia pehmittimiä pehmeän muovituotteen valmistamiseksi.
Valittaja väittää vastauskirjelmässään, ettei se ole sekoittanut aineen käytön ja käyttötarkoituksen käsitteitä vaan että – toisin kuin komissio väittää – merkityksellinen kriteeri vaihtoehtojen analyysissä on aineen käyttötarkoitus. Jos aineella siis on käyttötarkoitus seoksessa, vaihtoehtojen analyysin on välttämättä perustuttava siihen.
Lisäksi komissio on tehnyt virheen todetessaan, että vaihtoehtojen analyysi on suoritettava luvanhakijoiden näkökulmasta.
Komissio väittää, että tämä valitusperuste ei voi menestyä.
ECHA tukee komission väitteitä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että niistä valituksenalaisen tuomion eri kohdista, joihin valittaja viittaa kolmannessa valitusperusteessaan, ainoastaan kyseisen tuomion 238 ja 242–244 kohta kuuluvat sen perusteluihin, jotka koskevat REACH-asetuksen 55 artiklan ja 60 artiklan 4 ja 5 kohdan rikkomista vaihtoehtojen analyysin osalta.
On myös todettava, että vaikka unionin yleisen tuomioistuimen analyysi komission huomioon ottamien vaihtoehtojen yhteensopivuudesta lukeutuu tosiseikkojen arviointiin, kolmannessa valitusperusteessa esitetään kuitenkin myös oikeudellinen kysymys siltä osin kuin se koskee olosuhteita, joissa komission on arvioitava vaihtoehtoja.
Tältä osin on muistutettava, että kuten REACH-asetuksen 60 artiklan 2 ja 4 kohdan sanamuodosta ilmenee, näissä säännöksissä säädetyt lupajärjestelmät koskevat lupahakemuksessa tarkoitetun aineen markkinoille saattamista sen käyttämistä varten tai sen käyttöä.
REACH-asetuksen 3 artiklan 24 alakohdassa määritellään lisäksi käytön käsite laajasti siten, että sillä tarkoitetaan ”prosessointia, formulointia, kulutusta, varastointia, säilytystä, käsittelyä, – – sekoittamista, esineen tuotantoa tai mitä tahansa muuta käyttämistä”, ja kyseisen asetuksen 56 artiklan 1 kohdan a alakohdassa edellytetään lupaa paitsi aineen käytölle sellaisenaan myös seoksessa.
Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen oikeudellista virhettä tekemättä katsonut valituksenalaisen tuomion 238 kohdassa, että komissio oli laillisesti katsonut, että käsiteltävässä asiassa myönnetty lupa koski DEHP:n käyttöä, sellaisena kuin se oli ”seoksessa”.
Tästä seuraa myös, että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut perustellusti valituksenalaisen tuomion 239 kohdassa, että vaihtoehtojen arviointi voitiin näin ollen suorittaa ennemminkin tämän ”seoksen” kuin sen sisältämän aineen osalta.
Siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on muun muassa valituksenalaisen tuomion 238 kohdassa todennut komission katsoneen laillisesti, että yksi DEHP:n tehtävistä, jotka on otettu huomioon vaihtoehtojen tutkimisessa, oli ”vähentää pehmitinten määrää, joka on lisättävä, kun pehmitetystä kierrätetystä PVC‑materiaalista valmistetaan pehmeitä PVC‑tuotteita”, on todettava, että valittajan kolmannessa valitusperusteessaan tarkoittamista valituksenalaisen tuomion kohdista ei ilmene, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt todeta pätemättömäksi REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdassa säädetty vaihtoehtojen analyysi siitä syystä, ettei komissio ollut ottanut huomioon materiaalin joustavuutta eikä edes maininnut sitä, koska valituksenalaisen tuomion 238 ja 242 kohdasta päinvastoin ilmenee, että komissio on ottanut huomioon myös DEHP:n käyttötarkoituksen pehmittimenä.
Lisäksi on todettava, että siltä osin kuin valittaja väittää, että oli ”yleisesti tunnettua”, että joustavan muovituotteen valmistukseen oli käytettävissä muita turvallisempia pehmittimiä, se kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen suorittaman tosiseikkojen arvioinnin. Tällaista arviointia ei voida tutkia tämän valituksen yhteydessä, ellei tosiseikkoja ole otettu huomioon vääristyneellä tavalla, mitä valittaja ei ole väittänyt.
