CELEX: 62018CJ0103
Predhodno odločanje
Socialna politika
Direktiva 1999/70/ES
Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP
Določba 5
Pojem ,veriženje pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas‘
Delodajalčevo nespoštovanje zakonskega roka, določenega za dokončno zapolnitev delovnega mesta, ki ga začasno zaseda delavec, zaposlen za določen čas
Implicitno podaljševanje delovnega razmerja iz leta v leto
Delavec, zaposlen za določen čas, ki v okviru dveh zaporednih imenovanj zaseda isto delovno mesto
Pojem ,objektivni razlog‘, ki upravičuje obnovitev zaporednih pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas
Spoštovanje razlogov za zaposlitev, določenih z nacionalno ureditvijo
Konkretna preučitev, pri kateri se izkaže, da je namen veriženja delovnih razmerij za določen čas zadostitev stalne in trajne potrebe delodajalca po zaposlenih
Ukrepi za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje zlorab veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas
Natečaji za dokončno zapolnitev delovnih mest, ki jih začasno zasedajo delavci, zaposleni za določen čas
Sprememba statusa delavcev, zaposlenih za določen čas, v ,delavce, zaposlene za nedoločen čas, a ne za stalno‘
Dodelitev odškodnine, primerljive odškodnini, ki se izplača v primeru nezakonite odpovedi, in sicer v korist delavca
Možnost uporabe okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ne glede na to, da je delavec privolil v veriženje pogodb za določen čas
Določba 5, točka (1)
Neobstoj obveznosti nacionalnih sodišč, da ne uporabijo neustrezne nacionalne ureditve

Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 2, prvi odstavek, Direktive Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368) in določbe 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999 (v nadaljevanju: okvirni sporazum), ki je priloga k tej direktivi.
Predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov med delavci, zaposlenimi pri Comunidad de Madrid (Servicio Madrileño de Salud) (skupnost Madrid (madridska zdravstvena služba), Španija; v nadaljevanju: skupnost Madrid), in sicer, v zadevi C‑103/18, med Domingom Sanchézom Ruizom ter, v zadevi C‑429/18, Berto Fernández Álvarez in štirimi drugimi delavkami (v nadaljevanju: B. Fernández Álvarez in druge) ter skupnostjo Madrid zaradi priznanja teh oseb kot uslužbencev, zaposlenih za nedoločen čas, ali podredno, kot javnih uslužbencev s statusom, primerljivim statusu teh uslužbencev, za katere se uporabita načeli stalnosti in varnosti zaposlitve.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodni izjavi 17 Direktive 1999/70 je navedeno, da „[k]ar zadeva izraze uporabljene v okvirnem sporazumu, ki niso natančno določeni, omogoča ta direktiva državam članicam, da jih opredelijo skladno z nacionalno zakonodajo ali običaji, kakor je to v drugih direktivah o socialnih zadevah, ki uporabljajo podobne izraze, če te opredelitve spoštujejo vsebino okvirnega sporazuma“.
V skladu s členom 1 Direktive 1999/70 je namen te direktive „uveljaviti okvirni sporazum […], sklenjen dne 18. marca 1999 med splošnimi medpanožnimi organizacijami ([Evropska konfederacija sindikatov (ETUC), Združenje evropskih industrijskih in delodajalskih konfederacij (UNICE) in Evropski center za podjetja z javno udeležbo (CEEP)]) […]“.
Člen 2, prvi odstavek, te direktive določa:
„Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo [in uvedejo] potrebne ukrepe […] tako, da bodo vedno lahko zagotavljale rezultate, ki jih nalaga ta direktiva. […]“
V skladu z določbo 1 okvirnega sporazuma je namen tega sporazuma na eni strani izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije in na drugi strani vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.
Določba 5 okvirnega sporazuma, naslovljena „Ukrepi za preprečevanje zlorab“, določa:
„1.
Za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerjih za določen čas, države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji skladno z nacionalno zakonodajo, kolektivnimi pogodbami ali običaji in/ali socialni partnerji, kadar ni ustreznih pravnih ukrepov, ki bi preprečevali zlorabo, uvedejo enega ali več naslednjih ukrepov tako, da upoštevajo potrebe posameznih sektorjev in/ali kategorij delavcev:
(a)
objektivne razloge, ki upravičujejo obnovitev takšnih pogodb ali razmerij;
(b)
najdaljše skupno trajanje zaporednih pogodb ali razmerij za določen čas;
(c)
število obnovitev takšnih pogodb ali razmerij.
2.
Države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji in/ali socialni partnerji po potrebi določijo, pod kakšnimi pogoji se pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja:
(a)
štejejo za ‚zaporedna‘,
(b)
štejejo za pogodbe ali razmerja za nedoločen čas.“
Špansko pravo
V členu 8 Ley estatal 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de los servicios de salud (zakon 55/2003 o določitvi okvirnih kadrovskih predpisov za javne uslužbence v zdravstvenih službah) z dne 16. decembra 2003 (BOE št. 301 z dne 17. decembra 2003, str. 44742) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopkih v glavni stvari (v nadaljevanju: okvirni kadrovski predpisi), so „uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas“, opredeljeni kot „uslužbenci, ki se po uspešni udeležbi na ustreznem natečaju imenujejo za stalno opravljanje nalog, povezanih s tem imenovanjem.“
Člen 9 okvirnih kadrovskih predpisov določa:
„1.   Če je potrebno, ali nujno, ali zaradi izvajanja začasnih, občasnih ali izrednih programov, lahko zdravstvene službe imenujejo začasne javne uslužbence v zdravstvu.
Imenovanje začasnega javnega uslužbenca v zdravstvu je lahko prehodno, občasno ali zaradi nadomeščanja.
2.   Prehodno imenovanje se uporabi zaradi zapolnitve praznega delovnega mesta v zdravstvenih centrih ali službah, kadar je treba opraviti ustrezne naloge.
Imenovanje za prehodnega javnega uslužbenca v zdravstvu preneha, ko se na njegovo delovno mesto v skladu s postopkom, določenim v zakonskih ali podzakonskih aktih, imenuje stalni javni uslužbenec ali če se navedeno delovno mesto ukine.
3.   Občasno imenovanje se uporabi v naslednjih primerih:
(a)
če gre za opravljanje določenega začasnega, občasnega ali izrednega dela;
(b)
če je potrebno za zagotavljanje stalnega in nepretrganega delovanja zdravstvenih centrov;
(c)
če je treba zaradi krajšega delovnega časa opraviti dodatno delo.
Imenovanje za občasnega javnega uslužbenca v zdravstvu preneha, če je delo, za katero je bil zaposlen, opravljeno, ali se izteče rok, ki je izrecno določen v odločbi o imenovanju, ali če se ukinejo naloge, ki so bile podlaga za imenovanje.
Če pride do več kot dveh imenovanj za opravljanje istega dela v skupnem trajanju 12 mesecev ali več v dveh letih, je treba preučiti razloge zanje, zato da se po potrebi presodi, ali je treba ustvariti strukturno delovno mesto v sistemizaciji centra.
4.   Imenovanje zaradi nadomeščanja se uporabi, če se izkaže za nujno, da se opravlja delo stalnih in začasnih javnih uslužbencev med letnim dopustom, dopustom iz drugih razlogov in drugimi začasnimi odsotnostmi, med katerimi se delovno mesto ohrani.
Imenovanje za javnega uslužbenca zaradi nadomeščanja preneha, če se oseba, ki se je z njim nadomeščala, vrne na delovno mesto, ali če ta izgubi pravico do vrnitve na isto delovno mesto ali funkcijo.“
Člen 10 Real Decreto Legislativo 5/2015 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto Básico del Empleado Público (kraljeva zakonska uredba št. 5/2015 o potrditvi prenovitve zakona o temeljni pravni ureditvi statusa javnih uslužbencev) z dne 30. oktobra 2015 (BOE št. 261 z dne 31. oktobra 2015, str. 103105; v nadaljevanju: temeljni kadrovski predpisi za javne uslužbence) določa:
„1.   Začasni uradniki so osebe, ki so kot taki imenovani zaradi izrecno utemeljene potrebe in nujnosti, da bi opravljali naloge kariernih uradnikov, in sicer v teh primerih:
(a)
obstoj prostih delovnih mest, ki jih ni mogoče zasesti s kariernimi uradniki;
[…]
4.   V primeru iz točke (a) odstavka 1 tega člena se prosta delovna mesta, ki jih zasedejo začasni uradniki, vključijo v ponudbo zaposlitev za proračunsko leto, v katerem so imenovani, ali, če to ni mogoče, za naslednje leto, razen če se delovno mesto ukine.
[…]“
Člen 70(1) temeljnih kadrovskih predpisov za javne uslužbence določa:
„Za kritje potreb po človeških virih, za katere se prejme proračunska sredstva in ki jih je treba kriti z zaposlitvijo novega osebja, se objavi ponudba zaposlitve v javnem sektorju ali se zapolnijo z drugim podobnim instrumentom za upravljanje zadovoljevanja potreb po zaposlenih, kar pomeni, da je treba organizirati ustrezne izbirne postopke za predvidena delovna mesta do največ 10 odstotkov dodatnih odstotkov in določiti najdaljši rok za objavo obvestil. Ponudbo zaposlitve v javnem sektorju ali podoben instrument je treba vsekakor izvesti v roku treh let, ki ga ni mogoče podaljšati.“
Četrta prehodna določba temeljnih kadrovskih predpisov za javne uslužbence določa:
„1. Javna uprava lahko objavi razpis natečaja za ustalitev zaposlitve na strukturnih delovnih mestih, ki ustrezajo različnim telesom, stopnjam ali kategorijam, za katere obstajajo proračunski viri in jih začasni uradniki ali javni uslužbenci, zaposleni za določen čas, zasedejo pred 1. januarjem 2005.
[…]
3. Vsebina preizkusov je povezana z običajnimi postopki, delom in nalogami na delovnih mestih, ki so predmet vsakega od razpisov natečajev. V fazi natečaja se lahko med drugimi dosežki upoštevajo delovna doba, dopolnjena v javni upravi, in izkušnje na delovnem mestu, ki je predmet razpisa.
[…]“
Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Zadeva C‑103/18
Skupnost Madrid je 2. novembra 1999 D. Sanchéza Ruiza kot prehodnega javnega uslužbenca imenovala na delovno mesto iz kategorije „tehnično administrativno osebje“, in sicer za opravljanje nalog informatika v zdravstveni službi te skupnosti.
Zaradi odprave te kategorije osebja ob zakonodajni reformi je njegovo imenovanje 28. decembra 2011 prenehalo. D. Sanchéz Ruiz je bil istega dne kot prehodni javni uslužbenec imenovan na delovno mesto, ki spada v novo kategorijo, imenovano „javni uslužbenci na področju informacijskih in komunikacijskih tehnologij“, vendar še vedno za opravljanje nalog informatika v okviru iste službe. Zadevna oseba ni nikoli izpodbijala prenehanja svojega prvega imenovanja niti drugega imenovanja.
