CELEX: 62017TJ0738
Statligt stöd
Stödordning som genomförts av Frankrike mellan år 1994 och år 2008
Investeringsbidrag beviljade av STIF-IDF
Beslut att förklara stödordningen förenlig med den inre marknaden
Fördel
Ersättning för kostnader för att fullgöra en skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga tjänster
Artikel 107.1 FEUF
Motiveringsskyldighet

Bakgrund till tvisten
Sökanden,  Syndicat  Transport  Île  de  France  (STIF-IDF),  är  en  offentlig  förvaltningsorganisation  som  inrättats  genom  Ordonnance  n
o
59-151  relative  à  l’organisation  des  transports  de  voyageurs  dans  la  région  parisienne  (förordning nr 59-151  av  den  7 januari 1959  om  organisationen  av  persontransporter  i  Parisregionen,  JORF  av  den  10 januari 1959, s. 696),  i  dess  ändrade  lydelse.
Som  myndighet  med  ansvar  för  att  organisera  den  reguljära  kollektivtrafiken  i  regionen  Île-de-France  (Frankrike),  samordnar  och  finansierar  sökanden  de  offentliga  transporttjänster  som  tillhandahålls  av  Régie  autonome  des  transports  parisiens  (RATP),  Société  nationale  des  chemins  de  fer  français  (SNCF)  och  de  privata  företag  som  ingår  i  nätverket  Organisation  professionnelle  des  transports  d’Île-de-France  (Optile).
Genom  beslut nr 2006/1161  av  den  13 december 2006  inrättade  sökanden  två  på  varandra  följande  typer  av  avtal  i  syfte  att  fastställa  en  ny  avtalsorganisation  för  alla  reguljära  kollektivtrafiklinjer  i  regionen  Île-de-France.  Avtalen  av  typ  1  ingicks  för  en  period  på  högst  fyra  år  (från år 2007  till år 2010  eller år 2011)  och  avtalen  av  typ  2  (nedan  kallade  AT2)  för  återstoden  av  perioden  fram  till  och  med  den  31 december 2016.
AT2  var  föremål  för  bilaterala  förhandlingar  mellan  sökanden  och  de  privata  företag  som  bedrev  reguljär  kollektivtrafik  i  regionen  Île-de-France  (nedan  kallade  de  slutliga  stödmottagarna).  Flera  AT2  kunde  ingås  mellan  sökanden  och  ett  och  samma  företag.  Varje  AT2  föreskrev  i  artikel 53-3  att  sökanden  skulle  betala  ut  ett  ekonomiskt  bidrag  till  det  företag  som  undertecknat  avtalet,  som  ersättning  för  fullgörande  av  den  allmänna  trafikplikt  som  företaget  omfattades  av  enligt  artikel 5.2  i  AT2.
Del  C2  av  de  ekonomiska  bidrag  som  sökanden  betalade  till  de  slutliga  stödmottagarna  enligt  AT2  var  avsedd  att  täcka  alla  investeringskostnader  för  de  sistnämnda  i  enlighet  med  en  investeringsplan  som  godkänts  på  förhand  av  sökanden.
Den  17 oktober 2008  gavs  ett  klagomål  in  till  Europeiska  kommissionen  angående  påstått  olagligt  statligt  stöd  i  form  av  stödåtgärder  till  förmån  för  vissa  busstransportföretag  mellan år 1994  och år 2008,  beviljat  av  Région  Île-de-France  inom  dess  territorium  och,  från år 2008,  av  sökanden  inom  samma  territorium, bland annat i form av C2-bidrag beviljade inom ramen för AT2.
Genom  skrivelse  av  den  11 mars 2014  underrättade  kommissionen  Republiken  Frankrike  om  sitt  beslut  att  inleda  ett  formellt  granskningsförfarande  enligt  artikel 108.2  FEUF.  Genom  att  offentliggöra  detta  beslut  i
Europeiska  unionens  officiella  tidning
(EUT C 141,  2014, s. 38)  anmodade  kommissionen  berörda  parter  att  inkomma  med  synpunkter  på  de  aktuella  åtgärderna.
Den  30 april 2014  översände  Republiken  Frankrike  sina  synpunkter  till  kommissionen.  Alla  synpunkter  från  de  berörda  parterna,  bland  annat  Transdev  Île  de  France,  har  kommunicerats  till  Republiken  Frankrike,  som  inte  har  lämnat  några  kommentarer.
Den  21 juni 2016  mottog  kommissionen  ett  gemensamt  meddelande  från  fyra  av  de  sju  berörda  parterna,  som  syftade  till  att  klargöra  deras  ståndpunkt  efter  domen  av  den  6 oktober 2015,  kommissionen/Andersen  (C‑303/13  P,  EU:C:2015:647).  Région  Île-de-France  inkom  med  kompletterande  synpunkter  den  9 november 2016.