Valituksenalaisen tuomion 244 kohdasta ei myöskään ilmene, että unionin yleinen tuomioistuin olisi katsonut, ettei REACH-asetuksen 55 artiklassa velvoiteta käyttämään vaihtoehtoja, kun ne ovat käytettävissä. Kyseisessä 244 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin ainoastaan muistutti, että – kuten kyseisen 55 artiklan sanamuodostakin ilmenee – tavoitteena on korvata ”asteittain” erityistä huolta aiheuttavat aineet soveltuvilla vaihtoehtoisilla aineilla tai tekniikoilla, ”jos nämä ovat taloudellisesti ja teknisesti toteuttamiskelpoisia”.
Tästä seuraa, että koska valittajan kolmannen valitusperusteensa tueksi esittämät eri väitteet ovat perusteettomia, valitusperuste on hylättävä.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää neljännessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on valituksenalaisen tuomion 104–111 kohdassa katsonut, että REACH-asetuksen 60 artiklan 7 kohdassa säädetty arviointi lupahakemuksen vaatimustenmukaisuudesta on puhtaasti muodollinen eikä edellytä, että komissio tarkastaisi, täyttävätkö hakijan toimittamat tiedot aineellisesti kyseisen asetuksen 62 artiklan ja asetuksen liitteen I vaatimukset.
Valittaja väittää, ettei se riitauta unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 104 ja 106 kohdassa omaksumaa REACH-asetuksen 60 artiklan 7 kohdan tulkintaa siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että komission tehtävänä on tarkastaa, onko hakemus kyseisen asetuksen 62 artiklan säännösten mukainen ”muodollisesta” näkökulmasta, ilman että sen tarvitsee määrittää, tehdäänkö kemikaaliturvallisuusraportissa ”oikeita päätelmiä” muun muassa kemikaalin ominaisuuksista.
Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt kuitenkin virheen siltä osin mitä ”muodollisella” tutkimuksella on ymmärrettävä tarkoitettavan, kun se on täsmentänyt valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, että vaikka REACH-asetuksen liitteessä I kuvataan seikkoja, jotka luvanhakijan esittämien tiettyjen asiakirjojen, kuten kemikaaliturvallisuusraportin, on välttämättä sisällettävä, kyseisessä liitteessä ei velvoiteta komissiota tutkimaan näitä seikkoja aineellisesti sen tehtäväksi asetuksen N:o 1907/2006 60 artiklan 7 kohdan, luettuna yhdessä sen 62 artiklan kanssa, perusteella kuuluvan tutkinnan yhteydessä.
Se väittää, että valituksenalainen tuomio on ristiriitainen siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on täsmentänyt kyseisen tuomion 109 kohdassa, ettei komission tarvitse suorittaa menettelyn tässä vaiheessa aineellista arviointia, mutta edellyttää valituksenalaisen tuomion 112 kohdassa, että komissio arvioi, ovatko toimitetut tiedot todennettavissa, mikä edellyttää niiden sisällön tiettyä tutkimista.
Se väittää yhtäältä, että jopa ”muodollisen” vaatimustenmukaisuuden valvonta merkitsee sitä, että komissio tarkistaa, että kemikaaliturvallisuusraportti on niiden täsmällisten vaatimusten mukainen, jotka mainitaan REACH-asetuksen liitteessä I, jossa säädetään muun muassa, että on otettava huomioon ”asianmukaisesti mitatut, edustavat altistumistiedot”. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut kyseisen asetuksen 62 artiklaa ja liitettä I, kun se on valituksenalaisen tuomion 112 kohdassa katsonut, että luvanhakijat olivat noudattaneet näitä vaatimuksia ilman tällaista tarkistusta.
Komissio väittää, että neljäs valitusperuste ei voi menestyä.
ECHA tukee komission väitteitä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
REACH-asetuksen 60 artiklan 7 kohdan mukaan ”lupa voidaan myöntää ainoastaan, jos hakemus on tehty 62 artiklan vaatimusten mukaisesti”.
