CELEX: 62020CJ0018
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo
Azylová politika
Spoločné konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany
Smernica 2013/32/EÚ
Článok 40
Následná žiadosť
Nové skutočnosti alebo zistenia
Pojem
Okolnosti, ktoré existovali už pred právoplatným ukončením konania, ktorého predmetom je predchádzajúca žiadosť o medzinárodnú ochranu
Zásada právnej sily rozhodnutej veci
Zavinenie žiadateľa

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 40 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (
Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi XY a Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Spolkový úrad pre cudzineckú agendu a azyl, Rakúsko) (ďalej len „Bundesamt“) v súvislosti s tým, že tento úrad zamietol žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú podal XY.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2005/85/ES
Smernica Rady 2005/85/ES z 1. decembra 2005 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca (
Ú. v. EÚ L 326, 2005, s. 13
) bola s účinnosťou od 21. júla 2015 zrušená smernicou 2013/32. Článok 34 ods. 2 smernice 2005/85 stanovoval:
„Členské štáty môžu v svojom vnútroštátnom práve stanoviť pravidlá o predbežnom preskúmaní podľa článku 32. Tieto pravidlá môžu okrem iného:
…
b)
vyžadovať od príslušného žiadateľa predloženie nových informácií v určitej lehote po tom, ako ich tento žiadateľ získal;
…“
Smernica 2013/32
Odôvodnenia 3, 18 a 36 smernice 2013/32 znejú takto:
„(3)
Európska rada na svojom osobitnom zasadnutí v Tampere 15. a 16. októbra 1999 súhlasila s prácou vedúcou k vytvoreniu spoločného európskeho azylového systému založenom na plnom a všestrannom uplatňovaní Ženevského dohovoru o právnom postavení utečencov z 28. júla 1951, ktorý bol zmenený Newyorským protokolom z 31. januára 1967…, potvrdzujúc tak zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia a zabezpečujúc, že nikto nebude vrátený tam, kde bol vystavený prenasledovaniu.
…
(18)
Je v záujme členských štátov aj žiadateľov o medzinárodnú ochranu, aby sa o žiadosti o medzinárodnú ochranu rozhodlo čo najskôr bez toho, aby bolo dotknuté vykonanie primeraného a úplného posúdenia.
…
(36)
V prípade, že žiadateľ podá následnú žiadosť bez predloženia nového dôkazu alebo argumentu, bolo by neprimerané žiadať od členských štátov, aby vykonali nové konanie o posúdení žiadosti v plnom rozsahu. V takýchto prípadoch by mali mať členské štáty možnosť odmietnuť žiadosť ako neprípustnú v súlade so zásadou
res iudicata
.“
Článok 5 tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty môžu zaviesť alebo si ponechať priaznivejšie normy pre konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany, ak sú tieto normy zlučiteľné s touto smernicou.“
Článok 28 ods. 1 a 2 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Ak existuje opodstatnený dôvod domnievať sa, že žiadateľ svoju žiadosť konkludentne vzal späť alebo od nej odstúpil, členský štát zabezpečí, aby rozhodujúci orgán prijal rozhodnutie buď o zastavení posudzovania, alebo, ak rozhodujúci orgán považuje žiadosť za neopodstatnenú na základe primeraného posúdenia jej vecnej stránky v súlade s článkom 4 smernice [Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (
Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9
)], o jej zamietnutí.
Členské štáty môžu predpokladať, že žiadateľ konkludentne vzal späť svoju žiadosť o medzinárodnú ochranu alebo od nej odstúpil, najmä, ak sa preukázalo, že:
a)
nereagoval na požiadavky o poskytnutie podstatných informácií ku svojej žiadosti v zmysle článku 4 [smernice 2011/95] alebo sa nedostavil na osobný pohovor, ako je uvedené v článkoch 14 až 17 tejto smernice, pokiaľ žiadateľ v primeranej lehote nepreukáže, že sa nedostavil v dôsledku okolností, ktoré nemohol ovplyvniť;
b)
utiekol z miesta, kde býval, alebo z miesta, kde bol držaný, alebo toto miesto bez povolenia opustil bez toho, aby sa v primeranom čase obrátil na príslušný orgán, alebo v primeranom čase nesplnil svoju povinnosť hlásiť sa alebo inú oznamovaciu povinnosť, pokiaľ žiadateľ nepreukáže, že sa tak stalo v dôsledku okolností, ktoré nemohol ovplyvniť.
Na účely vykonania týchto ustanovení môže členský štát stanoviť lehoty alebo usmernenia.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby žiadateľ, ktorý sa po prijatí rozhodnutia o zastavení posudzovania žiadosti podľa odseku 1 tohto článku opäť prihlásil príslušnému orgánu, mal právo požadovať opätovné otvorenie svojho prípadu alebo podať novú žiadosť nepodliehajúcu postupu uvedenému v článkoch 40 a 41.
Členské štáty môžu stanoviť lehotu v dĺžke minimálne deviatich mesiacov, po uplynutí ktorej už žiadateľov prípad nemožno opätovne otvoriť alebo sa nová žiadosť môže považovať za následnú žiadosť podliehajúcu postupu uvedenému v článkoch 40 a 41. Členské štáty môžu stanoviť, že žiadateľov prípad možno opätovne otvoriť len raz.