Den  2 februari 2017  avslutade  kommissionen  det  formella  granskningsförfarande  som  anges  i  artikel 108.2  FEUF  och  antog  beslut  (EU)  2017/1470  om  de  stödordningar  SA.26763 2014/C  (f.d.  2012/NN)  som  Frankrike  har  genomfört  till  förmån  för  busstransportföretag  i  regionen  Île-de-France  (EGT L 209,  2017, s. 24)  (nedan  kallat  det  angripna  beslutet).
I  det  angripna  beslutet  konstaterade  kommissionen  bland  annat  att  den  stödordning  som  utgörs  av  C2-bidragen,  som  sökanden  beviljat  för  att  täcka  de  slutliga  stödmottagarnas  investeringskostnader  för  genomförandet  av  AT2  (nedan  kallad  den  omtvistade  stödordningen)  var  förenlig  med  den  inre  marknaden.  Kommissionen  konstaterade  dock  att  eftersom  stödåtgärderna  inte  hade  anmälts  och  skulle  kvalificeras  som  ”nytt  stöd”,  hade  de  genomförts  olagligen,  i  strid  med  artikel 108.3  FEUF.
Artiklarna 3  och  4  i  det  angripna  beslutets  artikeldel  har  följande  lydelse:
”Artikel 3
Den  stödordning  som  Frankrike  olagligen  har  genomfört  i  form  av  C2-bidrag  som  Stif  har  beviljat  inom  ramen  för  avtalen  av  typ  2  är  förenlig  med  den  inre  marknaden.
Artikel 4
Detta  beslut  riktar  sig  till  Republiken  Frankrike.”

Förfarandet och parternas yrkanden
Genom  ansökan  som  inkom  till  tribunalens  kansli  den  3 november 2017  väckte  sökanden  med  stöd  av  artikel 263  FEUF  förevarande  talan  om  delvis  ogiltigförklaring  av  det  angripna  beslutet.
Sökanden  har  yrkat  att  tribunalen  ska
–        ogiltigförklara  det  angripna  beslutet  endast  i  den  mån  kommissionen  kvalificerade  de  C2-bidrag  som  beviljades  inom  ramen  för  AT2  som  en  ”stödordning  som  …  olagligen  har  genomfört[s]”,  och
–        förplikta  kommissionen  att  ersätta  rättegångskostnaderna.
Kommissionen  har  yrkat  att  tribunalen  ska
–        i  första  hand  avvisa  talan,  eller
–        i  andra  hand  ogilla  talan,  samt
–        förplikta  sökanden  att  ersätta  rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

Upptagande till sakprövning
Kommissionen  har,  dock  utan  att  ha  framställt  en  invändning  om  rättegångshinder  i  en  separat  handling  i  enlighet  med  artikel 130.1  i  tribunalens  rättegångsregler,  yrkat  att  talan  ska  avvisas  på  grund  av  att  sökanden  saknar  talerätt  och  ett  berättigat  intresse  av  att  få  saken  prövad.
Sökanden  har  bestritt  kommissionens  argument.  Sökanden  har  hävdat  att  även  om  det  angripna  beslutet  förvisso  inte  är  riktat  till  sökanden,  kan  förevarande  talan  ändå  tas  upp  till  prövning.
Tribunalen  erinrar  om  att  unionsdomstolarna  mot  bakgrund  av  omständigheterna  i  det  enskilda  fallet  kan  pröva  om  kravet  på  en  god  rättskipning  motiverar  att  talan  ogillas  i  sak  utan  att  det  dessförinnan  har  prövats  huruvida  talan  kan  upptas  till  sakprövning  (dom  av  den  26 februari 2002, rådet/Boehringer,  C‑23/00 P, EU:C:2002:118, punkterna 51  och  52,  och  dom  av  den  14 september 2015,  Brouillard/domstolen,  T-420/13,  ej  publicerad,  EU:T:2015:633, punkt 18).
Med  hänsyn  till  omständigheterna  i  det  aktuella  fallet  finner  tribunalen  det  lämpligt  att  av  processekonomiska  hänsyn  pröva  talan  i  sak  direkt  utan  att  först  pröva  om  den  kan  tas  upp  till  sakprövning.

Prövning i sak
Till  stöd  för  sin  talan  har  sökanden  anfört  två  grunder.  Den  första  grunden  avser  åsidosättande  av  artikel 107.1  FEUF,  genom  att  kommissionen  i  det  angripna  beslutet  felaktigt  fann  att  stödordningen  i  fråga  inte  uppfyllde  det  fjärde  av  de  kriterier  som  formulerades  i punkterna 88–93  i  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415)  (nedan  kallat  Altmarkkriterierna)  och  följaktligen  omfattades  av  denna  bestämmelse.  Den  andra  grunden  avser  åsidosättande  av  motiveringsskyldigheten  och  stöder  sig  på  påståendet  att  kommissionen  inte  tillräckligt  ingående  redogjorde  för  varför  den  i  det  angripna  beslutet  fann  att  den  omtvistade  stödordningen  inte  uppfyllde  det  fjärde  Altmarkkriteriet.