V aktu o imenovanju z dne 2. novembra 1999 in v aktu o imenovanju z dne 28. decembra 2011 je bilo pojasnjeno, da je bil D. Sanchéz Ruiz zaposlen kot prehodni javni uslužbenec za zapolnitev prostega delovnega mesta, da bo to delovno mesto tako zasedeno do njegove ukinitve ali dodelitve javnemu uslužbencu, zaposlenemu za nedoločen čas, ob njegovi vrnitvi in da s temi zavezami zadevni osebi ni priznana pravica, da postane nosilec navedenega delovnega mesta, ne glede na trajanje tega položaja.
D. Sanchéz Ruiz je ves čas svoje zaposlitve pri skupnosti Madrid zasedal isto delovno mesto ter stalno in neprekinjeno opravljal iste naloge. Ni sodeloval na edinem natečaju, organiziranem za njegovo stroko med letoma 1999 in 2015 za dostop do statusa javnega uslužbenca, zaposlenega za nedoločen čas.
D. Sanchéz Ruiz je 21. decembra 2016 od skupnosti Madrid zahteval priznanje statusa javnega uslužbenca, zaposlenega za nedoločen čas, ali, podredno, javnega uslužbenca s primerljivim statusom, za katere se uporabita načeli stalnosti in varnosti zaposlitve, ker je bil žrtev zlorabe delodajalca, ki je posledica tega, da je ta delodajalec verižil delovna razmerja za določen čas v smislu določbe 5(1) okvirnega sporazuma.
Skupnost Madrid je njegovo zahtevo zavrnila, pri čemer je menila, da mora za tako zlorabo obstajati veriženje delovnih razmerij za določen čas, v primeru D. Sanchéza Ruiza pa je šlo za eno samo delovno razmerje za določen čas, saj je do njegovega drugega imenovanja prišlo zaradi zakonodajne reforme kategorij osebja. Skupnost Madrid je poleg tega menila, da je dostop do statusa javnega uslužbenca, zaposlenega za nedoločen čas, načeloma pridržan osebam, ki so uspešno sodelovale v natečaju. V španskem pravu naj torej ne bi bilo mogoče, da bi bil brez takega postopka javni uslužbenec, zaposlen za določen čas, imenovan za javnega uslužbenca, zaposlenega za nedoločen čas. Javni uslužbenec, zaposlen za določen čas, naj bi lahko bil v najboljšem primeru kot „javni uslužbenec, zaposlen za nedoločen čas, a ne za stalno“, imenovan na delovno mesto do ukinitve tega delovnega mesta ali njegove dodelitve javnemu uslužbencu, zaposlenemu za nedoločen čas. Poleg tega je skupnost Madrid trdila, da se D. Sanchéz Ruiz ne more veljavno sklicevati na zlorabo od svojega delodajalca, ker ni izpodbijal niti ukinitve svojega delovnega mesta, niti imenovanja na novo delovno mesto, niti objave razpisa natečaja.
D. Sanchéz Ruiz je pri predložitvenem sodišču, Juzgado Contencioso‑Administrativo n
o
8 de Madrid (upravno sodišče št. 8 v Madridu, Španija), vložil tožbo zoper odločbo o zavrnitvi njegove zahteve.
Ker se določba 5(1) okvirnega sporazuma nanaša le na „veriženje“ pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas, se to sodišče sprašuje, prvič, ali gre v položaju D. Sanchéza Ruiza za obstoj enega samega delovnega razmerja za določen čas ali – kot pred njim trdi zadevna oseba – za obstoj dveh tovrstnih delovnih razmerij.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da je bila zadevna oseba zaposlena iz razlogov, določenih v členu 9(1) okvirnih kadrovskih predpisov, in da njen delodajalec ni izpolnil obveznosti, ki izhajajo iz členov 10 in 70 temeljnih kadrovskih predpisov za javne uslužbence, da delovno mesto, ki ga D. Sanchéz Ruiz zaseda začasno, vključi v ponudbo zaposlitev za proračunsko leto, v katerem je bil imenovan, ali za naslednje proračunsko leto, vsekakor pa najpozneje v treh letih od tega imenovanja, zaradi česar je to delovno mesto začasno zasedal 17 let. Iz tega naj bi izhajalo, da bi bilo za delovno razmerje D. Sanchéza Ruiza mogoče šteti, da je bilo implicitno podaljševano iz leta v leto, čeprav ima videz enega samega delovnega razmerja.
Drugič, predložitveno sodišče se sprašuje, ali se lahko s tem, da je D. Sanchéz Ruiz privolil v ta položaj, ker ni izpodbijal niti nezakonitosti svojega drugega imenovanja niti svojega položaja na splošno, potrdi ravnanje skupnosti Madrid, če bi se izkazalo, da je to ravnanje v nasprotju z okvirnim sporazumom, in se s tem zadevni osebi odvzamejo pravice, ki so ji priznane s tem sporazumom. To sodišče v zvezi s tem navaja, da je D. Sanchéz Ruiz v trajnem položaju, ki ga lahko odpravi, tako da zahteva objavo razpisa za prosto delovno mesto ali da se udeleži natečaja, da bi pridobil dostop do statusa javnega uslužbenca, zaposlenega za nedoločen čas.
Tretjič, navedeno sodišče navaja, da se v skladu s sodno prakso Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas lahko podaljšajo, če tako podaljšanje ustreza razlogom za zaposlitev, naštetim v členu 9(1) okvirnih kadrovskih predpisov. Ker je za javni sektor značilna potreba po zagotavljanju bistvenih storitev za dobro delovanje družbe, naj bi bili pogoji iz te določbe samodejno izpolnjeni in nikoli ne bi bilo mogoče ugotoviti obstoja zlorabe zaradi uporabe takih pogodb ali delovnih razmerij.
Za španski javni sektor zdravstva pa naj bi bilo že dolgo značilno izkrivljanje delovnih razmerij za določen čas. Delavci, zaposleni za določen čas, naj bi sklenili več delovnih razmerij, pri čemer naj bi delali vsak dan v letu ali skoraj vsak dan v letu in to več let, saj vedno ostaja razlog za njihovo zaposlitev. Ti delavci naj bi opravljali enake naloge kot javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas. Tako naj bi se z njimi v resnici zadoščalo stalnim potrebam po zaposlenih. V tem delu španskega javnega sektorja naj bi zato obstajal strukturni problem, ki se kaže v velikem odstotku začasnih delavcev, katerih prispevek naj bi bil bistven za dobro delovanje navedenega sektorja, ter v neobstoju zgornjih omejitev števila zaporednih delovnih razmerij za določen čas in v kršitvi zakonske obveznosti zapolnitve delovnih mest, ki jih začasno zasedajo ti zaposleni, z zaposlitvijo delavcev, zaposlenih za nedoločen čas. Približno 75 % delavcev iz poklicne kategorije D. Sanchéza Ruiza naj bi bilo namreč zaposlenih v okviru delovnih razmerij za določen čas.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem meni, da mora biti za to, da bi bilo mogoče ugotoviti obstoj „objektivnega razloga“ v smislu določbe 5(1)(a) okvirnega sporazuma, ki upravičuje podaljšanje takih delovnih razmerij, uporaba teh razmerij ne le v skladu z razlogi za zaposlitev, določenimi v členu 9(1) okvirnih kadrovskih predpisov, ampak tudi enkratna, vezana na okoliščine in sporadična.
Četrtič, predložitveno sodišče se sprašuje, ali v španskem pravu obstajajo ukrepi, s katerimi bi bilo mogoče preprečiti in po potrebi sankcionirati zlorabe, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.
To sodišče v zvezi s tem pojasnjuje, da v španskem pravu ni omejitev števila imenovanj za javnega uslužbenca, zaposlenega za določen čas. Poleg tega naj v primeru, da javni delodajalec ne izpolni obveznosti iz členov 10 in 70 temeljnih kadrovskih predpisov za javne uslužbence, za tega delodajalca ne bi bilo mogoče uporabiti ukrepov, ki se uporabljajo za zasebnega delodajalca. Nacionalna zakonodaja in sodna praksa, ki se uporabljata, naj bi namreč preprečevali, da bi se status javnega uslužbenca, zaposlenega za nedoločen čas, pridobil drugače kot z uspešno udeležbo v natečaju.
Možnost spremembe javnih uslužbencev, zaposlenih za določen čas, v javne uslužbence, zaposlene za nedoločen čas, a ne za stalno, ki izhaja iz sodne prakse Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija), naj ne bi bila zadovoljiv ukrep za boj proti zlorabi, ki izhaja iz veriženja delovnih razmerij za določen čas, ker naj bi bilo mogoče delovno mesto, ki ga zaseda zadevni delavec, ukiniti ali povzročiti prenehanje njegovega delovnega razmerja, če se to delovno mesto dodeli delavcu, zaposlenemu za nedoločen čas.
Možnost javne uprave, da zaposlitev začasnih uradnikov ali javnih uslužbencev, zaposlenih za določen čas, ustali s preizkusi, ki je določena s četrto prehodno določbo temeljnih kadrovskih predpisov za javne uslužbence, naj bi bila edini ukrep, s katerim bi se bilo mogoče boriti proti zlorabi veriženja delovnih razmerij za določen čas. Vendar naj bi bil ta ukrep zasnovan zgolj kot možnost javnega delodajalca in odvisen zgolj od njegove volje.
Petič, po mnenju predložitvenega sodišča se zadeva v glavni stvari nanaša na pravnomočne upravne odločbe, kot so imenovanja, odločbe o prenehanju delovnega razmerja ter objave razpisov, in pravnomočne sodbe, ki so jih izdala sodišča, ki odločajo na prvi in zadnji stopnji. Pravnomočnost teh odločb in sodb naj bi delavcem, zaposlenim za določen čas, oteževala izpodbijanje nepravilnosti uprave in s tem uresničevanje ciljev, ki se dosegajo z Direktivo 1999/70. Zato se postavlja vprašanje, ali pravo Unije v okoliščinah zadeve v glavni stvari zahteva revizijo pravnomočnih sodb ali upravnih aktov.
V teh okoliščinah je Juzgado Contencioso‑Administrativo n
o
8 de Madrid (upravno sodišče št. 8 v Madridu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je mogoče položaj, kakršen je opisan v tej zadevi (v katerem delodajalec v javnem sektorju ne upošteva časovnih omejitev, ki jih predpis od njega zahteva, in s tem dopusti veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas, oziroma ohranja zaposlitev za določen čas, tako da vrsto imenovanja spremeni iz občasnega (eventual) v prehodno (interino) ali zaradi nadomeščanja (de sustitución)), šteti za veriženje imenovanj, ki pomeni zlorabo, in ga je zato treba obravnavati kot položaj, opisan v določbi 5 okvirnega sporazuma?