Členské štáty zabezpečia, aby sa takáto osoba neodsunula v rozpore so zásadou zákazu vyhostenia alebo vrátenia.
Členské štáty môžu povoliť, aby rozhodujúci orgán pokračoval v posudzovaní žiadosti v štádiu, v ktorom bolo posudzovanie zastavené.“
Podľa článku 33 ods. 2 tej istej smernice:
„Členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, iba ak:
…
d)
žiadosť predstavuje následnú žiadosť, pričom sa neobjavili ani neboli žiadateľom predložené nové skutočnosti alebo zistenia súvisiace s posúdením, či žiadateľ spĺňa požiadavku na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu v zmysle [smernice 2011/95], alebo
…“
Článok 40 smernice 2013/32, nazvaný „Následná žiadosť“, v odsekoch 1 až 5 stanovuje:
„1.   Ak osoba, ktorá požiadala v členskom štáte o medzinárodnú ochranu, urobí ďalšie vyhlásenia alebo podá následnú žiadosť v tom istom členskom štáte, tento členský štát posúdi tieto ďalšie vyhlásenia alebo údaje následnej žiadosti v rámci posúdenia predchádzajúcej žiadosti alebo v rámci preskúmania rozhodnutia, proti ktorému bol podaný opravný prostriedok, pokiaľ môžu príslušné orgány v tomto rámci vziať do úvahy a zvážiť všetky údaje, o ktoré sa opierali tieto ďalšie vyhlásenia alebo následná žiadosť.
2.   Na účely prijatia rozhodnutia o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu podľa článku 33 ods. 2) písm. d) následná žiadosť o medzinárodnú ochranu najprv podlieha predbežnému posúdeniu, či sa objavili alebo boli žiadateľom predložené nové skutočnosti alebo zistenia týkajúce sa posúdenia, či žiadateľ spĺňa podmienky na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu podľa [smernice 2011/95].
3.   Ak sa v predbežnom posúdení uvedenom v odseku 2 konštatuje, že sa objavili alebo boli žiadateľom predložené nové skutočnosti alebo zistenia, ktoré významne zvyšujú pravdepodobnosť, že žiadateľ spĺňa požiadavky na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu podľa [smernice 2011/95], žiadosť sa bude ďalej posudzovať podľa kapitoly II. Členské štáty môžu stanoviť aj iné dôvody na to, aby sa následná žiadosť ďalej posudzovala.
4.   Členské štáty môžu stanoviť, že žiadosť sa bude ďalej posudzovať, len ak nebol dotknutý žiadateľ bez vlastného zavinenia schopný preukázať situáciu uvedenú v odsekoch 2 a 3 tohto článku už v predchádzajúcom konaní, najmä uplatnením svojho práva na účinný opravný prostriedok podľa článku 46.
5.   Ak sa následná žiadosť ďalej neposudzuje podľa tohto článku, považuje sa za neprípustnú v súlade s článkom 33 ods. 2 písm. d).“
Podľa článku 42 ods. 2 smernice 2013/32:
„Členské štáty môžu v svojom vnútroštátnom práve stanoviť pravidlá o predbežnom preskúmaní podľa článku 40. Tieto pravidlá môžu okrem iného:
a)
zaviazať dotknutého žiadateľa, aby uviedol skutočnosti a doložil dôkazy, ktoré odôvodňujú nové konanie;
b)
povoliť vykonanie predbežného posúdenia výlučne na základe písomného podania bez osobného pohovoru s výnimkou prípadov uvedených v článku 40 ods. 6.
Tieto pravidlá neznemožnia prístup žiadateľov k novému konaniu, ani nebudú mať za následok praktické zrušenie ani vážne obmedzenie tohto prístupu.“
Rakúske právo
§ 68 ods. 1 Allgemeines Verwaltungsverfahrensgesetz (Všeobecný zákon o správnom konaní, BGBl. 51/1991) (ďalej len „AVG“) stanovuje:
„Návrhy dotknutých osôb, ktoré s výnimkou prípadov uvedených v § 69 a 71 smerujú k zmene rozhodnutia, proti ktorému nie je alebo už nie je možné podať opravný prostriedok, sa musia zamietnuť z dôvodu právnej sily rozhodnutej veci, ak správny orgán nezistí dôvody na vydanie uznesenia v súlade s odsekmi 2 až 4 tohto ustanovenia.“
§ 69 AVG stanovuje:
„1.   Návrhu dotknutej osoby na opätovné začatie konania ukončeného rozhodnutím sa vyhovie, ak proti tomuto rozhodnutiu nie je alebo už nie je možné podať opravný prostriedok a:
…
(2)
objavili sa nové skutočnosti alebo dôkazy, ktoré sa nemohli v predchádzajúcom konaní uplatniť bez zavinenia dotknutej osoby a ktoré by posudzované samostatne alebo vo vzťahu k ostatným výsledkom konania pravdepodobne viedli k rozhodnutiu, ktorého výrok by mal odlišný obsah, alebo
…
2.   Návrh na opätovné začatie sa podáva v lehote dvoch týždňov na správnom orgáne, ktorý rozhodnutie prijal. Lehota začína plynúť od okamihu, keď sa navrhovateľ dozvedel o dôvode opätovného začatia; ak sa však navrhovateľ o tomto dôvode dozvedel po ústnom oznámení rozhodnutia, ale pred doručením písomného znenia rozhodnutia, lehota začína plynúť až od tohto doručenia. Po uplynutí troch rokov od prijatia rozhodnutia už nie je možné podať návrh na opätovné začatie konania. Povinnosť predložiť dôkaz o okolnostiach preukazujúcich dodržanie zákonnej lehoty má navrhovateľ.