Avsaknad  av  eller  bristande  motivering  utgör  åsidosättande  av  en  väsentlig  formföreskrift.  Prövningen  av  motiveringsskyldigheten  ska  särskiljas  från  frågan  huruvida  motiveringen  av  det  omtvistade  beslutet  är  hållbar,  vilken  handlar  om  huruvida  det  beslutet  är  lagenligt  i  materiellt  hänseende  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  2 april 1998,  kommissionen/Sytraval  och  Brink’s  France,  C‑367/95  P,  EU:C:1998:154, punkt 67,  och  dom  av  den  15 december 2005,  Italien/kommissionen,  C‑66/02,  EU:C:2005:768, punkt 26).
Av  detta  följer  att  den  andra  grunden,  om  åsidosättande  av  motiveringsskyldigheten,  ska  prövas  före  den  första  grunden,  som  rör  det  angripna  beslutets  rättsenlighet  i  sak.

Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Genom  sin  andra  grund  har  sökanden  hävdat  att  kommissionen  i  det  angripna beslutet  inte  tillräckligt  ingående  förklarade  varför  den  ansåg  att  den  omtvistade  stödordningen  inte  uppfyllde  det  fjärde  Altmarkkriteriet.
Sökanden  har  särskilt  gjort  gällande  att  kommissionens  analys  av  det  fjärde  Altmarkkriteriet  inte  är  förenlig  med  kommissionens  slutsats  vid  prövningen  av  det  tredje  Altmarkkriteriet  att  det  inte  förekom  någon  överkompensation.  Enligt  kommissionen  innebär  en  sådan  avsaknad  av  överkompensation  med  nödvändighet  att  C2-bidragen  utgör  den  lägsta  kostnaden  för  det  allmänna  och  att  det  fjärde  Altmarkkriteriet  är  uppfyllt.
Sökanden  anser  också  att  kommissionen  inte  förklarade  varför  urvalet  av  de  företag  som  valts  ut  för  den  jämförande  kostnadsanalysen  inte  var  representativt  för  välskötta  företag  i  den  mening  som  avses  i  rättspraxis  efter  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).  I skäl 220  i  det  angripna  beslutet  anförde  kommissionen,  trots  de  bevis  den  hade  kännedom  om,  att  ”[i]nget  visar  …  att  det  intervall  som  Stif  tillämpar  är  representativt  för  välskötta  företag”.
Kommissionen  har  bestritt  sökandens  argument.  Den  har  påpekat  att  de  fyra  Altmarkkriterierna  är  fristående  från  varandra.  Kommissionen  anser  dessutom  att  det  angripna  beslutet,  och  särskilt  analysen  av  det  fjärde  Altmarkkriteriet,  är  tillräckligt  motiverat.
Tribunalen  erinrar  om  att  artikel 296  andra  stycket  FEUF  föreskriver  att  rättsakter  ska  motiveras.  Enligt  artikel 41.2  i  Europeiska  unionens  stadga  om  de  grundläggande  rättigheterna  innefattar  rätten  till  god  förvaltning  att  förvaltningen  är  skyldig  att  motivera  sina  beslut.
Domstolen  erinrar  om  att  samtliga  villkor  som  föreskrivs  i  artikel 107.1  FEUF  måste  vara  uppfyllda  för  att  en  åtgärd  ska  anses  utgöra  statligt  stöd.  För  att  en  åtgärd  ska  kunna  kvalificeras  som  statligt  stöd  krävs  enligt  artikel 107.1  FEUF  bland  annat  att  ett  företag  gynnas  av  åtgärden  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  22 oktober 2015,  EasyPay  och  Finance  Engineering,  C‑185/14,  EU:C:2015:716, punkterna 35  och  36  och  där  angiven  rättspraxis).
Enligt  fast  rättspraxis  omfattas  en  statlig  åtgärd  inte  av  artikel 107.1  FEUF  om  åtgärden  ska  anses  utgöra  ersättning  som  motsvarar  ett  vederlag  för  tjänster  som  de  mottagande  företagen  har  tillhandahållit  för  att  fullgöra  skyldigheter  avseende  allmännyttiga  tjänster  och  åtgärden  i  själva  verket  inte  gynnar  dessa  företag  ekonomiskt  och  således  inte  ger  dessa  företag  en  fördelaktigare  konkurrensställning  än  konkurrerande  företag  (se  dom  av  den  22 oktober 2015,  EasyPay  och  Finance  Engineering,  C‑185/14,  EU:C:2015:716, punkt 45  och  där  angiven  rättspraxis).