Tässä säännöksessä edellytetään siten, että komissio tutkii, sisältyvätkö lupahakemukseen kaikki REACH-asetuksen 62 artiklassa edellytetyt tiedot ja erityisesti saman artiklan 4 kohdan d alakohdan nojalla laadittu ”liitteen I säännösten mukainen kemikaaliturvallisuusraportti, joka kattaa aineen (aineiden) käytöstä ihmisten terveydelle ja/tai ympäristölle aiheutuvat riskit, jotka johtuvat liitteessä XIV täsmennetyistä kyseisen aineen sisäisistä ominaisuuksista”.
Kuten valittaja myöntää valituksessaan, tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut valituksenalaisen tuomion 104 ja 106 kohdassa, että REACH-asetuksen 60 artiklan 7 kohta merkitsee sitä, että komissio tarkastaa, onko lupahakemus kyseisen asetuksen 62 artiklan vaatimusten mukainen muodolliselta kannalta, eikä sen ole tässä vaiheessa arvioitava esitettyjen seikkojen perusteltavuutta eikä erityisesti sitä, tehdäänkö kemikaaliturvallisuusraportissa ”oikeita päätelmiä” aineen ominaisuuksista.
Lisäksi näin edellytettyjen seikkojen todennettavuuden tutkiminen eroaa niiden perusteltavuuden varmistamisesta, joten valittaja ei voi pätevästi väittää, että valituksenalaisen tuomion 109 kohta, jossa unionin yleinen tuomioistuin on todennut, ettei komissiolla ole velvollisuutta tutkia menettelyn tässä vaiheessa aineellisesti seikkoja, jotka hakijan on REACH-asetuksen liitteen I nojalla toimitettava, ja saman tuomion 112 kohta, jossa on täsmennetty, että kyseisen asetuksen 62 artiklan 4 kohdan nojalla toimitettavien asiakirjojen on oltava todennettavissa, ovat keskenään ristiriitaiset.
Lisäksi on täsmennettävä, että vaikka valvonta, joka komission on suoritettava REACH-asetuksen 60 artiklan 7 kohdan nojalla, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 62 artiklan kanssa, ei saakaan olla pintapuolinen, ja se edellyttää, että kyseinen toimielin ainakin tarkistaa, että tässä asetuksessa edellytetyt tiedot ja asiakirjat ovat olemassa, valittajan tarkoittaman kaltainen REACH-asetuksen liitteen I vaatimusten noudattamisen tutkiminen johtaisi siihen, että komissio lausuu myös toimitettujen asiakirjojen laadusta ja ennakoi sitä aineellista analyysiä, joka toimielimen on suoritettava myöhemmin määrittääkseen, täyttyvätkö luvan saamisen edellytykset.
Tämän vuoksi neljäs valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Viides valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Viidennessä valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 131–138 kohdassa, että komissio voi REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdan nojalla lausua riskien ja hyötyjen punninnasta ilman, että riskejä koskevat tiedot täyttävät kyseisen asetuksen liitteen I vaatimukset.
Se väittää myös, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 135 ja 136 kohdassa, REACH-asetuksessa edellytetään, että riskille altistumista koskeva arviointi koskee erityisesti sen aineen käyttötarkoitusta, jolle lupaa haetaan, ja että sen on edustettava tätä käyttötarkoitusta.
Se lisää, että REACH-asetuksen 62 artiklan 4 kohdan d alakohdassa edellytetään kyseisen asetuksen liitteen I mukaista kemikaaliturvallisuusraporttia luvan myöntämisen oikeusperustasta riippumatta.
Se viittaa myös REACH-asetuksen 60 artiklan 10 kohtaan, jossa edellytetään, että luvanhaltijan on varmistettava, että altistumistaso alennetaan niin alhaiseksi kuin se on teknisesti ja käytännössä mahdollista, riippumatta siitä, myönnetäänkö lupa saman asetuksen 60 artiklan 2 vai 4 kohdan nojalla.
Valittaja lisää vastauskirjelmässään, että valituksenalaisen tuomion 130 ja 131 kohdassa ei missään tapauksessa vahvisteta nimenomaisesti, että kemikaaliturvallisuusraportin on REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdan soveltamiseksi oltava vähintään yhtä täydellinen ja täsmällinen kuin sen 60 artiklan 2 kohdan soveltamiseksi, ja se pyytää unionin tuomioistuinta täsmentämään, että näin on oltava.