2.
Ali je treba določbe okvirnega sporazuma v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim postopkovnim pravilom, ki od delavca, zaposlenega za določen čas, zahtevajo, da aktivno izpodbija ali se pritoži (zoper vsa zaporedna imenovanja in prenehanja), saj je samo tako zaščiten z direktivo 1999/70 in lahko uveljavlja pravice, ki mu jih podeljuje pravni red Unije?
3.
Ob upoštevanju, da je v javnem sektorju in pri izvajanju osnovnih služb potreba po zapolnitvi prostih delovnih mest, nadomeščanju odsotnosti z dela zaradi bolezni in letnih dopustov v bistvu ‚stalna‘ in da je nujno opredeliti pojem ‚objektivni razlog‘, ki bi utemeljil zaposlitev za določen čas:
(a)
Ali je treba šteti, da bi bilo v nasprotju z [določbo 5(1)(a) okvirnega sporazuma] in da torej ni objektivnega razloga, če delavec, zaposlen za določen čas, brez prekinitve veriži [delovna razmerja za določen čas] in dela vse ali skoraj vse dni v letu, na podlagi zaporednih imenovanj/pozivov, ki na popolnoma stabilni podlagi trajajo več let, pri čemer je razlog, iz katerega je bil ta delavec zaposlen, vedno izpolnjen?
(b)
Ali je treba – če se izhaja iz opisanih meril, in sicer iz obstoja neštetih imenovanj in pozivov, ki trajajo več let, in iz obstoja strukturne pomanjkljivosti, ki se izraža v odstotku zaposlitev za prehodno obdobje v zadevnem sektorju, in/ali v katerem se za te potrebe delavci vedno in praviloma zaposlijo za določen čas, s čimer postanejo stalnica v razvoju javne službe – šteti, da gre za stalno, ne pa za začasno potrebo, in je torej ni mogoče šteti za ‚objektivni razlog‘ iz določbe 5(1)(a)?
(c)
Ali pa je treba šteti, da je treba v bistvu za določitev, kolikšna je dogovorjena omejitev zaposlitve za določen čas, upoštevati zgolj besedilo predpisa, ki ureja zaposlitev teh delavcev za določen čas, ko navaja, da se lahko imenujejo, če je to potrebno ali nujno ali zaradi izvajanja začasnih, občasnih ali izrednih programov; skratka, takšna zaposlitev za določen čas mora, da bi se štelo, da gre za objektiven razlog, temeljiti na teh izjemnih okoliščinah, pri čemer pa tedaj, ko zaposlitev za določen čas ni več enkratna, občasna ali naključna, te okoliščine niso več izjemne in gre torej za zlorabo?
4.
Ali je v skladu z okvirnim sporazumom, če se za objektivni razlog za zaporedno sklepanje in podaljševanje pogodb informatikov, ki so javni uslužbenci, zaposleni za določen čas, šteje potreba ali nujnost ali izvajanje začasnih, občasnih ali izrednih programov, če ti uslužbenci stalno in trajno opravljajo vsakdanje naloge, ki so običajne za javne uslužbence, zaposlene za nedoločen čas, ne da bi uprava, ki je delodajalec, določila zgornje omejitve teh imenovanj niti izpolnila zakonske obveznosti, da se na ta delovna mesta in za te potrebe imenujejo [javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas], niti se ne sprejme noben enakovreden ukrep, da bi se preprečila zloraba v zvezi z veriženjem delovnih razmerij, zaradi česar informatiki, ki so javni uslužbenci, zaposleni za določen čas, še naprej opravljajo svoje delo po obdobjih, ki je v obravnavanem primeru pomenilo 17 let neprekinjene zaposlitve?
5.
Ali so določbe okvirnega sporazuma in razlaga tega sporazuma, kakor jo je podalo Sodišče Evropske unije, v skladu s sodno prakso Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), v kateri je, ne da bi se upoštevalo več meril, določen obstoj objektivnega razloga z upoštevanjem podlage za imenovanje v sami časovni omejitvi tega imenovanja, ali v kateri je določeno, da ni mogoča primerjava [z delavcem, zaposlenim za nedoločen čas] glede na različno pravno ureditev, sistem imenovanja ali samo stalnost nalog kariernih uradnikov in začasnost nalog uslužbencev, zaposlenih za prehodno obdobje?
6.
Ali je treba določbo 5 okvirnega sporazuma – če nacionalno sodišče ugotovi zlorabo veriženja pogodb o zaposlitvi javnega uslužbenca, zaposlenega prehodno (empleado público estatutario temporal interino) pri [skupnosti Madrid], s katerim naj bi se pokrivale stalne in strukturne potrebe, ki izhajajo iz dela[, ki ga navadno opravljajo javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas], in ker ni nobenega učinkovitega ukrepa v nacionalnem pravnem redu za sankcioniranje take zlorabe in za odpravo posledic kršitve predpisa Unije – razlagati tako, da nacionalnemu sodišču nalaga, da sprejme učinkovite in odvračilne ukrepe, ki zagotavljajo polni učinek okvirnega sporazuma in torej da sankcionira navedeno zlorabo ter odpravi posledice kršitve navedenega evropskega predpisa, tako da ne uporabi nacionalne določbe, ki to preprečuje?
Če bi bil odgovor pritrdilen in kot ugotavlja Sodišče v točki 41 sodbe z dne 14. septembra 2016, Martínez Andrés in Castrejana López (
C‑184/15 in C‑197/15
,
EU:C:2016:680
):
Ali bi bila kot ukrep za preprečevanje in sankcioniranje zlorabe veriženja delovnih razmerij za določen čas in za odpravo posledice kršitve prava Unije v skladu s cilji Direktive 1999/70 sprememba javnopravnega delovnega razmerja javnega uslužbenca, zaposlenega prehodno/občasno/zaradi nadomeščanja (relación estatutaria temporal interina/eventual/sustituto), v stalno javnopravno delovno razmerje bodisi kot javni uslužbenec za nedoločen čas bodisi za nedoločen čas, a ne za stalno, z enako stabilnostjo zaposlitve kot primerljivi javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas?
7.
Ali je mogoče v primeru zlorabe veriženja pogodb za določen čas spremembo prehodnega delovnega razmerja za določen čas v delovno razmerje za nedoločen čas oziroma za nedoločen čas, a ne za stalno, razumeti tako, da izpolnjuje cilje Direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma, samo če javni uslužbenec, zaposlen za določen čas, ki ga je zloraba prizadela, uživa enake pogoje zaposlitve kot javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas (na področju socialnega varstva, napredovanja, zapolnjevanja prostih delovnih mest, poklicnega usposabljanja, odsotnosti z dela, upravnega statusa, dopusta iz drugih razlogov, pasivnih pravic in prenehanja delovnega razmerja ter sodelovanje v natečajih, razpisanih za zapolnitev prostih delovnih mest in napredovanje), v skladu z načeloma stalnosti in varnosti zaposlitve z vsemi s tem povezanimi pravicami in obveznostmi, enako kot informatiki, ki so javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas?
8.
Ali pravo Unije zahteva revizijo pravnomočnih sodb/obnovo postopka v primeru dokončnih upravnih aktov v opisanih okoliščinah, če so izpolnjeni štirje pogoji, določeni v zadevi Kühne & Heitz [(
C‑453/00
,
EU:C:2004:17
)]: (1) V španskem pravu imajo uprava in sodišča možnost obnove oziroma revizije, vendar z resnimi omejitvami, ki jo izredno otežujejo oziroma onemogočajo; (2) so sporne odločbe postale pravnomočne zaradi sodbe nacionalnega sodišča, ki je odločalo na zadnji/edini stopnji; (3) navedena sodba temelji na napačni razlagi prava Skupnosti, ki ni v skladu s sodno prakso Sodišča, in je bila izdana, ne da bi bilo Sodišču Evropske unije predloženo vprašanje za predhodno odločanje; in (4) se je zadevna stranka obrnila na upravni organ, takoj ko se je seznanila z navedeno sodno prakso?
9.
Ali nacionalna sodišča kot sodišča Unije, ki morajo zagotavljati polni učinek prava Unije v državah članicah, lahko in morajo zahtevati ter nacionalnemu organu držav članic naložiti, da v okviru svojih pristojnosti sprejme upoštevne določbe za odpravo nacionalnih predpisov, ki niso združljivi s pravom Unije na splošno, zlasti pa z Direktivo 1999/70/ES ter njenim okvirnim sporazumom?“
Zadeva C‑429/18
B. Fernández Álvarez in druge za zdravstveno službo skupnosti Madrid delajo, odvisno od primera, od 12 do 17 let kot javne uslužbenke, zaposlene za določen čas. Tam opravljajo naloge oralne kirurgije in so bile, prav tako odvisno od primera, zaporedno imenovane od 82 do 227 krat.
Skupnost Madrid delovnih mest, ki so jih začasno zasedale B. Fernández Álvarez in druge, ni vključilo v ponudbo zaposlitev za proračunska leta, v katerih so bile imenovane, ali za naslednja proračunska leta, vsekakor pa najpozneje v treh letih od njihovih imenovanj, kot zahtevata člena 10 in 70 temeljnih kadrovskih predpisov za javne uslužbence. V petnajstih letih pred predložitveno odločbo je bil namreč objavljen le en razpis natečaja za poklicno kategorijo specializiranih zobozdravnikov, in sicer leta 2015.
B. Fernández Álvarez in druge so 22. julija 2016 od skupnosti Madrid zahtevale priznanje statusa javnih uslužbenk, zaposlenih za nedoločen čas, ali, podredno, javnih uslužbenk s primerljivim statusom, za katere se uporabita načeli stalnosti in varnosti zaposlitve, ker naj bi bil njihov položaj v nasprotju z zahtevami okvirnega sporazuma.
Skupnost Madrid je 26. avgusta 2016 njihovo zahtevo zavrnila. Prav tako je 23. novembra 2016 zavrnila pritožbo, ki so jo vložile zoper odločbo z dne 26. avgusta 2016.
B. Fernández Álvarez in druge so pri predložitvenem sodišču, Juzgado Contencioso‑Administrativo n
o
14 de Madrid (upravno sodišče št. 14 v Madridu, Španija), vložile tožbo zoper odločbo o zavrnitvi njihove zahteve. V utemeljitev te tožbe trdijo, da je njihov delodajalec zlorabil delovna razmerja za določen čas, da bi pokril stalne in strukturne potrebe, in sicer s tem, da jih je podaljševal brez objektivnega razloga.