För  att  en  sådan  ersättning  i  ett  konkret  fall  inte  ska  anses  utgöra  statligt  stöd,  måste  dock  Altmarkkriterierna  vara  uppfyllda.
För  det  första  ska  det  mottagande  företaget  faktiskt  ha  ålagts  en  skyldighet  att  tillhandahålla  allmännyttiga  tjänster,  och  dessa  skyldigheter  ska  vara  klart  definierade.  För  det  andra  ska  kriterierna  för  beräkningen  av  ersättningen  vara  fastställda  i  förväg  på  ett  objektivt  och  öppet  sätt.  För  det  tredje  får  ersättningen  inte  överstiga  vad  som  krävs  för  att  täcka  hela  eller  delar  av  de  kostnader  som  har  uppkommit  i  samband  med  skyldigheten  att  tillhandahålla  allmännyttiga  tjänster.  För  det  fjärde  ska  storleken  på  den  nödvändiga  ersättningen  fastställas  på  grundval  av  en  analys  av  de  kostnader  som  ett  genomsnittligt,  välskött  och  lämpligt  utrustat  företag  skulle  ha  för  att  uppfylla  skyldigheten  att  tillhandahålla  allmännyttiga  tjänster  enligt  de  krav  som  ställs  på  dessa.
Av  detta  följer  att  statliga  åtgärder  som  inte  uppfyller  ett  eller  flera  av  kriterierna  i punkt 31  ovan  ska  anses  utgöra  statligt  stöd  i  den  mening  som  avses  i  artikel 107.1  FEUF  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg,  C‑280/00,  EU:C:2003:415, punkt 94).
I  det  aktuella  fallet  konstaterar  tribunalen  att  kommissionen,  i  motsats  till  vad  sökanden  hävdat,  i  det  angripna  beslutet  tillräckligt  ingående  redogjort  för  varför  den  ansåg  att  den  omtvistade  stödordningen  inte  uppfyllde  det  fjärde  Altmarkkriteriet.  Mer  specifikt  angav  kommissionen  i skäl 220  i  det  angripna  beslutet  att  även  om  den  jämförande  analys  av  kostnaderna  som  sökanden  gjorde  inför  AT2  grundar  sig  på  exakta  siffror  och  återspeglar  en  omfattande  kunskap  om  marknaden  för  persontransporter,  var  syftet  med  denna  analys  att  specificera  de  variabler  som  var  användbara  i  förhandlingar  om  driftkostnader,  inte  för  att  säkerställa  att  de  investeringskostnader  som  C2-bidraget  täckte  motsvarade  kostnaderna  för  ett  genomsnittligt,  välskött  och  lämpligt  utrustat  företag  i  enlighet  med  rättspraxis  efter  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).
I  motsats  till  vad  sökanden  hävdat,  visar  kommissionens  resonemang  klart  och  tydligt  vilka  överväganden  som  ligger  till  grund  för  dess  slutsats  att  den  omtvistade  stödordningen  inte  uppfyllde  det  fjärde  Altmarkkriteriet.
Vidare  kan  tribunalen  inte  godta  sökandens  argument  att  kommissionen  inte  förklarat  på  vilket  sätt  urvalet  av  företag  för  den  jämförande  kostnadsanalysen  inte  var  representativt  för  välskötta  företag  i  den  mening  som  avses  i  rättspraxis  efter  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).  Kommissionen  konstaterade  nämligen  i skäl 220  i  det  angripna  beslutet  att  det  inte  fanns  några  uppgifter  i  ärendet  som  gjorde  det  möjligt  att  dra  slutsatsen  att  urvalet  uppfyllde  det  kriteriet,  och  sökanden  preciserade  inte  heller  de  uppgifter  som  den  anfört  under  det  administrativa  förfarandet.
I  sina  synpunkter  som  svar  på  kommissionens  beslut  att  inleda  det  formella  granskningsförfarandet  rörande  den  omtvistade  stödordningen  uppgav  sökanden  endast  att  den  jämförande  kostnadsanalysen  hade  genomförts  avseende  ”företag  utanför  Parisregionen  vilkas  kontrakt  hade  tilldelats  efter  ett  konkurrensutsatt  anbudsförfarande”  och  beskrev  sedan  dessa  företag  som  ”genomsnittliga,  välskötta  och  lämpligt  utrustade”,  utan  att  klargöra  vad  som  kunde  leda  till  den  slutsatsen.
