CELEX: 62018CJ0149
Eelotsusetaotlus
Õigusalane koostöö tsiviilasjades
Lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatav õigus
Määrus (EÜ) nr 864/2007 (Rooma II)
Artiklid 16 ja 27
Imperatiivsed sätted
Direktiiv 2009/103/EÜ
Sõidukite tsiviilvastutuskindlustus
Artikkel 28

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II“) (
ELT 2007, L 199, lk 40
, edaspidi „Rooma II määrus“) artikleid 16 ja 27 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiivi 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta (
ELT 2009, L 263, lk 11
) artiklit 28.
Taotlus on esitatud Agostinho da Silva Martinsi ja kindlustusseltsi Dekra Claims Services Portugal SA vahelises kohtuvaidluses selle üle, millist õigust tuleb kohaldada hüvitamiskohustuse suhtes, mis tuleneb Hispaanias toimunud liiklusõnnetusest.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Rooma II määrus
Rooma II määruse põhjendus 7 näeb ette:
„Käesoleva määruse reguleerimisala ja sätted peaksid olema kooskõlas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades („Brüsseli I määrus“) ning lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatavat õigust reguleerivate õigusaktidega.“
Rooma II määruse artiklis 4 „Üldreegel“ on sätestatud:
„1.   Kui käesolevas määruses pole sätestatud teisiti, kohaldatakse kahju õigusvastasest tekitamisest tuleneva lepinguvälise võlasuhte suhtes selle riigi õigust, kus kahju tekib, olenemata sellest, millises riigis kahju põhjustanud sündmus aset leidis, ning olenemata sellest, millises riigis või millistes riikides ilmnevad nimetatud sündmuse kaudsed tagajärjed.
2.   Kui väidetavalt vastutava isiku ja kannatanu harilik viibimiskoht on kahju tekkimise ajal samas riigis, kohaldatakse kõnealuse riigi õigust.
3.   Kui juhtumi kõikidest asjaoludest ilmneb, et kahju õigusvastane tekitamine on ilmselgelt tihedamalt seotud mõne muu riigiga kui lõigetes 1 ja 2 osutatud riik, kohaldatakse asjaomase teise riigi õigust. Ilmselgelt tihedam seos mõne teise riigiga võib eelkõige tugineda poolte vahel juba olemasolevale suhtele, nagu näiteks lepingule, mis on asjaomase kahju õigusvastase tekitamisega tihedalt seotud.“
Määruse artiklis 15 „Kohaldatava õiguse reguleerimisala“ on ette nähtud:
„Vastavalt käesolevale määrusele lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õigusega reguleeritakse eelkõige järgmiseid küsimusi:
[…]
h)
kohustuse lõppemise, aegumise ja tähtaja möödumisest tulenevate õiguste kaotamise tingimused, sealhulgas tähtaja kulgemise alguse, katkemise ja peatumise tingimused.“
Kõnealuse määruse artikli 16 „Imperatiivsed sätted“ kohaselt:
„Käesolevas määruses ei kitsenda miski kohtu asukohariigi sätete kohaldamist olukorras, kus need on imperatiivsed, olenemata muidu lepinguvälise võlasuhte suhtes kohaldatavast õigusest.“
Sama määruse artikkel 27 „Seos ühenduse õiguse muude sätetega“ sätestab:
„Käesolev määrus ei piira selliste ühenduse õigusnormide kohaldamist, milles on sätestatud konkreetses valdkonnas lepinguväliste võlasuhetega seotud kollisiooninormid.“
Rooma konventsioon
19. juunil 1980. aastal Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (
EÜT 1980, L 266, lk 1
;
ELT 2005, C 169, lk 10
, edaspidi „Rooma konventsioon“) artikkel 7 „Imperatiivsed sätted“ näeb ette:
„1.   Käesoleva konventsiooni alusel ühe riigi õigust kohaldades võib rakendada sellise teise riigi imperatiivsed sätted, millega asjaolud on tugevalt seotud, juhul kui ning sel määral, mil viimati nimetatud riigi õiguse alusel tuleb neid sätteid kohaldada, olenemata sellest, millist õigust kohaldatakse lepingu suhtes. Selle üle otsustamisel, kas neid imperatiivseid sätteid rakendada, võetakse arvesse nende olemust ja otstarvet ning nende kohaldamise või kohaldamata jätmise tagajärgi.