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 18. júla 2015 XY, iracký štátny príslušník moslimského šiitskeho vierovyznania, podal na Bundesamt žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá bola zamietnutá rozhodnutím z 29. januára 2018. Po tom, čo Verfassungsgerichtshof (Ústavný súd, Rakúsko) uznesením z 25. septembra 2018 zamietol posledný opravný prostriedok, ktorý proti tomuto rozhodnutiu podal XY, nadobudlo toto rozhodnutie právoplatnosť.
XY tak svoju žiadosť o medzinárodnú ochranu, ako aj opravné prostriedky, ktoré podal proti rozhodnutiu z 29. januára 2018, ktorým bola táto žiadosť zamietnutá, založil na skutočnosti, že sa obával o svoj život v prípade návratu do Iraku z dôvodu, že odmietol bojovať za šiitske milície a že sa táto krajina naďalej nachádza vo vojnovom stave.
Dňa 4. decembra 2018 podal XY následnú žiadosť o medzinárodnú ochranu.
Na podporu tejto žiadosti uviedol, že počas konania, ktorého predmetom bola jeho skoršia žiadosť, neuviedol skutočný dôvod, pre ktorý žiada o priznanie medzinárodnej ochrany, pričom tento dôvod sa týka jeho homosexuality. Tvrdil, že sa v Iraku obával o svoj život z dôvodu tejto jeho sexuálnej orientácie, ktorú zakazuje jeho krajina a „jeho náboženstvo“. Uviedol, že až po svojom príchode do Rakúska a vďaka podpore združenia, s ktorým bol v kontakte od júna 2018, si uvedomil, že nebude osobne pranierovaný, keď prizná svoju homosexualitu.
Rozhodnutím z 28. januára 2019 Bundesamt pre neprípustnosť zamietol následnú žiadosť XY z dôvodu, že podľa § 68 ods. 1 AVG účelom tejto žiadosti bolo spochybnenie skoršieho rozhodnutia o zamietnutí, ktoré má právnu silu rozhodnutej veci. Nariadil tiež návrat dotknutej osoby do Iraku spolu so zákazom vstupu na rakúske územie na dobu obmedzenú na dva roky.
XY podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Rakúsko). Rozsudkom z 18. marca 2019 tento súd žalobe vyhovel len v rozsahu, v akom sa týkala zákazu vstupu na rakúske územie, a v zostávajúcej časti ju zamietol.
Podľa Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd), keďže XY pri preskúmaní prvej žiadosti o medzinárodnú ochranu nepoukázal na svoju homosexualitu, právna sila rozhodnutej veci, ktorú má rozhodnutie zamietajúce túto prvú žiadosť, bráni zohľadneniu tejto skutočnosti.
XY podal opravný prostriedok „Revision“ na Verwaltungsgerichtshof (Najvyšší správny súd, Rakúsko), ktorým namieta neprípustnosť, ktorá bola vyhlásená proti jeho následnej žiadosti. Podľa neho poukázal na novú skutočnosť, ktorá mala umožniť konštatovať prípustnosť tejto žiadosti a ktorá nespočíva v skutočnosti, že je homosexuálom, ale v tom, že od svojho pobytu v Rakúsku bol schopný vyjadriť túto homosexualitu.
Vnútroštátny súd uvádza, že vzhľadom na to, že rakúske právo neobsahuje osobitné ustanovenia v danej oblasti, prípustnosť následnej žiadosti o medzinárodnú ochranu treba posúdiť z hľadiska všeobecných ustanovení upravujúcich správne konanie, a to najmä s cieľom zaručiť dodržanie zásady právnej sily rozhodnutej veci, ktorú nadobudlo rozhodnutie o predchádzajúcej žiadosti.
Podľa § 68 ods. 1 AVG sa návrhy, ktorých predmetom je zmena rozhodnutia, proti ktorému nie je alebo už nie je možné podať opravný prostriedok, musia v zásade zamietnuť z dôvodu právnej sily rozhodnutej veci.
Vnútroštátny súd v tejto súvislosti spresňuje, že pokiaľ ide o opakované žiadosti o medzinárodnú ochranu, len prípadné okolnosti, ktoré sa objavili až po prijatí konečného rozhodnutia, ktorým sa končí skoršie konanie a ktoré by podstatným spôsobom zmenili situáciu žiadateľa, by podľa vnútroštátnej judikatúry mohli odôvodňovať začatie nového konania.
Naopak, ako vyplýva z § 69 ods. 1 bodu 2 AVG, akákoľvek následná žiadosť založená na situácii, ktorá sa objavila pred prijatím tohto rozhodnutia, môže viesť k opätovnému začatiu predchádzajúceho konania len v prípade, že skutočnosť, že žiadateľ neuviedol túto situáciu v predchádzajúcom konaní, nepredstavuje pochybenie, ktoré mu možno pripísať.