Under  dessa  omständigheter  kan  kommissionen  inte  klandras  för  att  inte  ha  gjort  mer  än  en  summarisk  analys  av  huruvida  det  urval  av  företag  som  sökanden  valt  för  den  jämförande  kostnadsanalysen  var  representativt  för  välskötta  företag  i  den  mening  som  avses  i  rättspraxis  efter  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).
Vad  gäller  sökandens  argument  om  påstådda  inkonsekvenser  i  kommissionens  resonemang  i  det  angripna  beslutet,  erinrar  tribunalen  om  att  det  tredje  och  det  fjärde  Altmarkkriteriet  har  ett  nära  samband,  såtillvida  att  båda  fordrar  att  det  fastställs  vilka  kostnader, intäkter  och  vinster  som  är  hänförliga  till  fullgörandet  av  en  skyldighet  att  tillhandahålla  allmännyttiga  tjänster  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  12 februari 2008,  BUPA  m.fl./kommissionen,  T-289/03,  EU:T:2008:29, punkt 246).
Att  det  finns  ett  nära  samband  utesluter  dock  inte  att  det  fyra  Altmarkkriterierna  skiljer  sig  från  varandra  och  måste  vara  kumulativt  uppfyllda  för  att  ersättningen  inte  ska  kvalificeras  som  statligt  stöd  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  15 december 2016,  Abertis  Telecom  Terrestre  och  Telecom  Castilla-La  Mancha/kommissionen,  T-37/15  och  T-38/15,  ej  publicerad,  EU:T:2016:743, punkt 76).
I  förevarande  fall  analyserade  kommissionen  i  det  angripna  beslutet  under  alla  omständigheter  inte  den  omtvistade  stödordningen  utifrån  det  tredje  Altmarkkriteriet.  I skäl 218  i  det  angripna  beslutet  angav  kommissionen  endast  att  eftersom  C2-bidraget  uppfyllde  det  första  Altmarkkriteriet  måste  det  bedömas  om  det  också  uppfyller  det  andra,  tredje  och  fjärde  Altmarkkriteriet.  Eftersom  kriterierna  är  kumulativa  behövde  den  bara  visa  att  det  fjärde  kriteriet  inte  är  uppfyllt  för  att  kunna  konstatera  att  bidraget  gav  en  ekonomisk  fördel.  Utifrån  detta  kom  den  till  den  slutsatsen  i punkt 221  i  det  angripna  beslutet.
Mot  denna  bakgrund  konstaterar  tribunalen  att  sökandens  argument  om  kommissionens  påstått  motstridiga  bedömning  av  det  tredje  Altmarkkriteriet,  å  ena  sidan,  och  det  fjärde  kriteriet,  å  andra  sidan,  grundar  sig  på  en  felaktig  tolkning  av  det  angripna  beslutet  och  inte  kan  vinna  framgång.
Slutsatsen  blir  därför  att  kommissionen  inte  åsidosatte  motiveringsskyldigheten  enligt  artikel 296  FEUF.
Talan  kan  således  inte  bifallas  på  den  andra  grunden.

Bedömningen av den omtvistade stödordningen mot bakgrund av det fjärde Altmarkkriteriet
Sökanden  har  genom  sin  första  grund  gjort  gällande  att  det  angripna  beslutet  innehåller  flera  fall  av  felaktig  rättstillämpning  och  oriktig  bedömning  vad  gäller  prövningen  av  den  omtvistade  stödordningen  utifrån  det  fjärde  Altmarkkriteriet.
Kommissionen  har  bestritt  sökandens  argument.
Enligt  det  fjärde  Altmarkkriteriet  ska,  när  det  företag  som  ska ansvara för  att  tillhandahålla  allmännyttiga  tjänster  i  ett  konkret  fall  inte  har  valts  ut  efter  ett  offentligt  upphandlingsförfarande  som  gör  det  möjligt  att  välja  den  anbudsgivare  som  kan  tillhandahålla  dessa  tjänster  till  den  lägsta  kostnaden  för  det  allmänna,  nivån på den  nödvändiga  ersättningen  fastställas  på  grundval  av  en  undersökning  av  de  kostnader  som  ett  genomsnittligt,  välskött  företag  som  är  lämpligt  utrustat  för  att  kunna  fullgöra  en  skyldighet  att  tillhandahålla  allmännyttiga  tjänster  skulle  ha  åsamkats  vid  fullgörandet  av  dessa  skyldigheter,  med  hänsyn  tagen  till  de  intäkter  som  därvid  skulle  ha  erhållits  och  till  en  rimlig  vinst  på  grund  av  fullgörandet  av  skyldigheterna  (dom  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg,  C‑280/00,  EU:C:2003:415, punkt 93).