2.   Käesolevas konventsioonis ei kitsenda miski kohtu asukohariigi õiguse sätete kohaldamist olukorras, kus need on imperatiivsed, olenemata muidu lepingu suhtes kohaldatavast õigusest.“
Rooma I määrus
Rooma konventsioon asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (
ELT 2008 L 177, lk 6
, edaspidi „Rooma I määrus“). Selle määruse artikli 9 „Üldist kehtivust omavad sätted“ lõiked 1 ja 2 on sõnastatud nii:
„1.   Üldist kehtivust omavad sätted on sätted, mille järgimist peetakse riigi avalike huvide, näiteks tema poliitilise, sotsiaal- või majanduskorralduse kaitsmise seisukohast niivõrd oluliseks, et need on kohaldatavad igas olukorras, mis kuulub nende reguleerimisalasse, olenemata sellest, milline õigus oleks lepingule kohaldatav käesoleva määruse alusel.
2.   Käesolevas määruses ei piira miski kohtu asukohariigi üldist kehtivust omavate sätete kohaldamist.“
Direktiiv 2009/103
Direktiivi 2009/103 artikkel 28 „Siseriiklikud sätted“ näeb ette:
„1.   Liikmesriigid võivad vastavalt asutamislepingule säilitada või kehtestada sätteid, mis on kannatanule soodsamad kui käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud sätted.
2.   Liikmesriigid edastavad komisjonile käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastuvõetavate põhiliste siseriiklike õigusnormide teksti.“
Portugali õigus
21. augusti 2007. aasta dekreetseaduse nr 291/2007 (Decreto-Lei n
o
291/2007) artikkel 11 sätestab:
„1.   Artiklis 4 ette nähtud tsiviilvastutuse kindlustus hõlmab:
a)
Portugali territooriumil juhtunud õnnetuste suhtes tsiviilõigusaktides ette nähtud hüvitamiskohustust;
b)
teiste riikide territooriumil juhtunud õnnetuste korral, mille siseriiklikud kindlustusbürood on liitunud siseriiklike kindlustusbüroode vahelise kokkuleppega, õnnetusele kohaldatavas õigusaktis ette nähtud hüvitamiskohustust, mis nende riikide territooriumil juhtunud õnnetuste korral, kus on kohaldatav [2. mai 1992. aasta] Euroopa Majanduspiirkonna leping [(
EÜT 1994, L 1, lk 3
)], asendatakse Portugali õigusega, tingimusel et see näeb ette suurema kindlustuskatte;
c)
artikli 10 lõike 1 punktis b osutatud teekonnal juhtunud õnnetuste korral kahjusid, mis on tekitatud liikmesriikide ja nende riikide elanikele, kelle siseriiklikud kindlustusbürood on liitunud siseriiklike kindlustusbüroode kokkuleppega, Portugali õiguses ette nähtud tingimustel.
2.   Artiklis 4 sätestatud tsiviilvastutuse kindlustus katab kahju, mis on tekitatud jalakäijatele, jalgratturitele või muudele kergliiklejatele, kuivõrd mootorsõidukitega juhtunud õnnetusest tingitud tsiviilvastutusele kohaldatav õigus kehtestab kohustuse need kahjud hüvitada.“
Tsiviilseadustiku (Código Civil) artikkel 498 „Aegumine“ näeb ette:
„1.   Õigus hüvitamisele aegub kolme aasta jooksul alates kuupäevast, millal kahju kannatanud isik on oma õigusest teada saanud, isegi kui ta ei tea, kes on kahju eest vastutav isik, ega kahju täielikku ulatust, ilma et see piiraks üldist aegumistähtaega juhul, kui vastav tähtaeg alates sellest kahjustavast sündmusest on lõppenud.
2.   Kolme aasta jooksul alates kohustuse täitmisest aegub ka regressiõigus vastutavate isikute vahel.
3.   Kui õigusvastane tegu kujutab endast süütegu, mille puhul on seaduses sätestatud pikem aegumistähtaeg, kohaldatakse seda tähtaega.
4.   Hüvitise saamise õiguse aegumisega ei kaasne vindikatsiooninõude ega alusetu rikastumise alusel saadu tagastamise nõude aegumine, kui nendeks on alust.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
20. augustil 2015 juhtus Hispaanias liiklusõnnetus kahe sõiduki vahel, millest üks oli registreeritud Portugalis ja mida juhtis selle omanik A. da Silva Martins ning teine oli registreeritud Hispaanias ja kindlustatud kindlustusseltsis Segur Caixa, mida Portugalis esindab Dekra Claims Services Portugal.
A. da Silva Martinsi sõidukile sõitis tagant otsa Hispaanias registreeritud sõiduk, tekitades kahju, mille tagajärjel ei olnud esimesena nimetatud sõidukiga enam võimalik liigelda. Seega tuli see sõiduk pukseerida Portugali, kus see remonditi.