Se toteaa myös, että toisin kuin komissio väittää, se ei ole sekoittanut keskenään sosioekonomisesta analyysistä vastaavan komitean suorittamaa laadullista analyysiä ja REACH-asetuksen liitteessä I mainittua riskinarviointia, mutta se katsoo kuitenkin, että laadullisia tietoja sisältävän sosioekonomisen riskianalyysin ja sen taustalla olevan, hakijan kyseisen liitteen I nojalla suorittaman perustavanlaatuisen riskinarvioinnin, joka voi sisältää vain rajoitetusti laadullisia tietoja, välillä on yhteys. Se väittää, että luvanhakijoiden esittämissä todisteissa oli vakavia puutteita, joten oli mahdotonta arvioida riskiä itsessään oikein ja punnita sitä asianmukaisesti muihin tekijöihin nähden sosioekonomisen analyysin yhteydessä.
Komissio väittää, ettei viides valitusperuste voi menestyä.
ECHA tukee komission väitteitä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että REACH-asetuksen 60 artiklan 7 kohdan mukaan lupa voidaan myöntää ainoastaan, jos hakemus on tehty kyseisen asetuksen 62 artiklan vaatimusten mukaisesti; kyseisen artiklan 4 kohdan d alakohta koskee liitteen I säännösten mukaista kemikaaliturvallisuusraporttia, joka kattaa aineen (aineiden) käytöstä ihmisten terveydelle ja/tai ympäristölle aiheutuvat riskit, jotka johtuvat REACH-asetuksen liitteessä XIV täsmennetyistä kyseisen aineen sisäisistä ominaisuuksista.
REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohtaa sovelletaan lisäksi toissijaisesti kyseisen asetuksen 60 artiklan 2 kohtaan nähden silloin, kun lupaa ei voida myöntää viimeksi mainitun säännöksen mukaisesti.
Näiden eri säännösten sanamuodosta ja rakenteesta seuraa, että lupa voidaan myöntää REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdan nojalla vain, jos hakija on toimittanut kyseisen asetuksen liitteen I mukaisesti laaditun kemikaaliturvallisuusraportin.
Valituksenalaisen tuomion kohdista, joihin valittaja viidennessä valitusperusteessaan viittaa, ei kuitenkaan ilmene, että unionin yleinen tuomioistuin olisi katsonut toisin.
Valituksenalaisesta tuomiosta ei myöskään ilmene, että unionin yleinen tuomioistuin olisi katsonut, ettei luvanhakijoiden toimittama kemikaaliturvallisuusraportti ollut REACH-asetuksen liitteen I vaatimusten mukainen.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi todennut valituksenalaisen tuomion 112 kohdassa yhtäältä, että asianosaisten kesken oli riidatonta, että luvanhakijat olivat kemikaaliturvallisuusraportin osalta noudattaneet REACH-asetuksen liitteen I vaatimuksia, ja toisaalta, ettei valittaja myöskään ollut vuoden 2016 uudelleentarkastelupyynnössään esittänyt näyttöä, joka oikeuttaisi erilaisen johtopäätöksen.
On myös täsmennettävä, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa, että epävarmuustekijät tai puutteellisuudet kyseisessä raportissa saattoivat tuoda esiin kysymyksen siitä, voidaanko lupa komission käytettävissä olevien tosiseikkojen ja näytön perusteella myöntää REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdan nojalla, kyse on tämän valitusperusteen kohteena olevasta kysymyksestä erillisestä kysymyksestä.
Tästä seuraa, että viides valitusperuste on perusteeton ja että se on hylättävä.
Kuudes valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kuudennessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 216–224 kohdassa, että REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdassa säädetyn riskinarvioinnin kannalta merkityksellisiä ovat ainoastaan REACH-asetuksen liitteeseen XIV sisällytettyihin aineen sisäisiin ominaisuuksiin liittyvät tiedot eivätkä tiedot sisäisistä ominaisuuksista, jotka on sisällytetty REACH-asetuksen 59 artiklan 1 kohdassa säädettyyn ehdokasaineiden luetteloon mutta joita ei mainita kyseisessä liitteessä.
Se katsoo näin ollen, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon DEHP:n hormonitoimintaa häiritseviä ominaisuuksia koskevat tiedot, joiden perusteella ECHA on joulukuussa 2014 yksilöinyt DEHP:n REACH-asetuksen 57 artiklan f alakohdassa tarkoitetuksi erityistä huolta aiheuttavaksi aineeksi.