I  förevarande  fall  ansåg  kommissionen  att  det  fjärde  Altmarkkriteriet  inte  var  uppfyllt.  Mer  specifikt  fann  kommissionen  i  det  angripna  beslutet  att  storleken  på  de  C2-bidrag  som  betalats  ut enligt  den  omtvistade  stödordningen  inte  hade  beräknats  på  grundval  av  en  jämförande  analys  av  de  kostnader  som  ett  välskött  företag  i  den  mening  som  avses  i  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415),  skulle  ha  för  att  tillhandahålla  likadana  tjänster.
Sökanden  har  för  det  första  gjort  gällande  att  i  motsats  till  vad  kommissionen  fann  i  det  angripna  beslutet,  var  det  urval  av  företag  som  sökanden  använde  för  sin  jämförande  kostnadsanalys  representativt  för  välskötta  företag  i  den  mening  som  avses  i  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).  Enligt  sökanden  omfattade  detta  urval,  utöver  de  transportörer  med  vilka  den  hade  ingått  avtal  av  typ  1,  offentliga  transportföretag  som  anförtrotts  jämförbara  allmännyttiga  uppgifter  utanför  regionen  Île-de-France,  vilka  tilldelats  i  ett  öppet,  transparent  och  icke-diskriminerande  konkurrensutsatt  anbudsförfarande.
För  det  andra  har  sökanden  gjort  gällande  att  kommissionen  borde  ha  funnit  att  dess  jämförande  kostnadsanalys  kunde  säkerställa  att  kostnaderna  för  den  investering  som  de  slutliga  stödmottagarna  ådrog  sig  motsvarade  kostnaderna  för  ett  genomsnittligt,  välskött  och  lämpligt  utrustat  företag  i  den  mening  som  avses  i  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).
För  det  tredje  anser  sökanden  att  kommissionen  underlät  att  beakta  de  verktyg  och  metoder  som  använts  vid  fastställandet  av  C2-bidragens  belopp  för  att  kontrollera  att  detta  belopp  inte  översteg  de  kostnader  ett  genomsnittligt  och  välskött  företag  som  är  lämpligt  utrustat  i  den  mening  som  avses  i  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415)  skulle  ha.
För  det  fjärde  har  sökanden  hävdat  att  kommissionen  inte  lade  tillräcklig  vikt  vid  de  efterhandskontroller  som  utfördes  hos  de  slutliga  stödmottagarna.  Sökanden  har  klargjort  att  AT2  föreskrev  ett  system  med  fortlöpande  kontroll  av  de  kostnader  som  de  slutliga  stödmottagarna  ådrog  sig  för  att  kontrollera  att  de  fordon  vars  inköp  finansierades  med  C2-bidrag  som  betalats  ut  enligt  AT2  faktiskt  existerade  och  uppfyllde  gällande  krav  liksom  fordonsflottans  sammansättning.
För  det  femte  har  sökanden  kritiserat  kommissionen  för  att  inte  ha  tagit  hänsyn  till  en  marknadsundersökning  som  gjordes  under  det  administrativa  förfarandet  (bilaga  A  7  till  ansökan)  och  som  visade  att  den  genomsnittliga  kilometerkostnaden  för  de  slutliga  stödmottagarna  var  jämförbar  med  den  för  företag  verksamma  utanför  regionen  Île-de-France.
Kommissionen  har  anfört  att  den  på  tillbörligt  sätt  beaktat  den  jämförande  kostnadsanalys  som  sökanden  gjorde  inför  AT2.  Kommissionen  anser  dock  att  det  inte  i  handlingarna  fanns underlag för  slutsatsen  att  sökandens  urval  var  representativt  för  genomsnittliga,  välskötta  och  lämpligt  utrustade  företag  i  den  mening  som  avses  i  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).  Den  anser  dessutom  att  de  genomsnittliga  prestandavärden  som  används  i  denna  analys  inte  gjorde  det  möjligt  att  skilja  mellan  kostnaderna  för  driften  av  utrustningen  och  kostnaderna  i  samband  med  investeringen  i  samma  utrustning.
Tribunalen  noterar  för  det  första  att  de  metodverktyg  som  sökanden  använde  för  att  fastställa  C2-bidragen  –  för  att  genomföra  förhandlingarna  om  AT2  –  samt  de  olika  kontroller  i  efterhand  som  sökanden  utförde  för  att  granska  de  investeringar  som  gjordes  av  de  slutliga  stödmottagarna  inte  är  relevanta  eller  åtminstone  inte  tillräckliga  för  att,  i  enlighet  med  det  fjärde  Altmarkkriteriet,  fastställa  om  ersättningsbeloppet  fastställts  på  grundval  av  de  kostnader  som  ett  genomsnittligt,  välskött  och  lämpligt  utrustat  företag  skulle  ha  för  att  uppfylla  kraven  avseende  tillhandahållande  av  allmänna  tjänster.