Kokkupõrkest tekkinud kahju garantii alusel kandis A. da Silva Martinsi sõiduki remondikulu kindlustusselts Axa Portugal, mis nüüd kannab nime Ageas Portugal. Kuna ainuvastutus õnnetuse eest oli Hispaanias registreeritud sõiduki juhil, hüvitas tema kindlustusandja Segur Caixa kõnealuse kulu Axa Portugalile.
Põhikohtuasjas nõuab A. da Silva Martins õnnetusega tekitatud kaudse kahju hüvitamist.
Ta märgib, et põhikohtuasjas tuleb kohaldada Portugali õigust, täpsemalt tsiviilkoodeksi artikli 498 lõiget 1, mille kohaselt on kindlustusjuhtumi tagajärjel tekitatud kahju hüvitamise hagi aegumistähtaeg kolm aastat. Kuivõrd õnnetus juhtus 20. augustil 2015, alustati menetlust 11. novembril 2016, seega tähtaja jooksul.
Segur Caixa väidab aga, et põhikohtuasja hageja hüvitisnõude suhtes tuleb kohaldada Hispaania õigust, mille kohaselt on kindlustusjuhtumi tagajärjel tekitatud kahju hüvitamise hagi aegumistähtaeg üks aasta. Seega on kõnealune nõue esitatud hilinenult.
Esimese astme kohus nõustus Segur Caixa vastuväitega tähtaja kohta.
A. da Silva Martins esitas selle kohtu tehtud otsuse peale apellatsioonkaebuse, nõudes otsuse tühistamist ja Portugali õiguses ette nähtud aegumistähtaja kohaldamist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Rooma II määrust arvestades on kohaldatav Hispaania õigus, mis näeb ette üheaastase aegumistähtaja. Samas, kuna direktiivi 2009/103 ja Portugalis kehtiva sõidukite kohustusliku tsiviilvastutuse kindlustuse korra, mis näeb ette kolmeaastase aegumistähtaja, kohaldamine ei ole samuti välistatud, kahtleb kohus eelkõige selles, kas Portugali õigusnormid, millega see direktiiv riigisisesesse õigusesse üle võetakse ja mis näevad ette, et Euroopa Majanduspiirkonna lepingu selle osalisriigi õigus, kus õnnetus juhtus, asendatakse Portugali õigusega, „tingimusel et see näeb ette suurema kindlustuskatte“, on imperatiivsed sätted Rooma II määruse artikli 16 tähenduses.
Neil asjaoludel otsustas Tribunal da Relação de Lisboa (Lissaboni apellatsioonikohus, Portugal) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised küsimused:
„1.
Kas tuleb asuda seisukohale, et Portugalis kehtivad õigusnormid on imperatiivsete sätetena esimuslikud Rooma II määruse artikli 16 tähenduses?
2.
Kas need õigusnormid on liidu õiguse sätted, milles on sätestatud kollisiooninormid Rooma II määruse artikli 27 tähenduses?
3.
Kas direktiivi 2009/103 artiklit 28 arvestades tuleb asuda seisukohale, et Portugali kodanikule, kes sai Hispaanias liiklusõnnetuses kannatada, tuleb kohaldada Portugali tsiviilseadustiku artikli 498 lõikes 3 ette nähtud aegumiskorda?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Rooma II määruse artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et riigisisest õigusnormi, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mis näeb ette, et kindlustusjuhtumi tagajärjel tekitatud kahju hüvitamise hagi aegumistähtaeg on kolm aastat, võib käsitada selle artikli tähenduses imperatiivse sättena.
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et Rooma II määruse artikli 4 lõikest 1 nähtub, et kahju õigusvastasest tekitamisest tuleneva lepinguvälise võlasuhte suhtes kohaldatakse selle riigi õigust, kus kahju tekib, olenemata sellest, millises riigis kahju põhjustanud sündmus aset leidis, ning olenemata sellest, millises riigis või millistes riikides ilmnevad nimetatud sündmuse kaudsed tagajärjed.
Teiseks sätestab selle määruse artikli 15 punkt h, et lepinguvälise võlasuhte suhtes vastavalt kõnealusele määrusele kohaldatava õigusega reguleeritakse eelkõige aegumise ja tähtaja möödumisest tulenevate õiguste kaotamise tingimusi.
Samas lubab Rooma II määruse artikkel 16 kohaldada kohtu asukohariigi sätteid olukorras, kus need on imperatiivsed, olenemata muidu lepinguvälise võlasuhte suhtes kohaldatavast õigusest.