Predložitveno sodišče navaja, da ni sporno, da so bile B. Fernández Álvarez in druge zaposlene v okviru veriženja raznovrstnih delovnih razmerij in da so naloge, ki jih opravljajo v tem okviru, enake tistim, ki jih opravljajo javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas. Poleg tega naj bi bil namen zaposlitve B. Fernández Álvarez in drugih, čeprav so bila njihova delovna razmerja sklenjena iz razlogov, določenih v členu 9(1) okvirnih kadrovskih predpisov, pokrivanje stalne in trajne potrebe skupnosti Madrid po zaposlenih, ker se je z njimi odpravljal strukturni primanjkljaj zobozdravnikov s statusom javnih uslužbencev, zaposlenih za nedoločen čas. Le 38,77 % delavcev iz poklicne kategorije specializiranih zobozdravnikov naj bi bilo namreč zaposlenih kot javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas.
To sodišče se sprašuje, ali v španskem pravu obstajajo ukrepi, s katerimi bi bilo mogoče preprečiti in po potrebi sankcionirati zlorabe, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas. Sprašuje se zlasti, ali lahko v položaju B. Fernández Álvarez in drugih izvedba natečaja in dodelitev odškodnine, primerljive odškodnini, ki se izplača v primeru nezakonite odpovedi, pomenita taka ukrepa. Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da je učinkovitost in odvračilnost izvedbe natečaja vprašljiva, ker naj to za javnega delodajalca, ki je storil zlorabo, ne bi imelo nobenega negativnega učinka. Dodelitev odškodnine, primerljive odškodnini, ki se izplača v primeru nezakonite odpovedi, pa naj bi ustrezala zahtevama sorazmernosti in učinkovitosti ter naj bi imela odvračalni učinek.
V teh okoliščinah je Juzgado Contencioso‑Administrativo n
o
14 de Madrid (upravno sodišče št. 14 v Madridu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je ustrezna razlaga okvirnega sporazuma, kakor jo je podalo to sodišče in v skladu s katero se šteje, da gre pri zaposlitvi [B. Fernández Álvarez in drugih] za določen čas za zlorabo, ker javni delodajalec uporablja različne oblike zaposlitve, ki so vse za določen čas, za stalno in trajno opravljanje vsakdanjih nalog, ki so običajne za javne uslužbence, zaposlene za nedoločen čas, za pokrivanje strukturnih pomanjkljivosti in potreb, ki dejansko niso začasne, temveč stalne in trajne? Ali zato opisano zaposlovanje za določen čas ni upravičeno v smislu določbe 5(1)(a) okvirnega sporazuma z objektivnim razlogom, saj je taka uporaba pogodb o zaposlitvi za določen čas v neposrednem nasprotju z drugim odstavkom preambule k okvirnemu sporazumu ter točkama 6 in 8 splošnih ugotovitev navedenega sporazuma, saj niso podane okoliščine, ki bi upravičevale te pogodbe o zaposlitvi za določen čas?
2.
Ali je ustrezna razlaga Okvirnega sporazuma, kakor jo je podalo to sodišče in v skladu s katero se šteje, da razpis običajnega natečaja z opisanimi značilnostmi ni enakovreden ukrep niti ga ni mogoče šteti za sankcijo, saj ni sorazmeren s storjeno zlorabo, njegova posledica pa je prenehanje delovnega razmerja delavca, zaposlenega za določen čas, s čimer se kršijo cilji Direktive [1999/70] in ohranja neugodni položaj uslužbencev, zaposlenih za določen čas, niti ga ni mogoče šteti za učinkovit ukrep, saj nikakor ni v škodo delodajalca, prav tako pa nima nobene odvračilne funkcije in zato ni v skladu s členom 2, prvi odstavek [te direktive], saj ne zagotavlja, da bo španska država dosegla rezultate, določene v [navedeni direktivi]?
3.
Ali je ustrezna razlaga člena 2, prvi odstavek, Direktive 1999/70 in sodbe Sodišča [z dne 14. septembra 2016, Pérez López (
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
)], ki jo je podalo to sodišče in v skladu s katero se šteje, da razpis natečaja, ki se ga lahko udeležijo tudi zunanji kandidati, ni ustrezna sankcija za sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas, saj v španski zakonodaji ni mehanizma učinkovite in odvračilne sankcije, ki bi preprečila zlorabo pri imenovanju javnih uslužbencev, zaposlenih za določen čas, ta zakonodaja pa ne omogoča, da bi ta ustvarjena strukturna delovna mesta zasedli zaposleni, ki so bili žrtve zlorabe, tako da ti delavci ostajajo v negotovem položaju?
4.
Ali je pravilno šteti, kot je storilo to sodišče, da to, da se delavcu, zaposlenemu za določen čas, ki je bil žrtev zlorabe svojega delodajalca, prizna status ‚delavca, zaposlenega za nedoločen čas, a ne za stalno‘, ni učinkovita sankcija, ker je mogoče, da tako opredeljenemu delavcu preneha delovno razmerje, bodisi ker se njegovo delovno mesto zasede na podlagi natečaja bodisi ker se delovno mesto ukine, in zato ni v skladu z okvirnim sporazumom za namene preprečitve zlorabe veriženja [delovnih razmerij] za določen čas, saj se krši člen 2, prvi odstavek, Direktive 1999/70, ker ne zagotavlja, da bo španska država dosegla rezultate, določene v njej?
Glede na te okoliščine je v opisani zadevi nujno ponoviti naslednja vprašanja, ki [jih je] vložilo Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
8 de Madrid (upravno sodišče št. 8 v Madridu) (zadeva C‑103/18):
5.
Ali je treba določbo 5 okvirnega sporazuma – če nacionalno sodišče ugotovi zlorabo veriženja pogodb o zaposlitvi javnega uslužbenca, zaposlenega prehodno (empleado público estatutario temporal interino) pri [skupnosti Madrid], s katerim naj bi se pokrivale stalne in strukturne potrebe, ki izhajajo iz dela[, ki ga navadno opravljajo javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas], in ker ni nobenega učinkovitega ukrepa v nacionalnem pravnem redu za sankcioniranje take zlorabe in za odpravo posledic kršitve predpisa Unije – razlagati tako, da nacionalnemu sodišču nalaga, da sprejme učinkovite in odvračilne ukrepe, ki zagotavljajo polni učinek okvirnega sporazuma in torej da sankcionira navedeno zlorabo ter odpravi posledice kršitve navedenega evropskega predpisa, tako da ne uporabi nacionalne določbe, ki to preprečuje?
Če bi bil odgovor pritrdilen in kot ugotavlja Sodišče v točki 41 [sodbe z dne 14. septembra 2016, Martínez Andrés in Castrejana López (
C‑184/15 in C‑197/15
,
EU:C:2016:680
)]:
Ali bi bila kot ukrep za preprečevanje in sankcioniranje zlorabe veriženja delovnih razmerij za določen čas in za odpravo posledice kršitve prava Unije v skladu s cilji Direktive 1999/70 sprememba javnopravnega delovnega razmerja javnega uslužbenca, zaposlenega za določen čas prehodno/občasno/zaradi nadomeščanja (relación estatutaria temporal interina/eventual/sustituta), v stalno javnopravno delovno razmerje bodisi kot javni uslužbenec za nedoločen čas bodisi za nedoločen čas, a ne za stalno, z enako stabilnostjo zaposlitve kot primerljivi javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas, in sicer na podlagi tega, da je v nacionalni zakonodaji absolutno prepovedano spremeniti zaporedn[a] [delovna razmerja] za določen čas v [delovna razmerja] za nedoločen čas v javnem sektorju, ker ne obstaja drug učinkovit ukrep za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje zlorabe veriženja [delovnih razmerij] za določen čas?
6.
Ali je mogoče v primeru zlorabe veriženja pogodb za določen čas spremembo prehodnega delovnega razmerja za določen čas v delovno razmerje za nedoločen čas oziroma za nedoločen čas, a ne za stalno, razumeti tako, da izpolnjuje cilje Direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma samo, če javni uslužbenec, zaposlen za določen čas, ki ga je zloraba prizadela, uživa enake pogoje zaposlitve kot javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas (na področju socialnega varstva, napredovanja, zapolnjevanja prostih delovnih mest, poklicnega usposabljanja, odsotnosti z dela, upravnega statusa, dopusta iz drugih razlogov, pasivnih pravic in prenehanja delovnega razmerja ter sodelovanje v natečajih, razpisanih za zapolnitev prostih delovnih mest in napredovanje), v skladu z načeloma stalnosti in varnosti zaposlitve z vsemi s tem povezanimi pravicami in obveznostmi, enako kot javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas?
7.
Ali bi bila – v primeru obstoja zlorabe zaposlitve za določen čas, namenjene temu, da se izpolnijo dolgoročne potrebe, ne da bi obstajal objektivni razlog, to je, kadar zaposlitev ne izhaja iz nujne in neodložljive potrebe, ki bi jo upravičevala, in glede na neobstoj učinkovitih sankcij ali omejitev v nacionalnem pravu – v skladu s cilji Direktive 1999/70 odškodnina, primerljiva z odškodnino za delodajalčevo nezakonito odpoved, kot sredstvo za preprečitev zlorabe in odpravo posledice kršitve prava Unije, če delodajalec delavcu ne zagotovi stabilnosti zaposlitve, in tako kot ustrezna, sorazmerna, učinkovita in odvračilna sankcija?“
Predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka
B. Fernández Álvarez in druge so po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke z vlogo, ki je bila v sodnem tajništvu Sodišča vložena 6. novembra 2019, predlagale, naj se na podlagi člena 83 Poslovnika Sodišča odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka.
B. Fernández Álvarez in druge v utemeljitev svojega predloga v bistvu trdijo, da sklepni predlogi generalne pravobranilke temeljijo na napakah, ki jih je treba popraviti, in da bodisi vsebujejo formulacije, o katerih stranke niso razpravljale, bodisi so v nasprotju s tistim, kar so stranke potrdile. Najprej, odškodnina za javne uslužbence, žrtve zlorabe veriženja delovnih razmerij za določen čas, ki jo je generalna pravobranilka navedla v točkah od 75 do 78 sklepnih predlogov, naj v španskem pravu ne bi obstajala. Prav tako naj mehanizma učinkovitega in odvračilnega sankcioniranja, na katerega naj bi se sklicevala generalna pravobranilka v točki 77 sklepnih predlogov, v tem pravu ne bi bilo, saj naj ta ne bi omogočal, da bi se upravnim organom naložila globa. Dalje, stališče, ki naj bi ga generalna pravobranilka izrazila v točki 85 sklepnih predlogov, da je treba ob neobstoju drugih ukrepov delovna razmerja za določen čas spremeniti v delovna razmerja za nedoločen čas v strukturiranem postopku, da se preverljivo določi vrstni red imenovanj, naj bi bil nov element in stranke naj bi nujno morale imeti možnost, da v zvezi s tem predstavijo svoja stališča. Nazadnje, generalna pravobranilka naj bi s tem, da je menila, da začasni uslužbenci skupnosti Madrid, ki so bili žrtve zlorabe veriženja delovnih razmerij za določen čas, ne morejo imeti dostopa do stalnosti zaposlitve, ker svoje uspešnosti in sposobnosti niso dokazali v okviru natečaja, v točki 82 sklepnih predlogov navedla novo dejstvo, ki naj ne bi bilo utemeljeno z nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu s členom 252, drugi odstavek, PDEU dolžnost generalnega pravobranilca, da popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih se v skladu s Statutom Sodišča Evropske unije zahteva njegovo sodelovanje. Sodišča ne zavezujejo niti ti predlogi niti obrazložitev, ki generalnega pravobranilca pripelje do njih (sodba z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia,
C‑641/17
,
EU:C:2019:960
, točka
in navedena sodna praksa).