V tomto kontexte sa vnútroštátny súd po prvé pýta, či sa má pojem nové skutočnosti alebo zistenia, ktoré sa objavili alebo boli žiadateľom predložené, uvedený v článku 40 ods. 2 a 3 smernice 2013/32, vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje len na nové skutočnosti alebo zistenia, ktoré vyšli najavo, alebo zahŕňa aj tvrdenie žiadateľa o skutočnostiach alebo zisteniach, ktoré existovali už pred právoplatným ukončením predchádzajúceho konania.
Spresňuje, že rakúske správne právo vychádza z prvého z týchto výkladov. V dôsledku toho žiadateľ o medzinárodnú ochranu môže na základe skutočností alebo zistení existujúcich pred ukončením konania, ktorého predmetom je predchádzajúca žiadosť, dosiahnuť podľa rakúskeho práva iba opätovné začatie predchádzajúceho konania, a to pod podmienkou, že skutočnosť, že sa v tomto predchádzajúcom konaní neodvolával na tieto skutočnosti alebo zistenia, nepredstavuje pochybenie, ktoré mu možno pripísať.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že vzhľadom na nepresnosť znenia článku 40 smernice 2013/32 by bolo možné prijať druhý z jeho výkladov uvedených v bode 24 tohto rozsudku, o ktorý sa v prejednávanej veci opiera XY. Za tohto predpokladu sa vnútroštátny súd po druhé pýta, či v prípade neexistencie vnútroštátnych ustanovení preberajúcich článok 40 smernice 2013/32 a osobitne upravujúcich posudzovanie následných žiadostí, stačí opätovné začatie predchádzajúceho konania na vykonanie najmä článku 40 ods. 3 tejto smernice, ktorý stanovuje, že ak predbežné posúdenie uvedené v článku 40 ods. 2 a 3 uvedenej smernice vedie k záveru, že v súlade s týmito podmienkami sa objavili nové skutočnosti alebo zistenia alebo ich žiadateľ predložil, a že značne zvyšujú pravdepodobnosť, že tento žiadateľ spĺňa podmienky požadované na získane postavenia príjemcu medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95, následná žiadosť sa ďalej preskúma v súlade s kapitolou II smernice 2013/32.
Po tretie uvedený súd – ktorý na jednej strane predpokladá, že nových skutočností alebo zistení, ktoré neboli uvedené v konaní, ktorého predmetom bola predchádzajúca žiadosť a ktoré existovali už pred konečným rozhodnutím o ukončení tohto konania, sa možno dovolávať na podporu následnej žiadosti, a na druhej strane, že opätovné začatie uvedeného konania nezabezpečuje správne prebratie článku 40 smernice 2013/32 – uvádza, že takto vykladané ustanovenie ukladá povinnosť neuplatniť § 68 AVG. Tento § 68 totiž stanovuje, že dodržanie zásady právnej sily rozhodnutej veci bráni tomu, aby sa žiadateľ o medzinárodnú ochranu v rámci novej žiadosti o ochranu odvolával na „nové“ skutočnosti alebo zistenia, ktoré existovali už v čase prijatia konečného rozhodnutia o zamietnutí jeho prvej žiadosti o ochranu.
Neuplatnenie § 68 AVG na akúkoľvek novú žiadosť o medzinárodnú ochranu by však žiadateľom priznávalo možnosť uviesť na podporu svojej žiadosti „nové“ skutočnosti alebo zistenia bez akéhokoľvek časového obmedzenia. § 69 AVG, ktorý túto možnosť obmedzuje len na predpoklad, že tieto skutočnosti alebo zistenia neboli vznesené v predchádzajúcom konaní v dôsledku zavinenia žiadateľa, totiž možno uplatniť len na opätovné začatie tohto konania, a nie na takúto novú žiadosť o medzinárodnú ochranu.
V tomto kontexte sa vnútroštátny súd pýta, či napriek skutočnosti, že rakúske právo nestanovuje osobitné ustanovenia, ktorými sa preberá článok 40 ods. 4 smernice 2013/32, môže toto ustanovenie obmedziť možnosť žiadateľa odvolávať sa na nové skutočnosti alebo zistenia na podporu následnej žiadosti len na prípad, keď neuvedenie takýchto skutočností alebo zistení v konaní, ktorého predmetom bola predchádzajúca žiadosť, nebolo pripísateľné zavineniu žiadateľa. V tejto súvislosti pochybnosti vnútroštátneho súdu súvisia aj s okolnosťou, že kladná odpoveď na túto otázku by znamenala, že neprebraté ustanovenie smernice má priamy účinok v neprospech osoby podliehajúcej súdnej právomoci, pričom však vnútroštátna judikatúra a judikatúra Súdneho dvora takýto priamy účinok vylučujú.
Za týchto okolností Verwaltungsgerichtshof (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Zahŕňajú pojmy ‚nové skutočnosti‘ alebo ‚zistenia‘, ktoré ‚sa objavili alebo boli žiadateľom predložené‘, uvedené v článku 40 ods. 2 a 3 smernice [2013/32], aj skutočnosti, ktoré existovali už pred právoplatným ukončením predchádzajúceho azylového konania?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku je v prípade, ak sa objavili nové skutočnosti alebo dôkazy, ktoré sa nemohli v predchádzajúcom konaní uplatniť bez zavinenia pripísateľného cudzincovi, postačujúce, že sa žiadateľovi o azyl umožní podať návrh na opätovné začatie predchádzajúceho konania, ktoré bolo právoplatne ukončené?