De  metodverktyg  som  sökanden  använde  syftade  enbart  till  att  säkerställa  en  smidig  förhandling  av  AT2  och  att  kontrollera  de  faktiska  kostnaderna  för  de  slutliga  stödmottagarna.  Mer  specifikt  har  sökanden  i  sina  inlagor  angett  att  de  metodverktyg  som  användes  för  att  kunna  fastställa  C2-delen  av  de  utbetalda  bidragen  medgav  en  kostnadsanalys  för  vart  och  ett  av  de  subventionerade  nätverken,  under  de  förhandlingar  som  fördes  inom  ramen  för  AT2.  Sökanden  har  dock  inte  visat  att  dessa  verktyg  kunde  säkerställa  att  det  ersättningsbelopp  som  betalades  ut  till  stödmottagarna  uppfyllde  kraven  enligt  det  fjärde  Altmarkkriteriet.  Vad  gäller  det  system  för  efterhandskontroll  som  sökanden  införde  för  att  säkerställa  produktiviteten  och  kvaliteten  på  de  tjänster  som  de  slutliga  stödmottagarna  tillhandahöll,  är  detta  inte  relevant  för  kontrollen  av  att  C2-delen  av  de  bidrag  som  betalades  ut  före  kontrollen  hade  fastställts  utifrån  de  kostnader  som  ett  genomsnittligt,  välskött  och  lämpligt  utrustat  företag  skulle  ha  för  att  uppfylla  skyldigheterna  att  tillhandahålla  allmännyttiga  tjänster.
För  det  andra  har  sökanden  inte  lagt  fram  några  andra,  tillräckligt  exakta  bevis  som  styrker  att  sökanden  utfört  de  nödvändiga  kontrollerna  för  att  säkerställa  att  de  referensföretag  som  användes  vid  den  jämförande  kostnadsanalysen  kunde  anses  välskötta  och  lämpligt  utrustade  i  den  mening  som  avses  i  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).
Som  kommissionen  korrekt  påpekat,  anser  sökanden  i  sak  att  i  den  mån  de  företag  belägna  utanför  regionen  Île-de-France  som  sökanden  valde  ut  för  sin  jämförande  kostnadsanalys  var  föremål  för  ett  konkurrensutsatt  förfarande  enligt  kraven  i  Loi  no  93-122  relative  à  la  prévention  de  la  corruption  et  à  la  transparence  de  la  vie  économique  et  des  procédures  publiques  (lag nr 93-122  av  den  29 januari 1993  om  förebyggande  av  korruption  och  insyn  i  det  ekonomiska  livet  och  offentliga  förfaranden,  JORF  av  den  30 januari 1993, s. 1588),  (nedan  kallad  Sapin-lagen),  ska  de  företagen  redan  från  början  betraktas  som  välskötta  företag  i  den  mening  som  avses  i  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).
Det  framgår  av  rättspraxis  att  såvida  inte  det  stödmottagande  företaget  väljs  ut  genom  ett  förfarande  för  offentlig  upphandling,  fordrar  det  fjärde  Altmarkkriteriet  att  kriterierna  för  att  beräkna  ersättningen  ska  grundas  på  ett  genomsnittligt,  välskött  företag  som  är  lämpligt  utrustat  för  att  kunna  fullgöra  skyldigheterna  att  tillhandahålla  allmännyttiga  tjänster  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  24 september 2015,  Viasat  Broadcasting  UK/kommissionen,  T-125/12,  EU:T:2015:687, punkt 82).
Syftet  med  att  försöka  finna  ett  sådant  företag  är  att  optimera  storleken  på  den  ersättning  som  anses  nödvändig  för  att  fullgöra  uppdraget  att  tillhandahålla  allmännyttiga  tjänster  och  undvika  att  ett  ineffektivt  företags  höga  kostnader  används  som  referens  vid  beräkningen  av  storleken  på  ersättningen.
Även  om  sökanden  i  förevarande  fall  har  anfört  att  den  grundat  sin  jämförande  kostnadsanalys  på  de  genomsnittliga  värdena  eller  förhållandena  för  de  företag  som,  utöver  att  enbart  ha  deltagit  i  det  konkurrensutsatta  anbudsförfarande  som  föreskrivs  i  Sapin-lagen,  fick  kontrakt  efter  detta  förfarande,  har  sökanden  emellertid  inte  lämnat  några  exakta  upplysningar  om  hur  detta  förfarande  gick  till  utan  har  bara  uppgett  att  det,  sett  till  dess  resultat  och  syfte,  liknade  ett  förfarande  för  offentlig  upphandling.