V tem okviru je treba tudi navesti, da Statut Sodišča Evropske unije in Poslovnik strankam in zainteresiranim subjektom iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije ne dajeta možnosti, da v odgovor na sklepne predloge generalnega pravobranilca predložijo stališča. Zato nestrinjanje stranke ali zainteresiranih subjektov s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca, ne glede na vprašanja, ki jih preizkusi v njih, samo po sebi ne more biti razlog, ki bi upravičeval ponovno odprtje ustnega postopka (sodba z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia,
C‑641/17
,
EU:C:2019:960
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega izhaja, da predlogu B. Fernández Álvarez in drugih za ponovno odprtje ustnega dela postopka, glede na to, da z njim želijo, da se jim omogoči odgovoriti na stališče, ki ga je zavzela generalna pravobranilka v sklepnih predlogih, ni mogoče ugoditi.
Sodišče sicer lahko na podlagi člena 83 svojega poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu ustnega dela postopka navede novo dejstvo, ki je odločilno za odločitev Sodišča, ali če je treba v zadevi odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije niso razpravljali.
Vendar je treba opozoriti, da se mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso pri razlagi določb nacionalnega pravnega reda načeloma opreti na opredelitve, ki izhajajo iz predložitvene odločbe, in ni pristojno za razlago notranjega prava držav članic (sodba z dne 13. novembra 2019, College Pension Plan of British Columbia,
C‑641/17
,
EU:C:2019:960
, točka
in navedena sodna praksa).
Predložitveni odločbi pa vsebujeta potrebne informacije v zvezi z upoštevnimi določbami španskega prava, zlasti glede določb, ki se uporabijo za španske javne uslužbence, ki jih mora Sodišče upoštevati.
Sodišče zato po opredelitvi generalne pravobranilke meni, da ima na voljo vse elemente, potrebne za odgovor na vprašanja predložitvenih sodišč.
Glede na zgoraj navedene preudarke ni treba odrediti ponovnega odprtja ustnega dela postopka.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje v zadevi C‑103/18
Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v zadevi C‑103/18 pridobiti pojasnila o pojmu „veriženje pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas“ v smislu določbe 5 okvirnega sporazuma.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se to vprašanje nanaša na dejstvo, da je v obravnavanem primeru skupnost Madrid D. Sanchéza Ruiza v okviru delovnega razmerja za določen čas na prosto delovno mesto zaposlila do njegove dokončne zapolnitve, da ta delodajalec ni spoštoval roka, ki je v španski zakonodaji določen za izvedbo natečaja za dokončno zapolnitev tega delovnega mesta, in da je to delovno razmerje tako trajalo več let. Iz te odločbe je poleg tega razvidno, da je treba v teh okoliščinah šteti, da je bilo delovno razmerje zadevne osebe implicitno podaljševano iz leta v leto. Predložitveno sodišče pojasnjuje še, da je D. Sanchéz Ruiz, čeprav ga je skupnost Madrid imenovala dvakrat, in sicer novembra 1999 in decembra 2011, neprekinjeno zasedal isto delovno mesto ter stalno in neprekinjeno opravljal enake naloge pri istem delodajalcu.
Iz tega izhaja, da predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbo 5 okvirnega sporazuma razlagati tako, da pojem „veriženje pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas“ v smislu te določbe zajema položaj, v katerem je delavec – ki je bil zaposlen na podlagi delovnega razmerja za določen čas, torej do dokončne zapolnitve prostega delovnega mesta, na katero je bil zaposlen – v okviru več imenovanj neprekinjeno več let zasedal isto delovno mesto ter stalno in neprekinjeno opravljal enake naloge, pri čemer je ohranjanje ustaljenega položaja tega delavca na tem prostem delovnem mestu posledica tega, da delodajalec ne spoštuje svoje zakonske obveznosti, da v določenem roku izvede natečaj za dokončno zapolnitev navedenega prostega delovnega mesta, in pri čemer je bilo njegovo delovno razmerje zaradi tega implicitno podaljševano iz leta v leto.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je namen določbe 5 okvirnega sporazuma uresničevanje enega od ciljev okvirnega sporazuma, in sicer, da se veriženje pogodb ali delovnih razmerij za določen čas, za katere se šteje, da so morebitni vir zlorab v škodo delavcev, omeji z določitvijo nekaj minimalnih varstvenih določb, ki naj bi preprečile, da bi položaj delavcev postal negotov (sodba z dne14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot namreč izhaja iz drugega odstavka preambule okvirnega sporazuma ter točk 6 in 8 splošnih ugotovitev navedenega okvirnega sporazuma, je stabilnost zaposlitve pomemben element zaščite delavcev, medtem ko lahko pogodbe o zaposlitvi za določen čas tako potrebam delodajalcev kot tudi delavcev ustrezajo le v nekaterih okoliščinah (sodba z dne14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
Določba 5, točka 1, okvirnega sporazuma namreč državam članicam zaradi preprečevanja zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas, nalaga dejansko in zavezujoče sprejetje vsaj enega od ukrepov, ki so našteti v njej, kadar v nacionalnem pravu teh držav članic ni ustreznih pravnih ukrepov (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da se določba 5(1) okvirnega sporazuma uporablja le za veriženje pogodb ali delovnih razmerij za določen čas (glej v tem smislu sodbe z dne 22. novembra 2005, Mangold,
C‑144/04
,
EU:C:2005:709
, točki
in
; z dne 26. januarja 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, točka
, in z dne 22. januarja 2020, Baldonedo Martín,
C‑177/18
,
EU:C:2020:26
, točka
).
Z določbo 5(2)(a) okvirnega sporazuma je načeloma prepuščeno državam članicam in/ali socialnim partnerjem, da določijo, pod kakšnimi pogoji se pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas štejejo za „zaporedna“ (glej v tem smislu sodbe z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, točka
; z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točka
, in z dne 22. januarja 2020, Baldonedo Martín,
C‑177/18
,
EU:C:2020:26
, točka
).
Razlog za tako napotitev na nacionalne organe glede določitve konkretnih podrobnih pravil za uporabo pojma „zaporedna“ v smislu okvirnega sporazuma je sicer skrb za upoštevanje različnosti nacionalnih zakonodaj na tem področju, vendar je treba opozoriti, da polje proste presoje, ki je s tem puščeno državam članicam, ni brez omejitev, saj nikakor ne sme ogroziti cilja ali polnega učinka okvirnega sporazuma. Nacionalni organi tega polja proste presoje zlasti ne smejo uporabiti tako, da bi to pripeljalo do položaja, ki bi omogočal zlorabe in s tem nasprotoval navedenemu cilju (sodba z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, točka
).
Države članice morajo namreč zagotoviti rezultat, ki ga nalaga pravo Unije, kot to izhaja ne le iz člena 288, tretji odstavek, PDEU, temveč tudi iz člena 2, prvi odstavek, Direktive 1999/70 v povezavi z njeno uvodno izjavo 17 (glej v tem smislu sodbo z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, točka
).
Omejitve polja proste presoje, puščenega državam članicam, iz točke 58 se še posebej zahtevajo, ko gre za ključni pojem, kot je zaporednost delovnih razmerij, ki je odločilen tudi za opredelitev področja uporabe nacionalnih določb, namenjenih izvajanju okvirnega sporazuma (glej v tem smislu sodbo z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, točka
).
Kot pa je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točki 44 sklepnih predlogov, bi lahko ugotovitev neobstoja veriženja delovnih razmerij za določen čas v smislu določbe 5 okvirnega sporazuma zgolj glede na to, da je zadevni delavec, čeprav bi bil večkrat imenovan, neprekinjeno več let zasedal isto delovno mesto ter stalno in neprekinjeno opravljal enake naloge, medtem ko je ohranjanje ustaljenega položaja tega delavca na prostem delovnem mestu na podlagi delovnega razmerja za določen čas posledica tega, da delodajalec ne spoštuje svoje zakonske obveznosti, da v določenem roku izvede natečaj za dokončno zapolnitev tega prostega delovnega mesta, in medtem ko je bilo njegovo delovno razmerje zaradi tega implicitno podaljševano iz leta v leto, ogrozila predmet, cilj in polni učinek tega sporazuma.
Taka ozka opredelitev pojma „veriženje delovnih razmerij za določen čas“ bi namreč omogočala, da bi se delavce negotovo zaposlovalo več let (glej po analogiji sodbo z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, točka
).
Poleg tega bi lahko ta opredelitev povzročila ne le, da bi bilo s tem, da bi bilo cilju Direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma v velikem delu odvzeto bistvo, veliko število delovnih razmerij za določen čas dejansko izključeno iz varstva delavcev, ki se želi doseči s to direktivo in tem sporazumom, ampak tudi, da bi se dopustilo, da delodajalci taka razmerja zlorabljajo za pokrivanje stalne in trajne potrebe po zaposlenih.
Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na prvo vprašanje v zadevi C‑103/18 odgovoriti, da je treba določbo 5 okvirnega sporazuma razlagati tako, da države članice in/ali socialni partnerji iz pojma „veriženje pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas“ v smislu te določbe ne smejo izključiti položaja, v katerem je delavec – ki je bil zaposlen na podlagi delovnega razmerja za določen čas, torej do dokončne zapolnitve prostega delovnega mesta, na katero je bil zaposlen – v okviru več imenovanj neprekinjeno več let zasedal isto delovno mesto ter stalno in neprekinjeno opravljal enake naloge, pri čemer je ohranjanje ustaljenega položaja tega delavca na tem prostem delovnem mestu posledica tega, da delodajalec ne spoštuje svoje zakonske obveznosti, da v določenem roku izvede natečaj za dokončno zapolnitev navedenega prostega delovnega mesta, in pri čemer je bilo njegovo delovno razmerje zaradi tega implicitno podaljševano iz leta v leto.