3.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, môže správny orgán v prípade, ak žiadateľ o azyl vlastným zavinením nepredložil v predchádzajúcom azylovom konaní novo uplatnené dôvody, zamietnuť vecné posúdenie následnej žiadosti na základe vnútroštátneho ustanovenia, ktoré zakotvuje všeobecne platnú zásadu v správnom konaní, hoci členský štát tým, že neprijal osobitné ustanovenia, riadne neprebral ustanovenia článku 40 ods. 2 a 3 smernice 2013/32, a teda výslovne nevyužil možnosť ďalej vecne neposudzovať následnú žiadosť, ktorú mu priznáva článok 40 ods. 4 tejto smernice?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 40 ods. 2 a 3 smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že pojem „nové skutočnosti alebo zistenia“, ktoré „sa objavili alebo boli žiadateľom predložené“, v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa len skutočnosti alebo zistenia, ktoré sa objavili po právoplatnom ukončení konania, ktorého predmetom bola predchádzajúca žiadosť o medzinárodnú ochranu, alebo či uvedený pojem zahŕňa aj skutočnosti alebo zistenia, ktoré už existovali pred ukončením tohto konania, žiadateľ ich však neuviedol.
Na účely zodpovedania tejto otázky je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva tak z požiadaviek jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a pôsobnosť, si v zásade vyžaduje v celej Európskej únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať nielen znenie tohto ustanovenia, ale aj jeho kontext a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou [rozsudok z 10. júna 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nové skutočnosti alebo zistenia),
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
, bod
a citovaná judikatúra].
Treba po prvé uviesť, že článok 40 ods. 2 smernice 2013/32 stanovuje, že na účely prijatia rozhodnutia o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu podľa článku 33 ods. 2) písm. d) tejto smernice následná žiadosť o medzinárodnú ochranu najprv podlieha predbežnému posúdeniu, či sa objavili alebo boli žiadateľom predložené nové skutočnosti alebo zistenia týkajúce sa posúdenia, či tento žiadateľ spĺňa podmienky na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu podľa smernice 2011/95 [rozsudok z 10. júna 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nové skutočnosti alebo zistenia),
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
, bod
].
Iba vtedy, ak skutočne existujú nové skutočnosti alebo zistenia v porovnaní s prvou žiadosťou o medzinárodnú ochranu, sa uskutoční posúdenie prípustnosti následnej žiadosti podľa článku 40 ods. 3 tejto smernice, a to s cieľom overiť, či tieto nové skutočnosti a zistenia významne zvyšujú pravdepodobnosť, že uvedený žiadateľ spĺňa podmienky vyžadované na priznanie tohto postavenia [rozsudok z 10. júna 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nové skutočnosti alebo zistenia),
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
, bod
].
Hoci teda znenie článku 40 smernice 2013/32 nespresňuje pojem „nové skutočnosti alebo zistenia“, ktorými je možné podoprieť následnú žiadosť [rozsudok z 10. júna 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nové skutočnosti alebo zistenia),
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
, bod
], tento článok 40 v odsekoch 2 a 3 stanovuje, že tieto nové skutočnosti alebo zistenia, na ktorých sa takáto žiadosť môže zakladať, sa musia „objaviť“ alebo musia „byť predložené žiadateľom“.
Tieto ustanovenia teda jasne spresňujú, že následná žiadosť môže byť založená tak na skutočnostiach alebo zisteniach, ktoré sú nové, keďže sa objavili po prijatí rozhodnutia o predchádzajúcej žiadosti, ako aj na skutočnostiach alebo zisteniach, ktoré sú nové, keďže ich žiadateľ predložil prvýkrát.
Z takéhoto znenia tak vyplýva, že určitú skutočnosť alebo zistenie treba považovať za nové v zmysle článku 40 ods. 2 a 3 smernice 2013/32, ak bolo rozhodnutie o predchádzajúcej žiadosti prijaté bez toho, aby bola táto skutočnosť alebo toto zistenie oznámené orgánu zodpovednému za posúdenie postavenia žiadateľa. Toto ustanovenie nerozlišuje podľa toho, či sa skutočnosti alebo zistenia uvádzané na podporu následnej žiadosti objavili pred prijatím tohto rozhodnutia alebo po ňom.
Tento výklad článku 40 ods. 2 a 3 smernice 2013/32 je po druhé potvrdený kontextom, do ktorého toto ustanovenie patrí.
Ako totiž v podstate uviedol generálny advokát v bode 44 svojich návrhov, článok 40 ods. 4 smernice 2013/32 oprávňuje členské štáty stanoviť, že žiadosť sa bude ďalej posudzovať, len ak dotknutý žiadateľ nebol bez vlastného zavinenia schopný uviesť skutočnosti alebo zistenia uvedené v odsekoch 2 a 3 tohto článku 40 už v predchádzajúcom konaní. Z toho vyplýva, že ak členské štáty nevyužijú možnosť, ktorú im priznáva uvedený článok 40 ods. 4, žiadosť sa bude ďalej posudzovať a považovať za prípustnú, aj keď žiadateľ na podporu následnej žiadosti predložil len skutočnosti alebo zistenia, ktoré mohol predložiť počas preskúmania predchádzajúcej žiadosti a ktoré nevyhnutne existovali už pred právoplatným ukončením predchádzajúceho konania.