Kuigi selles sättes kasutatud mõistet „imperatiivsed sätted“ ei ole kõnealuse määruse raames määratletud, tuleb märkida, et Rooma I määruse artikli 9 lõige 1 määratleb üldist kehtivust omavad sätted sätetena, mille järgimist peetakse riigi avalike huvide, näiteks tema poliitilise, sotsiaal- või majanduskorralduse kaitsmise seisukohast niivõrd oluliseks, et need on kohaldatavad igas olukorras, mis kuulub nende reguleerimisalasse, olenemata sellest, milline õigus oleks lepingule kohaldatav nimetatud määruse alusel.
Kuna Rooma I ja Rooma II määruse ühetaolise kohaldamise nõue (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus ERGO Insurance ja Gjensidige Baltic,
C‑359/14 ja C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, punkt
) seisab selle eest, et nendes kahes määruses kasutatud sisuliselt identseid mõisteid tõlgendataks võimalikult ühtlustatult, tuleb järeldada, et hoolimata asjaolust, et Rooma II määruse mõned keeleversioonid kasutavad Rooma I määrusega võrreldes erinevat terminoloogiat, vastavad „imperatiivsed sätted“ Rooma II määruse artikli 16 tähenduses „üldist kehtivust omavate sätete“ määratlusele Rooma I määruse artikli 9 tähenduses, nii et see, kuidas Euroopa Kohus viimati nimetatud määratlust on tõlgendanud, kehtib ka „imperatiivsete sätete“ määratluse suhtes Rooma II määruse artikli 16 tähenduses.
Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohus on Rooma konventsiooni kontekstis rõhutanud, et „imperatiivsete sätete“ olemasoluga seotud erandit asjaomase liikmesriigi õigusaktide tähenduses tuleb tõlgendada kitsalt (17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, punkt
).
Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei tule liikmesriigi kohtul antud kontekstis selle hindamisel, kas riigisisesed õigusnormid, mida ta kavatseb lepingupoolte poolt sõnaselgelt valitud õigusnormide asemel kohaldada, on „imperatiivsed sätted“, võtta arvesse mitte üksnes nende õigusnormide konkreetset sõnastust, vaid ka nende üldist ülesehitust ja kõiki asjaolusid, millest lähtudes kõnealused õigusnormid vastu võeti, et tal oleks nendest teguritest lähtudes võimalik järeldada, et need on imperatiivsed, niivõrd kui ilmneb, et riigi seadusandja võttis need vastu eesmärgiga kaitsta huvi, mida asjaomane liikmesriik peab oluliseks (17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, punkt
).
Analoogia alusel tuleb järeldada, et mis puudutab „imperatiivse sätte“ võimalikku tuvastamist Rooma II määruse artikli 16 tähenduses, siis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus selle sätte sõnastuse, üldise ülesehituse, eesmärkide ja vastuvõtmise konteksti üksikasjaliku analüüsi põhjal tuvastama, et see on riigisiseses õiguskorras sedavõrd oluline säte, et see õigustab kõnealuse määruse artikli 4 kohaselt kohaldamisele kuuluvast õigusest kõrvale kaldumist.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et dekreetseaduse nr 291/2007 artikli 11 lõike 1 punktis b on sätestatud, et Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriikide territooriumil juhtunud õnnetuste korral asendatakse õnnetusele kohaldatavas õiguses ette nähtud hüvitamiskohustus Portugali õigusega, tingimusel et see näeb ette suurema kindlustuskatte. Vastavalt tsiviilseadustiku artikli 498 lõikele 1 on kindlustusjuhtumi tagajärjel tekitatud kahju hüvitamise hagi aegumistähtaeg kolm aastat, samas kui Hispaania õiguses, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab Rooma II määruse artikli 4 alusel käesolevas asjas kohaldatavaks, ette nähtud aegumistähtaeg on üks aasta.
Kuigi eelmises punktis viidatud sätete hindamine käesoleva kohtuotsuse punktis 31 esitatud kriteeriumide alusel ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, tuleb rõhutada, et vaatamata riigisiseste aegumistähtaegu käsitlevate õigusnormide erinevusele allutab Rooma II määruse artikli 15 punkt h need sõnaselgelt kohaldatava õiguse kindlaksmääramise üldreeglile ja mitte ükski muu liidu õigusakt ei kehtesta erinõudeid sellise hagi aegumistähtaja suhtes, nagu on arutusel põhikohtuasjas.