Tretje, četrto in peto vprašanje v zadevi C‑103/18 ter prvo vprašanje v zadevi C‑429/18
Predložitveni sodišči s tretjim, četrtim in petim vprašanjem v zadevi C‑103/18 ter prvim vprašanjem v zadevi C‑429/18, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašujeta, ali je treba določbo 5 okvirnega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji in nacionalni sodni praksi, v skladu s katerima se za zaporedno podaljšanje delovnih razmerij za določen čas šteje, da je z „objektivnimi razlogi“ v smislu točke 1(a) te določbe upravičeno že zgolj zato, ker to podaljšanje ustreza razlogom za zaposlitev iz te zakonodaje, namreč če je potrebno, ali nujno oziroma zaradi izvajanja začasnih, občasnih ali izrednih programov.
V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba pojem „objektivni razlog“ v smislu določbe 5(1)(a) okvirnega sporazuma razumeti tako, da se nanaša na določene in konkretne okoliščine, ki označujejo določeno dejavnost in ki so posledično take, da v tem posebnem okviru upravičujejo veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas. Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebne narave nalog, za katerih izvedbo so bile sklenjene take pogodbe, in značilnosti, ki so z njimi neločljivo povezane, ali pa, odvisno od primera, posledica sledenja legitimnemu cilju socialne politike države članice (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
Nacionalna določba, ki bi zgolj na splošno in abstraktno z zakonsko ali podzakonsko normo dovolila veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas, pa ne bi bila v skladu z zahtevami, navedenimi v prejšnji točki te sodbe (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
Na podlagi take povsem formalne določbe namreč ni mogoče ugotoviti objektivnih in jasnih meril za preizkus, ali je podaljšanje takih pogodb resnično potrebno, ali se z njim lahko doseže namen, ki se mu sledi, in ali je za ta namen nujno. Taka določba pomeni torej dejansko tveganje, da se bodo tovrstne pogodbe zlorabljale, in torej ni združljiva s ciljem in polnim učinkom okvirnega sporazuma (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi z zadevo v postopkih v glavni stvari je treba poudariti, da upoštevna nacionalna zakonodaja natančno določa pogoje, pod katerimi je mogoče verižiti pogodbe o zaposlitvi oziroma delovna razmerja za določen čas. Tovrstno veriženje pogodb je namreč na podlagi člena 9(3) okvirnih kadrovskih predpisov dovoljeno, odvisno od primera, če gre za opravljanje določenega začasnega, občasnega ali izrednega dela, če je to potrebno za zagotavljanje stalnega in nepretrganega delovanja zdravstvenih centrov ali če je treba zaradi skrajšanja delovnega časa opraviti dodatno delo.
Ta določba še določa, da če pride do več kot dveh imenovanj za enako delo za skupaj dvanajst mesecev ali več v dveh letih, pristojna uprava preuči vzroke za ta imenovanja in odloči, ali bi bilo primerno ustvariti dodatno strukturno delovno mesto.
Iz tega izhaja, da nacionalna zakonodaja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne predpisuje splošnega in abstraktnega dovoljenja za veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas, temveč določa, da je tovrstne pogodbe dovoljeno sklepati v bistvu samo za zadovoljevanje začasnih potreb.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da začasno nadomeščanje drugega zaposlenega zaradi zadostitve začasne potrebe delodajalca po zaposlenih načeloma lahko pomeni „objektivni razlog“ v smislu določbe 5(1)(a) tega okvirnega sporazuma (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
Ugotoviti je treba namreč, da je v upravi, ki ima veliko zaposlenih, kot je to v javnem zdravstvu, neizogibno, da se pojavi potreba po začasnem nadomeščanju, med drugim zaradi odsotnosti zaposlenih, ki so na bolniškem, porodniškem, starševskem ali drugem dopustu. Začasno nadomeščanje delavcev v teh okoliščinah bi lahko bilo objektivni razlog v smislu določbe 5(1)(a) okvirnega sporazuma, ki upravičuje to, da so pogodbe o zaposlitvi z javnimi uslužbenci, ki nekoga nadomeščajo, sklenjene za določen čas, in da se te pogodbe podaljšajo, če se pojavi nova potreba, ob upoštevanju zahtev, ki jih glede tega določa okvirni sporazum (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba opozoriti, da je javna uprava zadolžena za organizacijo zdravstvenih storitev tako, da je stalno zagotovljeno, da število članov zdravstvenega osebja ustreza številu bolnikov, ta obveznost pa je odvisna od številnih dejavnikov, ki naj bi odražali posebno potrebo po prožnosti, ki lahko v skladu s sodno prakso Sodišča iz točke 68 te sodbe v tem posebnem sektorju z vidika določbe 5(1)(a), okvirnega sporazuma objektivno upraviči veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
).
Ni pa mogoče sprejeti, da se pogodbe o zaposlitvi za določen čas podaljšujejo zato, da bi se v zdravstvenih službah stalno in trajno opravljale naloge, za katere je običajno zadolženo redno bolnišnično osebje (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
).
Podaljševanje pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas za zadovoljitev potreb, ki dejansko niso začasne, temveč stalne in trajne, namreč ni upravičeno v smislu določbe 5(1)(a) okvirnega sporazuma, saj je taka uporaba pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas v neposrednem nasprotju s predpostavko, na kateri temelji navedeni okvirni sporazum, in sicer, da so pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas prevladujoča oblika delovnih razmerij, čeprav so pogodbe o zaposlitvi za določen čas značilnost zaposlovanja v nekaterih sektorjih, poklicih in dejavnostih (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
Spoštovanje določbe 5(1)(a) okvirnega sporazuma torej zahteva konkretno preverjanje, da je namen podaljšanja zaporednih pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas premostitev začasnih potreb in da se nacionalna določba, kot je obravnavana v postopku v glavni stvari, dejansko ne uporablja za zadostitev stalne in trajne potrebe delodajalca po zaposlenih (sodba z dne 14. septembra 2016, Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem sta predložitveni sodišči ugotovili, da v praksi zaporedna imenovanja D. Sanchéza Ruiza ter B. Fernández Álvarez in drugih niso ustrezala zgolj začasnim potrebam skupnosti Madrid, temveč da je bil njihov namen zadovoljitev stalne in trajne potrebe po zaposlenih v zdravstveni službi te skupnosti. Iz predložitvenih odločb je namreč razvidno, da so bili vsi ti delavci ob vložitvi tožb pri skupnosti Madrid zaposleni vsaj 12 zaporednih let, da so bili nekateri od njih imenovani več kot 200‑krat in da so opravljali naloge, ki so del običajne dejavnosti javnih uslužbencev, zaposlenih za nedoločen čas.
To ugotovitev poleg tega potrjuje dejstvo, da sta predložitveni sodišči izpostavili obstoj strukturnega problema v španskem javnem sektorju zdravstva, ki se kaže v velikem odstotku začasnih delavcev, ki zato pomenijo bistven element delovanja tega sektorja, ter v neobstoju zgornjih omejitev števila zaporednih delovnih razmerij za določen čas in v kršitvi zakonske obveznosti zapolnitve delovnih mest, ki jih začasno zasedajo ti zaposleni, z zaposlitvijo delavcev, zaposlenih za nedoločen čas.
V teh okoliščinah je treba na tretje, četrto in peto vprašanje v zadevi C‑103/18 ter prvo vprašanje v zadevi C‑429/18 odgovoriti, da je treba določbo 5 okvirnega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji in nacionalni sodni praksi, v skladu s katerima se za zaporedno podaljšanje delovnih razmerij za določen čas šteje, da je z „objektivnimi razlogi“ v smislu točke 1(a) te določbe upravičeno že zgolj zato, ker to podaljšanje ustreza razlogom za zaposlitev iz te zakonodaje, namreč če je potrebno, ali nujno oziroma zaradi izvajanja začasnih, občasnih ali izrednih programov, in sicer, če taka nacionalna zakonodaja in nacionalna sodna praksa zadevnemu delodajalcu ne preprečujeta, da v praksi s takšnimi podaljšanji zadovoljuje stalne in trajne potrebe po zaposlenih.
Sedmo vprašanje v zadevi C‑103/18 ter drugo, tretje, četrto, šesto in sedmo vprašanje v zadevi C‑429/18
Predložitveni sodišči s sedmim vprašanjem v zadevi C‑103/18 ter drugim, tretjim, četrtim, šestim in sedmim vprašanjem v zadevi C‑429/18, ki jih je treba preučiti skupaj, Sodišče v bistvu sprašujeta, ali je mogoče nekatere ukrepe, ki jih določa špansko pravo, šteti za primerne ukrepe za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje zlorab veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas v smislu določbe 5 okvirnega sporazuma.
V zvezi s tem se predložitveni sodišči sklicujeta zlasti na izvedbo natečajev za dokončno zapolnitev delovnih mest, ki jih začasno zasedajo delavci, zaposleni v okviru delovnih razmerij za določen čas, na spremembo statusa delavcev, ki so bili ob zlorabi zaposleni v okviru veriženja delovnih razmerij za določen čas, v „delavce, zaposlene za nedoločen čas, a ne za stalno“, in na dodelitev odškodnine, primerljive odškodnini, ki se izplača v primeru nezakonite odpovedi.
Opozoriti je treba, da določba 5 okvirnega sporazuma, katere namen je uresničitev enega od ciljev tega okvirnega sporazuma, in sicer regulirati veriženje pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas, v točki 1 državam članicam nalaga dejansko in zavezujoče sprejetje vsaj enega od v njej naštetih ukrepov, kadar v njihovem nacionalnem pravu ni ustreznih pravnih ukrepov. Trije ukrepi, ki so tako našteti v točki 1, od (a) do (c), te določbe, se nanašajo na objektivne razloge, ki upravičujejo podaljšanje takih pogodb ali takih delovnih razmerij, na najdaljše skupno trajanje takih zaporednih pogodb ali delovnih razmerij oziroma na število njihovih podaljšanj (sodba z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točka
in navedena sodna praksa).
Države članice imajo v zvezi s tem polje proste presoje, saj lahko uporabijo enega ali več ukrepov, naštetih v določbi 5(1), od (a) do (c), okvirnega sporazuma, ali že obstoječe ustrezne pravne ukrepe, pri čemer upoštevajo potrebe posameznih sektorjev in/ali kategorij delavcev (sodba z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako določba 5(1) okvirnega sporazuma za države članice določa splošen cilj preprečevanja takih zlorab, pri tem pa jim prepušča izbiro sredstev za uresničitev tega cilja, če ne ogrozijo cilja ali polnega učinka okvirnega sporazuma (sodba z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točka
in navedena sodna praksa).