Po tretie tento výklad článku 40 ods. 2 a 3 smernice 2013/32 je tiež potvrdený cieľom tohto ustanovenia.
Treba totiž pripomenúť, že cieľom konania o overení prípustnosti následnej žiadosti je, ako vyplýva z odôvodnenia 36 smernice 2013/32, umožniť členským štátom zamietnuť ako neprípustnú každú následnú žiadosť podanú bez akejkoľvek novej skutočnosti alebo zistenia s cieľom rešpektovať zásadu právnej sily rozhodnutej veci, ktorá sa spája so skorším rozhodnutím [rozsudok z 10. júna 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nové skutočnosti alebo zistenia),
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
, bod
].
Z toho vyplýva, že posúdenie otázky, či sa následná žiadosť opiera o nové skutočnosti alebo zistenia týkajúce sa posúdenia, či žiadateľ spĺňa požadované podmienky na to, aby bol uznaný za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu podľa smernice 2011/95, by sa malo obmedziť na overenie toho, či existujú skutočnosti alebo zistenia na podporu tejto žiadosti, ktoré neboli preskúmané v rámci rozhodnutia prijatého na základe predchádzajúcej žiadosti a na ktorých toto rozhodnutie s právnou silou rozhodnutej veci nemohlo byť založené [rozsudok z 10. júna 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nové skutočnosti alebo zistenia),
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
, bod
].
Akýkoľvek odlišný výklad článku 40 ods. 2 a 3 smernice 2013/32, ktorý by znamenal, že orgán zodpovedný za určenie postavenia žiadateľa musí považovať za neprípustnú akúkoľvek následnú žiadosť len z toho dôvodu, že sa zakladá na skutočnostiach alebo zisteniach, ktoré žiadateľ mohol predložiť na podporu svojej predchádzajúcej žiadosti, by išiel nad rámec toho, čo je nevyhnutné na zabezpečenie dodržania zásady právnej sily rozhodnutej veci, a ohrozil by primerané a úplné posúdenie situácie žiadateľa.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 40 ods. 2 a 3 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „nové skutočnosti alebo zistenia“, ktoré „sa objavili alebo boli žiadateľom predložené“, v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa skutočnosti alebo zistenia, ktoré vyšli najavo po právoplatnom ukončení konania týkajúceho sa predchádzajúcej žiadosti o medzinárodnú ochranu, ako aj skutočnosti alebo zistenia, ktoré existovali už pred ukončením konania, ale žiadateľ ich neuviedol.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 40 ods. 3 smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že posúdenie následnej žiadosti o medzinárodnú ochranu možno uskutočniť v rámci opätovného začatia konania, ktorého predmetom bola predchádzajúca žiadosť, alebo či sa má začať nové konanie.
Na účely odpovede na túto otázku treba pripomenúť, že článok 40 ods. 2 a 3 smernice 2013/32 stanovuje spracovanie následných žiadostí v dvoch etapách. Cieľom prvej etapy, ktorá má predbežnú povahu, je overenie prípustnosti týchto žiadostí, zatiaľ čo druhá etapa sa týka vecného posúdenia uvedených žiadostí [rozsudok z 10. júna 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nové skutočnosti alebo zistenia),
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
, bod
].
Hoci článok 40 ods. 2 až 4 a článok 42 ods. 2 smernice 2013/32 stanovujú určité procesné pravidlá upravujúce prvú etapu spracovania následných žiadostí týkajúce sa ich prípustnosti, táto smernica nestanovuje nijaký konkrétny procesný rámec, pokiaľ ide o vecné posudzovanie uvedených žiadostí. Článok 40 ods. 3 uvedenej smernice sa totiž obmedzuje na požiadavku, aby sa vecné preskúmanie prípustných následných žiadostí vykonávalo v súlade s kapitolou II tej istej smernice, ktorá stanovuje základné zásady a záruky, ktoré musia členské štáty v rámci nimi stanoveného procesného rámca dodržiavať.
Za týchto podmienok môžu členské štáty stanoviť procesné ustanovenia upravujúce postup pri spracovaní následných žiadostí, pokiaľ sú jednak splnené podmienky prípustnosti stanovené smernicou 2013/32, najmä podmienky uvedené v jej článku 33 ods. 2 písm. d) v spojení s jej článkom 40, a jednak vecné posudzovanie žiadosti sa vykoná v súlade s uvedenými základnými zásadami a zárukami.
Vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či ustanovenia rakúskeho práva uplatniteľné na opätovné začatie konania ukončeného rozhodnutím o predchádzajúcej žiadosti zabezpečujú dodržiavanie uvedených podmienok a sú v súlade s uvedenými základnými zásadami a zárukami.
Súdny dvor však môže tomuto súdu poskytnúť rozhodovacie kritériá na základe informácií obsiahnutých v spise, ktorý mu bol predložený.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide osobitne o podmienky prípustnosti, z tohto spisu vyplýva, že opätovné začatie správneho konania v rakúskom práve upravuje § 69 AVG a že toto ustanovenie podmieňuje opätovné začatie tohto konania splnením troch podmienok. Po prvé nové skutočnosti alebo dôkazy predložené na podporu následnej žiadosti, posudzované samostatne alebo v súvislosti s ostatnými závermi konania, sú také, že by pravdepodobne umožnili dospieť k rozhodnutiu, ktorého obsah by bol odlišný od výroku skoršieho rozhodnutia, po druhé takéto skutočnosti a dôkazy sa bez zavinenia pripisovaného dotknutej osobe nemohli uplatniť v konaní, ktorého predmetom je predchádzajúca žiadosť, a po tretie následná žiadosť bola podaná v lehote dvoch týždňov, ktorá sa v podstate počíta od okamihu, keď sa žiadateľ dozvedel o dôvode opätovného začatia a v každom prípade do troch rokov od prijatia rozhodnutia o predchádzajúcej žiadosti.