Se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti nojautunut vain REACH-asetuksen 60 artiklan 2 kohdan ja 62 artiklan 4 kohdan sanamuodon mukaiseen tulkintaan ottamatta huomioon asiayhteyttä ja unionin lainsäätäjän tavoittelemaa päämäärää.
Se korostaa lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut yhtäältä valituksenalaisen tuomion 216 kohdassa, että komissiolla on velvollisuus tutkia viran puolesta kaikki sen hallussa lupapäätöksen tekoajankohtana olevat merkitykselliset tiedot ilman, että riskinarvioinnissa rajoitutaan ainoastaan lupahakemuksessa esitettyjen tietojen tutkimiseen, ja toisaalta kyseisen tuomion 217 kohdassa, että REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdan ensimmäisen virkkeen sanamuodosta ei suoraan ilmene, että arvioinnin on perustuttava yksinomaan tutkittavan aineen sisäisiä ominaisuuksia, sellaisina kuin ne mainitaan kyseisen asetuksen liitteessä XIV, koskeviin tietoihin.
Se väittää myös, ettei kyseisen asetuksen liitteessä XVI rajoiteta niiden ”ihmisten terveydelle ja ympäristölle” koituvien hyötyjen ulottuvuutta, jotka ovat sosioekonomisen analyysin kannalta merkityksellisiä.
Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään selitä syitä, joiden vuoksi REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdassa ei viitata pelkästään kyseisen asetuksen liitteessä XIV mainittuihin ominaisuuksiin, toisin kuin kyseisen asetuksen 60 artiklan 2 kohdan ja 62 artiklan 4 kohdan d alakohdan sanamuodossa.
Valittaja väittää vastauskirjelmässään, että 23.1.2019 antamassaan tuomiossa Deza v. ECHA (
C‑419/17 P
,
EU:C:2019:52
), johon komissio viittaa vastineessaan, unionin tuomioistuin ei lausunut komission velvollisuuksista sen arvioidessa lupahakemusta.
Komissio väittää, että kuudes valitusperuste ei voi menestyä.
ECHA tukee komission väitteitä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 216 kohdassa todennut tutkineensa valittajan kuudennen valitusperusteen kohteena olevat valituksenalaisen tuomion 216–223 kohdan ”toissijaisesti”, kuudes valitusperuste ei kuitenkaan ole tehoton, koska näihin kohtiin sisältyy todellisuudessa kyseisen tuomion 211–215 kohdassa esitettyä analyysiä täydentävä eikä siihen nähden toissijainen analyysi.
Toisin kuin komissio väittää, unionin tuomioistuin ei myöskään ole lausunut kuudennen valitusperusteen puitteissa esitetystä kysymyksestä 23.1.2019 antamassaan tuomiossa Deza v. ECHA (
C‑419/17 P
,
EU:C:2019:52
).
Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 217–220 kohdassa, että vaikka REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdan ensimmäisen virkkeen sanamuodosta ei käy suoraan ilmi, että riskinarvioinnin, joka komission on suoritettava tällä perusteella, on perustuttava yksinomaan tietoihin, jotka koskevat tutkitun aineen sisäisiä ominaisuuksia, sellaisina kuin ne mainitaan kyseisen asetuksen liitteessä XIV, tämä voidaan päätellä mainitun asetuksen 60 artiklan 2 kohdasta ja 62 artiklan 4 kohdan d alakohdasta, joissa viitataan nimenomaisesti saman asetuksen liitteessä XIV tarkoitettuihin sisäisiin ominaisuuksiin.
Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen katsonut perustellusti valituksenalaisen tuomion 221–223 kohdassa, että aineen sisäisiä ominaisuuksia koskevia mahdollisia tietoja, jotka on sisällytetty REACH-asetuksen 59 artiklan 1 kohdassa säädettyyn ehdokasaineiden luetteloon mutta joita ei ole sisällytetty kyseisen asetuksen liitteeseen XIV, ei saada ottaa huomioon tässä arvioinnissa, kun otetaan huomioon yhtäältä se, että kyse on kyseisessä asetuksessa säädetyn lupamenettelyn kahdesta eri vaiheesta, ja toisaalta se, että pelkkä aineen tiettyjen sisäisten ominaisuuksien sisällyttäminen ehdokasaineiden luetteloon ei välttämättä tai automaattisesti johda näiden ominaisuuksien sisällyttämiseen mainitun asetuksen liitteeseen XIV.