Določba 5 okvirnega sporazuma ne določa posebnih sankcij v primeru ugotovitve zlorab. V takem primeru morajo nacionalni organi sprejeti ukrepe, ki morajo biti ne le sorazmerni, ampak tudi dovolj učinkoviti in odvračilni, da zagotovijo polni učinek pravil, sprejetih za izvajanje okvirnega sporazuma (sodba z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako določba 5 okvirnega sporazuma državam članicam ne nalaga splošne obveznosti, da določijo spremembo pogodb o zaposlitvi za določen čas v pogodbo za nedoločen čas. Vendar mora nacionalni pravni red zadevne države članice določati drug učinkovit ukrep za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas (glej v tem smislu sodbo z dne 14. septembra 2016, Martínez Andrés in Castrejana López,
C‑184/15 in C‑197/15
,
EU:C:2016:680
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Ob zlorabi veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas mora obstajati možnost, da se uporabi ukrep, ki dejansko in enakovredno zagotavlja varstvo delavcev, da bi se ta zloraba ustrezno sankcionirala in da bi se posledice kršitve prava Unije odpravile. V skladu s samim besedilom člena 2, prvi odstavek, Direktive 1999/70 morajo namreč države članice „uvesti potrebne ukrepe tako, da bodo vedno lahko zagotavljale rezultate, ki jih nalaga ta direktiva“ (sodba z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba opozoriti, da Sodišče ni pristojno za odločanje o razlagi določb nacionalnega prava, saj je to naloga pristojnih nacionalnih sodišč, ki morajo ugotoviti, ali so zahteve, predpisane z določbo 5 okvirnega sporazuma, izpolnjene z določbami nacionalne ureditve, ki se uporabi (sodba z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru morata torej predložitveni sodišči presoditi, v kolikšnem obsegu pogoji uporabe in dejansko izvajanje upoštevnih določb nacionalnega prava pomenijo ustrezen ukrep za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas (sodba z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točka
in navedena sodna praksa)
Vendar lahko Sodišče, ko odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, poda pojasnila, ki nacionalno sodišče usmerjajo pri njegovi presoji (glej po analogiji sodbo z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba na prvem mestu navesti, da se zdi, da nobeden od nacionalnih ukrepov, navedenih v točki 82 te sodbe, ne spada v eno od kategorij ukrepov iz določbe 5(1), od (a) do (c), okvirnega sporazuma, katerih namen je preprečevanje zlorab veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.
Zato je treba na drugem mestu preučiti, ali so ti ukrepi „ustrezni pravni ukrepi, ki bi preprečevali zlorabo“, v smislu te določbe.
Najprej, v zvezi z izvedbo natečajev za dokončno zapolnitev delovnih mest, ki jih začasno zasedajo delavci, zaposleni za določen čas, v določenem roku je treba ugotoviti, da se s takim ukrepom lahko prepreči, da bi negotov status teh delavcev postal stalen, saj zagotavlja, da se delovna mesta, ki jih zasedajo, hitro dokončno zapolnijo.
Zato se z izvedbo takih natečajev v določenih rokih v položajih iz postopka v glavni stvari ob pričakovanju, da bodo ta delovna mesta dokončno zapolnjena, načeloma lahko preprečijo zlorabe, ki izhajajo iz veriženja delovnih razmerij za določen čas.
Vendar je iz predložitvenih odločb razvidno, da se v obravnavanih zadevah, čeprav ureditev iz postopkov v glavni stvari določa natančne roke za izvedbo takih natečajev, ti roki dejansko ne upoštevajo in da se ti natečaji izvajajo redko.
V teh okoliščinah se nacionalna zakonodaja, ki določa izvedbo natečajev za dokončno zapolnitev delovnih mest, ki jih začasno zasedajo delavci, zaposleni za določen čas, in natančne roke za njihovo izvedbo, vendar ne omogoča, da bi se zagotovilo, da se takšni natečaji dejansko izvedejo, ne zdi primerna, da bi se preprečilo, da bi zadevni delodajalec zlorabljal veriženje delovnih razmerij za določen čas. Taka zakonodaja se prav tako ne zdi primerna za ustrezno sankcioniranje zlorabe uporabe takih delovnih razmerij in za odpravo posledic kršitve prava Unije, ker njena uporaba, kot sta navedli predložitveni sodišči, ne bi imela nobenega negativnega učinka za tega delodajalca.
Zato se zdi, da taka zakonodaja – kar morata preveriti predložitveni sodišči – ni dovolj učinkovit in odvračilen ukrep, da bi se zagotovila polna učinkovitost pravil, sprejetih na podlagi okvirnega sporazuma, v smislu sodne prakse, na katero je bilo opozorjeno v točki 86 te sodbe, in da zato ni „ustrezen pravni ukrep“ v smislu določbe 5 okvirnega sporazuma.
Enako velja za četrto prehodno določbo temeljnih kadrovskih predpisov za javne uslužbence, ki določa možnost javne uprave, da zaposlitev na delovna mesta, ki jih zasedajo začasni uradniki ali javni uslužbenci, zaposleni za določen čas, ustali s preizkusi. Iz informacij, ki sta jih predložili predložitveni sodišči, je namreč razvidno, da ta določba uvaja le možnost javne uprave, tako da ta uprava te določbe ni zavezana izvajati, tudi če se ugotovi, da zlorablja veriženje pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.
Poleg tega s tem, da je z izvedbo natečajev delavcem, ki so bili zaposleni ob zlorabi veriženja delovnih razmerij za določen čas, dana možnost, da poskusijo pridobiti dostop do stabilnosti zaposlitve, ker lahko načeloma sodelujejo v takih natečajih, države članice ne morejo biti razbremenjene spoštovanja obveznosti določitve primernih ukrepov za ustrezno sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi in delovnih razmerij za določen čas. Kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točki 68 sklepnih predlogov, lahko v takih natečajih, katerih izid je poleg tega negotov, sodelujejo tudi kandidati, ki jih ni prizadela taka zloraba.
Zato se za izvedbo takih natečajev, ker ni odvisna od nobenih preudarkov v zvezi z naravo zlorabe uporabe pogodb o zaposlitvi za določen čas, zdi, da ni primerna za ustrezno sankcioniranje zlorabe uporabe takih delovnih razmerij in odpravo posledic kršitve prava Unije. Zanjo se torej zdi, da ne omogoča uresničitve cilja, ki se dosega z določbo 5 okvirnega sporazuma (glej po analogiji sodbo z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točki
in
).
Dalje, v zvezi s spremembo statusa delavcev, ki so bili ob zlorabi zaposleni z veriženjem delovnih razmerij za določen čas, v „delavce, zaposlene za nedoločen čas, a ne za stalno“, zadostuje navesti, da tudi predložitveni sodišči ugotavljata, da ta ukrep ne omogoča uresničitve cilja, ki se dosega z določbo 5 okvirnega sporazuma. Iz predložitvenih odločb je namreč razvidno, da ta sprememba ne posega v možnost delodajalca, da delovno mesto ukine ali povzroči prenehanje delovnega razmerja zadevnega delavca, zaposlenega za določen čas, če se nadomeščeni delavec vrne na delo. Poleg tega, kot sta navedli predložitveni sodišči, v nasprotju s spremembo veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas v zasebnem sektorju sprememba statusa zadevnih delavcev, zaposlenih za določen čas, v status „delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, a ne za stalno“, tem delavcem ne omogoča upravičenosti do enakih pogojev zaposlitve, kot so priznani uslužbencem, zaposlenim za nedoločen čas.
Nazadnje, v zvezi z dodelitvijo odškodnine, primerljive odškodnini, ki se izplača v primeru nezakonite odpovedi, je treba opozoriti, da mora biti dodelitev odškodnine, da bi ta pomenila „ustrezen pravni ukrep“ v smislu določbe 5 okvirnega sporazuma, namenjena posebej izravnavi učinkov zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas (glej v tem smislu sodbo z dne 21. novembra 2018, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, točki
in
).
V skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 86 te sodbe, mora biti poleg tega dodeljena odškodnina ne le sorazmerna, ampak tudi dovolj učinkovita in odvračilna, da zagotovi polni učinek te določbe.
V teh okoliščinah morata predložitveni sodišči v delu, v katerem špansko pravo omogoča, da se javnim uslužbencem, zaposlenim za določen čas, ki jih je prizadela zloraba veriženja delovnih razmerij za določen čas, dodeli odškodnina, primerljiva odškodnini, ki se izplača v primeru nezakonite odpovedi, ugotoviti, ali je tak ukrep primeren za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje take zlorabe.
Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na sedmo vprašanje v zadevi C‑103/18 ter na drugo, tretje, četrto, šesto in sedmo vprašanje v zadevi C‑429/18 odgovoriti, da je treba določbo 5 okvirnega sporazuma razlagati tako, da mora nacionalno sodišče v skladu z vsemi pravili svojega upoštevnega nacionalnega prava presoditi, ali izvedba natečajev za dokončno zapolnitev delovnih mest, ki jih začasno zasedajo delavci, zaposleni v okviru delovnih razmerij za določen čas, sprememba statusa teh delavcev v „delavce, zaposlene za nedoločen čas, a ne za stalno“, in to, da se navedenim delavcem dodeli odškodnina, primerljiva odškodnini, ki se izplača v primeru nezakonite odpovedi, pomenijo primerne ukrepe za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje zlorab veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas oziroma ustrezne pravne ukrepe v smislu te določbe.
Drugo vprašanje v zadevi C‑103/18
Iz obrazložitve predložitvene odločbe v zadevi C‑103/18 je razvidno, da predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v tej zadevi v bistvu sprašuje, ali je treba okvirni sporazum razlagati tako, da lahko v primeru, v katerem javni delodajalec zlorablja veriženje delovnih razmerij za določen čas, to, da je zadevni delavec privolil v sklenitev teh različnih delovnih razmerij, s tega vidika izniči vsakršno naravo zlorabe ravnanja tega delodajalca, tako da se okvirni sporazum ne bi uporabljal za položaj tega delavca.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz samega besedila določbe 2(1) okvirnega sporazuma izhaja, da je področje uporabe tega okvirnega sporazuma opredeljeno široko, saj se na splošno nanaša na „delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici“. Poleg tega opredelitev pojma „delavci, zaposleni za določen čas“, v smislu okvirnega sporazuma, navedena v njegovi določbi 3(1), zajema vse delavce, brez razlikovanja glede na to, ali je delodajalec, pri katerem so zaposleni, javni ali zasebni subjekt, in ne glede na opredelitev njihove pogodbe po nacionalnem pravu (sodba z dne 26. novembra 2014, Mascolo in drugi,
C‑22/13, od C‑61/13 do C‑63/13 in C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, točka
in navedena sodna praksa).
Okvirni sporazum se tako uporablja za vse delavce, ki opravljajo odplačne storitve v okviru delovnega razmerja za določen čas, sklenjenega z delodajalcem, če so zavezani s pogodbo o zaposlitvi oziroma delovnim razmerjem v smislu nacionalnega prava, in z edinim pridržkom polja proste presoje, ki je državam članicam priznano z določbo 2(2) okvirnega sporazuma glede uporabe tega sporazuma za določene kategorije pogodb oziroma delovnih razmerij ter izključitve njegove uporabe za delavce na začasnem delu v skladu s četrtim odstavkom preambule okvirnega sporazuma (glej v tem smislu sodbo z dne 26. novembra 2014, Mascolo in drugi,
C‑22/13, od C‑61/13 do C‑63/13 in C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz teh določb nikakor ne izhaja, da bi bila uporaba okvirnega sporazuma izključena, če je delavec privolil v sklenitev delovnega razmerja z javnim delodajalcem.