Ako uvádza generálny advokát v bode 68 svojich návrhov, prvá z týchto podmienok v podstate zodpovedá druhej podmienke stanovenej v článku 40 ods. 3 smernice 2013/32, podľa ktorej nové skutočnosti alebo zistenia „výrazne zvyšujú pravdepodobnosť, že žiadateľ spĺňa požiadavky na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu podľa smernice 2011/95“, zatiaľ čo druhá podmienka stanovená v § 69 AVG zodpovedá možnosti, ktorú členským štátom ponúka článok 40 ods. 4 tejto smernice, spočívajúcej v „stanovení, že žiadosť sa bude ďalej posudzovať, len ak nebol dotknutý žiadateľ bez vlastného zavinenia schopný preukázať situáciu uvedenú v odsekoch 2 a 3 tohto článku 40 už v predchádzajúcom konaní“.
Zdá sa teda, že prvé dve podmienky stanovené v § 69 AVG sú v súlade s dvomi podmienkami prípustnosti následných žiadostí, ktoré sú uvedené v bode 52 tohto rozsudku.
Pokiaľ ide o tretiu podmienku stanovenú v tomto § 69 AVG týkajúcu sa lehôt, ktorým podlieha podanie následnej žiadosti v rakúskom práve, treba konštatovať, že článok 40 smernice 2013/32 nestanovuje takéto lehoty ani výslovne neoprávňuje členské štáty, aby ich stanovili.
Z kontextu, do ktorého tento článok 40 patrí, vyplýva, že okolnosť, že toto ustanovenie neoprávňuje členské štáty stanoviť prekluzívne lehoty na podanie následnej žiadosti, znamená, že zakazuje stanovenie takýchto lehôt.
V tejto súvislosti treba na jednej strane uviesť, že smernica 2013/32 nestanovuje žiadnu lehotu, pokiaľ ide o výkon práv, ktoré žiadateľovi priznáva v rámci správneho konania, ktorého predmetom je žiadosť o medzinárodnú ochranu.
Okrem toho, keď normotvorca chcel priznať členským štátom možnosť stanoviť lehoty, v ktorých je žiadateľ povinný konať, urobil tak výslovne, ako to potvrdzuje článok 28 tejto smernice.
Na druhej strane, ako uvádza generálny advokát v bodoch 75 až 78 svojich návrhov, z porovnania smernice 2013/32 so smernicou 2005/85, ktorá tejto smernici predchádzala, najmä z článku 42 smernice 2013/32 a článku 34 smernice 2005/85 týkajúcich sa procesných pravidiel uplatniteľných na následné žiadosti o medzinárodnú ochranu a o azyl, vyplýva, že normotvorca Únie nechcel podmieniť prípustnosť následných žiadostí o medzinárodnú ochranu dodržaním lehoty na predloženie nových skutočností alebo zistení. Znenie článku 42 ods. 2 smernice 2013/32 totiž nezodpovedá zneniu článku 34 ods. 2 písm. b) smernice 2005/85, ktorý priznáva členským štátom možnosť vyžadovať od príslušného žiadateľa predloženie nových informácií v určitej lehote potom, ako ich tento žiadateľ získa. Zrušenie tejto možnosti v smernici 2013/32 znamená, že členské štáty už nemôžu stanoviť takúto lehotu.
Tento výklad navyše potvrdzuje článok 5 smernice 2013/32, podľa ktorého sa členské štáty môžu odchýliť od normatívneho obsahu tejto smernice, pokiaľ ide o konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany len v rozsahu, v akom stanovujú alebo zachovávajú priaznivejšie normy pre žiadateľa, pričom vylučujú akúkoľvek možnosť uplatniť menej priaznivé pravidlá. Platí to najmä pre stanovenie prekluzívnych lehôt v neprospech žiadateľa.
Článok 42 ods. 2 smernice 2013/32 v spojení s jej článkom 33 ods. 2 písm. d) a článkom 40 ods. 2 a 3 tejto smernice teda zakazuje členským štátom podmieniť podanie následnej žiadosti dodržaním prekluzívnych lehôt.
Vzhľadom na vyššie uvedené treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 40 ods. 3 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že vecné preskúmanie následnej žiadosti o medzinárodnú ochranu možno uskutočniť v rámci opätovného začatia konania, ktorého predmetom bola prvá žiadosť, pokiaľ pravidlá uplatňujúce sa na toto opätovné začatie konania sú v súlade s kapitolou II smernice 2013/32 a podanie tejto žiadosti nepodlieha dodržaniu prekluzívnych lehôt.
O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 40 ods. 4 smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že umožňuje členskému štátu, ktorý neprijal osobitné akty preberajúce toto ustanovenie, odmietnuť na základe všeobecných pravidiel vnútroštátneho správneho konania vecne preskúmať následnú žiadosť, pokiaľ nové skutočnosti alebo zistenia uvedené na podporu tejto žiadosti existovali v konaní, ktorého predmetom bola predchádzajúca žiadosť, a neboli predložené v rámci tohto konania z dôvodu zavinenia pripísateľného žiadateľovi.