Mer  specifikt  har  sökanden  anfört  att  det  konkurrensutsatta  anbudsförfarande  som  föreskrivs  i  Sapin-lagen  hade  ”bevisade  positiva  effekter  vad  gäller  prispress  och  kostnadskontroll  vid  [upphandling  av  offentliga  tjänster]  inom  de  berörda  sektorerna”.  Sökanden  har  dock  inte  visat  närmare  hur  detta  förfarande,  och  i  synnerhet  de  urvalskriterier  som  användes  i  det  sammanhanget,  medgav  en  konkurrensutsättning  jämförbar  med  anbudsförfaranden  för  offentlig  upphandling.  Sökanden  har  inte  heller  förklarat  den  påstådda  prissänkningen  eller  på  vilket  sätt  en  sådan  sänkning skulle  ha  säkerställt  att  de  kontrakt  som  tilldelades  efter  det  förfarande  som  föreskrevs  i  Sapin-lagen  genomfördes  av  de  företag  som  fick  sina kontrakt  därför  att  de  erbjöd  den  lägsta  kostnaden  för  det  allmänna.
Till  detta  kommer  att  det  utifrån  de  uppgifter  som  sökanden  beaktat,  bland  annat  dem  om  den  genomsnittliga  kilometerkostnaden  (bilaga  A  7  till  ansökan),  inte  går  att  skilja  mellan  investeringskostnaderna,  som  är  de  enda  som  är  relevanta  för  jämförelsen  med  det  belopp  som  anslogs  som  C2-bidrag,  och  andra  kostnader  som  ska  bäras  av  de  företag  som  valts  ut  för  den  jämförande  kostnadsanalysen.  Sökanden  har  i  detta  avseende  också  påpekat  att  kontrakten  för  de  företag  som  var  verksamma  utanför  regionen  Île-de-France  och  som  sökanden  analyserade  inte  ”utan  tvivel”  innefattade  alla  investeringskostnader  och  i  synnerhet  inköp  av  rullande  materiel.
Under  dessa  omständigheter  hade  kommissionen  fog  för  att,  i skäl 220  i  det  angripna  beslutet,  finna  att  sökandens  jämförande  kostnadsanalys  väsentligt  rörde  driftvariabler,  såsom  bussarnas  kommersiella  hastighet  eller  antalet  körtimmar  per  fordon,  vilket  naturligtvis  var  användbart  i  förhandlingar  om driftkostnader  och  för  att  fastställa  C1-bidraget  (som  även  beviljades  inom  ramen  för  AT2  och  syftade  just  till  att  kompensera  för  driftkostnader),  men  som  inte  räckte  för  att  säkerställa  att  de  investeringskostnader  som  täcktes  av  C2-bidraget  motsvarade  kostnaderna  för  ett  genomsnittligt,  välskött  och  lämpligt  utrustat  företag  i  den  mening  som  avses  i  domen  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415).
Det  ska  därför  konstateras  att  den  bevisning  som  sökanden  lagt  fram  inte  styrker  att  kommissionens  bedömning  av  den  omtvistade  stödordningen  i  det  angripna beslutet,  mot  bakgrund  av  det  fjärde  Altmarkkriteriet,  utgör  felaktig  rättstillämpning  eller  en  oriktig  bedömning.
Eftersom  de  kriterier  som  formulerades  i  domen  av  den  24 juli 2003  i  målet  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg  (C‑280/00,  EU:C:2003:415)  är  kumulativa,  räckte  det  för  kommissionen  att  visa  att  ett  av  dessa  kriterier  inte  var  uppfyllt  för  att  komma  till  slutsatsen  att  den  omtvistade  stödordningen  gav  de  slutliga  stödmottagarna  en  ekonomisk  fördel  och  följaktligen  utgjorde  en  statlig  stödordning  i  den  mening  som  avses  i  artikel 107.1  FEUF.
Talan  kan  därför  inte  bifallas  på  den  första  grunden.  Talan  ska  därmed  ogillas  i  sin  helhet.

Rättegångskostnader
Enligt  artikel 134.1  i  rättegångsreglerna  ska  tappande  part  förpliktas  att  ersätta  rättegångskostnaderna,  om  detta  har  yrkats.
Kommissionen  har  yrkat  att  sökanden  ska  förpliktas  att  ersätta  rättegångskostnaderna.  Eftersom  sökanden  har  tappat  målet,  ska  sökanden  förpliktas  att  bära  sina  rättegångskostnader  och  ersätta  kommissionens  rättegångskostnader.
Mot  denna  bakgrund  beslutar
TRIBUNALEN  (första  avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Syndicat Transport Île de France (STIF-IDF) ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens rättegångskostnader.
Pelikánová
Valančius
Öberg
Avkunnad  vid  offentligt  sammanträde  i  Luxemburg  den  12 juli 2019.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten
Förfarandet och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
Upptagande till sakprövning
Prövning i sak
Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Bedömningen av den omtvistade stödordningen mot bakgrund av det fjärde Altmarkkriteriet
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk:  franska.