Nasprotno, taka razlaga bi bila očitno v nasprotju z enim od ciljev okvirnega sporazuma, in sicer, kot je razvidno iz točke 53 te sodbe, da se veriženje pogodb ali delovnih razmerij za določen čas, za katere se šteje, da so morebitni vir zlorab v škodo delavcev, omeji z določitvijo nekaj minimalnih varstvenih določb, ki naj bi preprečile, da bi položaj delavcev postal negotov.
Ta cilj okvirnega sporazuma implicitno, vendar nujno temelji na premisi, da je lahko delavec zaradi svojega položaja šibkosti v razmerju do delodajalca žrtev tega, da delodajalec zlorablja veriženje delovnih razmerij za določen čas, tudi če bi bilo v sklenitev in podaljšanje teh delovnih razmerij prosto privoljeno.
Tak šibek položaj bi lahko namreč delavca odvrnil od izrecnega uveljavljanja svojih pravic v razmerju do delodajalca, saj bi se z njim lahko zlasti izpostavil takim delodajalčevim ukrepom, ki bi škodljivo učinkovali na njegovo delovno razmerje (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Zato ni mogoče šteti, da je delavcem, zaposlenim za določen čas, varstvo, ki jim je zagotovljeno z okvirnim sporazum, odvzeto že zgolj zato, ker so prosto privolili v veriženje delovnih razmerij za določen čas, sicer bi bil določbi 5 tega sporazuma povsem odvzet polni učinek.
Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, navedene v točki 108 te sodbe, v zvezi s tem to, da so bila ta delovna razmerja zaradi javnega statusa delodajalca vzpostavljena z upravnimi akti, ni upoštevno.
Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na drugo vprašanje v zadevi C‑103/18 odgovoriti, da je treba določbo 2, določbo 3(1) in določbo 5 okvirnega sporazuma razlagati tako, da če javni delodajalec zlorablja veriženje delovnih razmerij za določen čas, to, da je zadevni delavec privolil v sklenitev in/ali podaljšanje teh delovnih razmerij, s tega vidika ne more izničiti vsakršne narave zlorabe ravnanja tega delodajalca, tako da se okvirni sporazum ne bi uporabljal za položaj tega delavca.
Šesto in deveto vprašanje v zadevi C‑103/18 ter peto vprašanje v zadevi C‑429/18
Predložitveni sodišči s šestim in devetim vprašanjem v zadevi C‑103/18 in petim vprašanjem v zadevi C‑429/18, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašujeta, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da nacionalnemu sodišču, ki odloča o sporu med delavcem in njegovim javnim delodajalcem, nalaga, da ne uporabi nacionalne ureditve, ki ni v skladu z določbo 5(1) okvirnega sporazuma.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da določba 5(1) okvirnega sporazuma ni brezpogojna in dovolj natančna, da bi se posameznik lahko nanjo skliceval pred nacionalnim sodiščem (glej v tem smislu sodbo z dne 15. aprila 2008, Impact,
C‑268/06
,
EU:C:2008:223
, točka
).
Zgolj na tako določbo prava Unije, ki nima neposrednega učinka, pa se ni mogoče sklicevati v okviru spora, ki spada na področje prava Unije, zato da se ne bi uporabila določba nacionalnega prava, ki je v nasprotju z njo (glej po analogiji sodbo z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točka
).
Nacionalno sodišče zato ni zavezano, da ne uporabi določbe svojega nacionalnega prava, ki je v nasprotju z določbo 5(1) okvirnega sporazuma.
Po tem pojasnilu je treba opozoriti, da so nacionalna sodišča pri uporabi nacionalnega prava to pravo dolžna razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena zadevne direktive, da bi se dosegel v njej določeni cilj in s tem skladnost s členom 288, tretji odstavek, PDEU (sodba z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, točka
in navedena sodna praksa).
Zahteva skladne razlage nacionalnega prava je namreč neločljivo povezana s sistemom Pogodbe, saj nacionalnim sodiščem omogoča, da v okviru svoje pristojnosti zagotovijo polni učinek prava Unije, kadar odločajo v sporih, ki so jim predloženi (sodba z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, točka
in navedena sodna praksa).
Obveznost nacionalnega sodnika, da se pri razlagi in uporabi upoštevnih pravil nacionalnega prava sklicuje na vsebino direktive, je sicer omejena s splošnimi pravnimi načeli, zlasti z načelom pravne varnosti in prepovedi retroaktivnosti, in ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava
contra legem
(sodba z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar načelo skladne razlage zahteva, da nacionalna sodišča ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in z uporabo načinov razlage, ki so uveljavljeni v nacionalnem pravu, naredijo vse, kar je v njihovi pristojnosti, da zagotovijo polni učinek zadevne direktive in dosežejo rešitev v skladu z njenim ciljem (sodba z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, točka
in navedena sodna praksa).
Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na šesto in deveto vprašanje v zadevi C‑103/18 ter na peto vprašanje v zadevi C‑429/18 odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da nacionalnemu sodišču, ki odloča o sporu med delavcem in njegovim javnim delodajalcem, ne nalaga, da ne uporabi nacionalne ureditve, ki ni v skladu z določbo 5(1) okvirnega sporazuma.
Osmo vprašanje v zadevi C‑103/18
Predložitveno sodišče z osmim vprašanjem v zadevi C‑103/18 v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da državam članicam nalaga, da določijo možnost revizije sodb in upravnih aktov v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja, imenovanji in razpisi natečajev, ki so postali pravnomočni, da se zagotovi polni učinek prava Unije.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe nacionalnega sodišča, le če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja koristno odgovorilo (sklep z dne 12. junija 2019, Aragón Carrasco in drugi,
C‑367/18
, neobjavljen,
EU:C:2019:487
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega se z nujnostjo razlage prava Unije, ki je koristna za nacionalno sodišče, zahteva, da to sodišče opredeli dejanski in pravni okvir, v katerega se umeščajo vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj razloži dejstva, ki so bila podlaga za ta vprašanja (sklep z dne 12. junija 2019, Aragón Carrasco in drugi,
C‑367/18
, neobjavljen,
EU:C:2019:487
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru predložitveno sodišče nikakor ni pojasnilo, da bi moralo v sporu o glavni stvari revidirati sodbo ali upravnemu organu naložiti, naj revidira odločbo o prenehanju delovnega razmerja, o imenovanju ali o razpisu natečaja, ki so postali pravnomočni.
V zvezi s tem bi bilo iz obrazložitve predložitvene odločbe v zadevi C‑103/18 in iz stališč španske vlade v tej zadevi mogoče sklepati, da bi bil edini položaj, v katerem bi skupnost Madrid morda morala spremeniti odločbe o imenovanju ali o prenehanju delovnega razmerja, ki so postale pravnomočne, sprememba veriženja imenovanj D. Sanchéza Ruiza v imenovanje kot javnega uslužbenca, zaposlenega za nedoločen čas, da bi sankcionirala to, da je ta javni delodajalec zlorabljal veriženje delovnih razmerij za določen čas. Vendar je iz informacij, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, jasno razvidno, da je taka sprememba v skladu s španskim pravom kategorično izključena, saj je dostop do statusa javnega uslužbenca, zaposlenega za nedoločen čas, mogoč šele po uspehu v natečaju.
V teh okoliščinah je očitno, da je problem, na katerega se nanaša osmo vprašanje v zadevi C‑103/18, hipotetičen. To vprašanje torej ni dopustno.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenima sodiščema, ti odločita o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Določbo 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je priloga k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da države članice in/ali socialni partnerji iz pojma „veriženje pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas“ v smislu te določbe ne smejo izključiti položaja, v katerem je delavec – ki je bil zaposlen na podlagi delovnega razmerja za določen čas, torej do dokončne zapolnitve prostega delovnega mesta, na katero je bil zaposlen – v okviru več imenovanj neprekinjeno več let zasedal isto delovno mesto ter stalno in neprekinjeno opravljal enake naloge, pri čemer je ohranjanje ustaljenega položaja tega delavca na tem prostem delovnem mestu posledica tega, da delodajalec ne spoštuje svoje zakonske obveznosti, da v določenem roku izvede natečaj za dokončno zapolnitev navedenega prostega delovnega mesta, in pri čemer je bilo njegovo delovno razmerje zaradi tega implicitno podaljševano iz leta v leto.

2.
Določbo 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je priloga k Direktivi 1999/70, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji in nacionalni sodni praksi, v skladu s katerima se za zaporedno podaljšanje delovnih razmerij za določen čas šteje, da je z „objektivnimi razlogi“ v smislu točke 1(a) te določbe upravičeno že zgolj zato, ker to podaljšanje ustreza razlogom za zaposlitev iz te zakonodaje, namreč če je potrebno, ali nujno oziroma zaradi izvajanja začasnih, občasnih ali izrednih programov, in sicer, če taka nacionalna zakonodaja in nacionalna sodna praksa zadevnemu delodajalcu ne preprečujeta, da v praksi s takšnimi podaljšanji zadovoljuje stalne in trajne potrebe po zaposlenih.

3.
Določbo 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je priloga k Direktivi 1999/70, je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče v skladu z vsemi pravili svojega upoštevnega nacionalnega prava presoditi, ali izvedba natečajev za dokončno zapolnitev delovnih mest, ki jih začasno zasedajo delavci, zaposleni v okviru delovnih razmerij za določen čas, sprememba statusa teh delavcev v „delavce, zaposlene za nedoločen čas, a ne za stalno“, in to, da se navedenim delavcem dodeli odškodnina, primerljiva odškodnini, ki se izplača v primeru nezakonite odpovedi, pomenijo primerne ukrepe za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje zlorab veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas oziroma ustrezne pravne ukrepe v smislu te določbe.

4.
Določbo 2, določbo 3(1) in določbo 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je priloga k Direktivi 1999/70, je treba razlagati tako, da če javni delodajalec zlorablja veriženje delovnih razmerij za določen čas, to, da je zadevni delavec privolil v sklenitev in/ali podaljšanje teh delovnih razmerij, s tega vidika ne more izničiti vsakršne narave zlorabe ravnanja tega delodajalca, tako da se ta okvirni sporazum ne bi uporabljal za položaj tega delavca.

5.
Pravo Unije je treba razlagati tako, da nacionalnemu sodišču, ki odloča o sporu med delavcem in njegovim javnim delodajalcem, ne nalaga, da ne uporabi nacionalne ureditve, ki ni v skladu z določbo 5(1) okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je priloga k Direktivi 1999/70.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.