Treba spresniť, že vnútroštátny súd kladie túto otázku za predpokladu, že by po preskúmaní, ktoré má vykonať v súlade s bodom 49 tohto rozsudku, dospel k záveru, že ustanovenia rakúskeho práva uplatniteľné na opätovné začatie konania, ktorého predmetom bola predchádzajúca žiadosť, s cieľom preskúmať následnú žiadosť, nezabezpečujú dodržanie podmienok prípustnosti tejto žiadosti alebo nie sú v súlade so základnými zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II smernice 2013/32.
V takom prípade by sa totiž následná žiadosť XY mala preskúmať v rámci nového správneho konania, ktoré by sa v prípade neexistencie akéhokoľvek opatrenia na prebratie článku 40 ods. 4 smernice 2013/32 do rakúskeho práva spravovalo § 68 AVG. Na rozdiel od § 69 AVG, ktorý sa vzťahuje na opätovné začatie predchádzajúceho správneho konania, uvedené ustanovenie nepodmieňuje možnosť začať nové konanie tým, že žiadateľ nepochybil, keď v konaní, ktoré bolo predmetom predchádzajúcej žiadosti, neuviedol skutočnosti a zistenia, ktoré uvádza na podporu následnej žiadosti, za predpokladu, že tieto už existovali v tomto poslednom uvedenom konaní.
Na účely odpovede na túto tretiu otázku treba uviesť, ako v podstate zdôraznil generálny advokát v bode 93 svojich návrhov, že článok 40 ods. 4 smernice 2013/32 je fakultatívnym ustanovením v tom zmysle, že členským štátom umožňuje stanoviť, že žiadosť sa bude ďalej posudzovať, len ak dotknutý žiadateľ nebol bez vlastného zavinenia schopný uviesť skutočnosti alebo zistenia uvedené v odsekoch 2 a 3 tohto článku 40 už v predchádzajúcom konaní. V dôsledku toho vzhľadom na to, že účinky uvedeného článku 40 ods. 4 závisia od toho, či členské štáty prijmú osobitné ustanovenia na jeho prebratie, nie je toto ustanovenie bezpodmienečné, a nemá teda priamy účinok.
V každom prípade podľa ustálenej judikatúry ustanovenie smernice nemôže samo osebe ukladať povinnosti jednotlivcovi, a teda sa naň ako na také voči takejto osobe nemožno pred vnútroštátnym súdom odvolávať (rozsudky z 26. februára 1986, Marshall,
152/84
,
EU:C:1986:84
, bod
, a z 24. júna 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, bod
).
Tak by to bolo v prípade, ak by sa článok 40 ods. 4 smernice 2013/32 mal vykladať v tom zmysle, že aj v prípade neexistencie akéhokoľvek vnútroštátneho opatrenia na jeho prebratie by prípustnosť následnej žiadosti bola podmienená tým, že žiadateľ v rámci konania, ktorého predmetom bola predchádzajúca žiadosť, neuviedol nové skutočnosti alebo zistenia predložené na podporu následnej žiadosti, ktoré existovali už v uvedenom konaní, a že toto opomenutie nepredstavuje pochybenie, ktoré možno pripísať žiadateľovi.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 40 ods. 4 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje členskému štátu, ktorý neprijal osobitné akty preberajúce toto ustanovenie, odmietnuť na základe všeobecných pravidiel vnútroštátneho správneho konania vecne preskúmať následnú žiadosť, pokiaľ nové skutočnosti alebo zistenia uvádzané na podporu tejto žiadosti existovali v konaní, ktorého predmetom bola predchádzajúca žiadosť, a neboli v rámci tohto konania predložené z dôvodu zavinenia pripísateľného žiadateľovi.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Článok 40 ods. 2 a 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „nové skutočnosti alebo zistenia“, ktoré „sa objavili alebo boli žiadateľom predložené“, v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa skutočnosti alebo zistenia, ktoré vyšli najavo po právoplatnom ukončení konania týkajúceho sa predchádzajúcej žiadosti o medzinárodnú ochranu, ako aj skutočnosti alebo zistenia, ktoré existovali už pred ukončením konania, ale žiadateľ ich neuviedol.

2.
Článok 40 ods. 3 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že vecné preskúmanie následnej žiadosti o medzinárodnú ochranu možno uskutočniť v rámci opätovného začatia konania, ktorého predmetom bola prvá žiadosť, pokiaľ pravidlá uplatňujúce sa na toto opätovné začatie konania sú v súlade s kapitolou II smernice 2013/32 a podanie tejto žiadosti nepodlieha dodržaniu prekluzívnych lehôt.

3.
Článok 40 ods. 4 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje členskému štátu, ktorý neprijal osobitné akty preberajúce toto ustanovenie, odmietnuť na základe všeobecných pravidiel vnútroštátneho správneho konania vecne preskúmať následnú žiadosť, pokiaľ nové skutočnosti alebo zistenia uvádzané na podporu tejto žiadosti existovali v konaní, ktorého predmetom bola predchádzajúca žiadosť, a neboli v rámci tohto konania predložené z dôvodu zavinenia pripísateľného žiadateľovi.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.