REACH-asetuksen liitteen XVI, joka koskee tekijöitä, jotka sosioekonominen analyysi voi sisältää, sanamuodosta tai rakenteesta ei myöskään ilmene, että olisi omaksuttava erilainen tulkinta.
Tästä seuraa, että kuudes valitusperuste on perusteeton, ja se on hylättävä.
Seitsemäs valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Seitsemännessä valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut ennalta varautumisen periaatetta valituksenalaisen tuomion 284–295 kohdassa.
Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti valittajan kanneperustetta; valittaja ei väittänyt, että tämä periaate velvoittaisi komission epäämään luvan, jos REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdan edellytykset täyttyvät, vaan että sen on ohjattava toimielimen arviointia tämän soveltaessa kyseistä säännöstä.
Sen mukaan nyt käsiteltävänä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa epävarmuus estää riskien riittävän arvioinnin, komissiolla oli velvollisuus katsoa, että REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohtaan perustuvan luvan hakija ei ollut vapautunut velvollisuudestaan osoittaa, että kyseisen luvan saamisen edellytykset olivat täyttyneet.
Valittaja väittää myös, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, ennalta varautumisen periaate ei rajoitu siihen, että viranomaisille annetaan toimivalta toteuttaa tietty toimenpide, vaan se velvoittaa niitä niiden toiminnassa, kuten muun muassa 9.9.2011 annetusta tuomiosta Dow AgroSciences ym. v. komissio (
T‑475/07
,
EU:T:2011:445
,
kohta) ja 25.7.2018 annetusta tuomiosta Confédération paysanne ym. (
C‑528/16
,
EU:C:2018:53
,
kohta) ilmenee.
Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdassa säädetty sosioekonominen arviointi oli ”vapauttanut” komission velvollisuudesta soveltaa ennalta varautumisen periaatetta tämän säännöksen täytäntöönpanossa.
Komissio väittää, että seitsemäs valitusperuste on perusteeton.
ECHA tukee komission väitteitä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisin kuin valittaja väittää, seitsemännen valitusperusteen kohteena olevista valituksenalaisen tuomion kohdista ei ilmene, ettei komissiolla olisi velvollisuutta soveltaa ennalta varautumisen periaatetta, kun sen on tutkittava REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohtaan perustuva lupahakemus.
Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin muistuttanut kyseisen tuomion 292 kohdassa lähinnä, että REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohta ilmentää tarvetta ottaa huomioon ennalta varautumisen periaate ja suhteellisuusperiaate tilanteessa, jossa yksi tämän asetuksen 60 artiklan 2 kohdassa säädetyistä edellytyksistä ei täyty, eli tässä tapauksessa edellytys, joka koskee sen osoittamista, että aineen käytöstä ihmisten terveydelle tai ympäristölle aiheutuvat riskit ovat hallinnassa.
Ei voida myöskään pätevästi väittää, että ennalta varautumisen periaate olisi esteenä luvan myöntämiselle REACH-asetuksen 60 artiklan 4 kohdan nojalla pelkästään siitä syystä, ettei riskinhallinnasta ole näyttöä, sillä muutoin kyseenalaistettaisiin kyseisen säännöksen, jossa sallitaan luvan myöntäminen tällaisessa tilanteessa, pätevyys.
Valittaja ei kuitenkaan riitauta tämän säännöksen pätevyyttä vaan sen, miten sitä on sovellettava.
Edellä esitetyn perusteella seitsemäs valitusperuste ei näin ollen voi menestyä.
Koska kaikki valitusperusteet hylätään, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska valittaja on hävinnyt asian, se on komission vaatimusten mukaisesti velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Työjärjestyksen 184 artiklan 4 kohdan mukaan ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana esiintynyt, joka ei ole valittanut ratkaisusta, voidaan velvoittaa vastaamaan oikeudenkäyntikuluista muutoksenhakuasteessa vain, jos se on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen tai suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa. Jos tässä tarkoitettu asianosainen osallistuu oikeudenkäyntiin, unionin tuomioistuin voi määrätä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näiden määräysten mukaisesti ECHA, joka oli väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa, on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
ClientEarth vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.

3)
Euroopan kemikaalivirasto (ECHA) vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.