Neil asjaoludel, nagu seda märgib Euroopa Komisjon, nõuaks kindlustusjuhtumi tagajärjel tekitatud kahju hüvitamise hagi suhtes muu aegumistähtaja kohaldamine kui see, mis on ette nähtud kohaldamisele kuuluvas õiguses, iseäranis oluliste põhjuste tuvastamist, näiteks õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ja tõhusale kohtulikule kaitsele ilmselge rikkumine, mis tuleneks Rooma II määruse artikli 4 alusel kohaldamisele kuuluva õiguse kohaldamisest.
Eelnevast järelduvalt tuleb esimesele küsimusele vastata, et Rooma II määruse artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et sellist riigisisest sätet, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mis näeb ette, et kindlustusjuhtumi tagajärjel tekitatud kahju hüvitamise hagi aegumistähtaeg on kolm aastat, ei saa käsitada selle artikli tähenduses imperatiivse sättena, välja arvatud juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab selle sätte sõnastuse, üldise ülesehituse, eesmärkide ja vastuvõtmise konteksti üksikasjaliku analüüsi põhjal, et see on riigisiseses õiguskorras sedavõrd oluline säte, et see õigustab kõnealuse määruse artikli 4 kohaselt kohaldamisele kuuluvast õigusest kõrvale kaldumist.
Teine ja kolmas küsimus
Teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Rooma II määruse artiklit 27 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi 2009/103 artikkel 28 sellisena, nagu ta on riigisisesesse õigusesse üle võetud, kujutab endast liidu õiguse sätet, milles on sätestatud lepinguväliste võlasuhetega seotud kollisiooninormid kõnealuse artikli 27 tähenduses.
Rooma II määruse artikli 27 kohaselt ei piira see määrus selliste ühenduse õigusnormide kohaldamist, milles on sätestatud konkreetses valdkonnas lepinguväliste võlasuhetega seotud kollisiooninormid.
Sellega seoses tuleb esiteks meelde tuletada, et direktiivi 2009/103 sõnastusest ega eesmärkidest ei nähtu, et sellega tahetaks kehtestada kollisiooninorme (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus ERGO Insurance ja Gjensidige Baltic,
C‑359/14 ja C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, punkt
).
Kõnealune direktiiv nimelt üksnes kohustab liikmesriike võtma vastu meetmeid, mis tagaksid liiklusõnnetuses kannatanu ja selles õnnetuses osalenud mootorsõiduki valdaja kaitse (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus ERGO Insurance ja Gjensidige Baltic,
C‑359/14 ja C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, punkt
).
Teiseks tuleb märkida, et kuigi direktiivi 2009/103 artikkel 28 lubab mootorsõidukitega tekitatud õnnetuste tagajärjel kannatanute kaitsmise eesmärgist lähtuvalt võtta vastu kannatanute suhtes soodsamaid eeskirju kui need, mida nõuab kõnealune direktiiv, käsitleb see säte üksnes liikmesriigi ülevõtmisnorme, mitte aga seda, kas konkreetsel juhul tuleb kohaldada pigem neid soodsamaid eeskirju kui muude liikmesriikide eeskirju.
Seega toimub sellises olukorras riigisiseste ülevõtmisnormide hindamine peale seda, kui kõigepealt on kindlaks määratud kohaldatav õigus vastavalt Rooma II määruse sätetele.
Seega tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et Rooma II määruse artiklit 27 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi 2009/103 artikkel 28 sellisena, nagu ta on riigisisesesse õigusesse üle võetud, ei kujuta endast liidu õiguse sätet, milles on sätestatud lepinguväliste võlasuhetega seotud kollisiooninormid kõnealuse artikli 27 tähenduses.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II“) artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et sellist riigisisest sätet, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mis näeb ette, et kindlustusjuhtumi tagajärjel tekitatud kahju hüvitamise hagi aegumistähtaeg on kolm aastat, ei saa käsitada selle artikli tähenduses imperatiivse sättena, välja arvatud juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab selle sätte sõnastuse, üldise ülesehituse, eesmärkide ja vastuvõtmise konteksti üksikasjaliku analüüsi põhjal, et see on riigisiseses õiguskorras sedavõrd oluline säte, et see õigustab kõnealuse määruse artikli 4 kohaselt kohaldamisele kuuluvast õigusest kõrvale kaldumist.

2.
Määruse nr 864/2007 artiklit 27 tuleb tõlgendada nii, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiivi 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta artikkel 28 sellisena, nagu ta on riigisisesesse õigusesse üle võetud, ei kujuta endast liidu õiguse sätet, milles on sätestatud lepinguväliste võlasuhetega seotud kollisiooninormid kõnealuse artikli 27 tähenduses.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: portugali.