CELEX: 62019CJ0698
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Optiset levyasemat
Päätös, jossa todetaan SEUT 101 artiklan ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen 53 artiklan rikkominen
Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen
Käsite
Kahden tietokonevalmistajan järjestämiin tarjouskilpailuihin, jotka koskevat kannettaviin tietokoneisiin ja pöytätietokoneisiin tarkoitettuja optisia levyasemia, liittyvät kollusiiviset sopimukset

Valituksessaan Sony Optiarc Inc. ja Sony Optiarc America Inc. (jäljempänä yhdessä valittajat) vaativat unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 12.7.2019 antaman tuomion Sony Optiarc ja Sony Optiarc America v. komissio (
T‑763/15
, ei julkaistu,
EU:T:2019:517
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi niiden kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.39639 – Optiset levyasemat) 21.10.2015 annetun komission päätöksen C(2015) 7135 final (jäljempänä riidanalainen päätös) osittaista kumoamista niitä koskevilta osin ja toissijaisesti niille määrätyn sakon määrän alentamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   [Euroopan] komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)
rikkovat [SEUT 101 tai SEUT 102] artiklan määräyksiä; tai
b)
rikkovat tämän asetuksen 8 artiklan nojalla tehtyä päätöstä välitoimenpiteiden määräämisestä; tai
c)
eivät noudata tämän asetuksen 9 artiklan nojalla tehdyn päätöksen mukaan velvoittavaa sitoumusta.
– –
Jos yhteenliittymän suorittama rikkominen liittyy sen jäsenten toimintaan, sakko saa olla enintään kymmenen prosenttia sellaisten jäsenten liikevaihtojen summasta, jotka toimivat niillä markkinoilla, joihin yhteenliittymän suorittama rikkominen vaikuttaa.
3.   Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon sekä rikkomisen vakavuus että sen kesto.”
Kyseisen asetuksen 27 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Asianomaisten osapuolten puolustautumisoikeudet menettelyssä on täysin turvattava. Niillä on oikeus tutustua komission asiakirja‑aineistoon edellyttäen kuitenkin, että otetaan huomioon yritysten oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta. Oikeutta tutustua asiakirja‑aineistoon ei myönnetä luottamuksellisiin tietoihin eikä komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten sisäisiin asiakirjoihin. Erityisesti komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten välinen tai eri jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten välinen kirjeenvaihto, mukaan lukien 11 ja 14 artiklan mukaisesti laaditut asiakirjat, ei kuulu tutustumisoikeuden piiriin. Mikään tässä kohdassa säädetty seikka ei estä komissiota paljastamasta ja käyttämästä tietoja, jotka ovat tarpeen rikkomisen todistamiseksi.”
Kyseisen asetuksen 31 artiklan sanamuoto on seuraava:
”[Unionin] tuomioistuimella on täysi harkintavalta tutkiessaan valitukset päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon tai uhkasakon. Se voi poistaa sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä.”
Asetuksen (EY) N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (
EUVL 2006, C 210, s. 2
) (jäljempänä sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat) 6 ja 13 kohdassa todetaan sakkojen laskennasta seuraavaa:
”6.   Rikkomiseen liittyvien tavaroiden ja palveluiden myyntiarvon sekä rikkomisen keston katsotaan yhdessä muodostavan asianmukaisen vertailuarvon rikkomisen taloudellisen merkityksen ja kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen suhteellisen osuuden selvittämiseksi. Nämä indikaattorit tarjoavat hyvän lähtökohdan sakon suuruusluokan arvioimiselle mutta niitä ei pidä käyttää automaattisen ja aritmeettisen laskentamenetelmän perustana.
– –
13.   Määrittääkseen sakon perusmäärän komissio käyttää sellaisten rikkomiseen suoraan tai epäsuorasti liittyvien tavaroiden tai palveluiden myyntiarvoa, jotka yritys on myynyt Euroopan talousalueen (ETA) alueella sijaitsevalla asian kannalta merkityksellisellä maantieteellisellä alueella. – –”
Asian tausta ja riidanalainen päätös
Asian tausta esitetään valituksenalaisen tuomion 1–32 kohdassa, ja se voidaan tiivistää tämän oikeudenkäynnin tarpeita varten seuraavasti.
Ensimmäinen valittaja Sony Optiarc (aiemmin Sony NEC Optiarc Inc.) on Japanin oikeuden mukaan perustettu osakeyhtiö. Se perustettiin 3.4.2006 Sony Corporationin ja NEC Corporationin yhteisyrityksenä nimellä Sony NEC Optiarc Inc. Kumpikin emoyhtiö toi yhtiöön oman liiketoimintansa optisten levyasemien alalla.
Toinen valittaja Sony NEC Optiarc neuvotteli ja teki 2.4.2007 lähtien kokonaan omistamansa tytäryhtiön Sony Optiarc American (aiemmin Sony NEC Optiarc America Inc.) kanssa sopimuksia tarjouskilpailujen seurauksen ja sai ainakin Dell Inc:ltä optisten levyasemien tilauksia. Sony NEC Optiarc ja Sony NEC Optiarc America mainitaan riidanalaisessa päätöksessä yhdessä nimellä Sony Optiarc. Sitä vastoin nimityksellä ”Sony/Optiarc” tarkoitetaan riidanalaisessa päätöksessä Sony Corporationia ja Sony Optiarcia, jotka yhdessä antoivat suullisia lausuntoja ja vastasivat komission tietopyyntöihin. Sony NEC Optiarc jatkoi 1.9.2007 jälkeen Dellin järjestämiin tarjouskilpailumenettelyihin osallistumista. Sitä avusti Sony Electronics (Singapore) Pte. Ltd:n työntekijä, joka toimii Sony Optiarcin nimissä ja sen ohjeiden perusteella.
Kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen koskee muun muassa Dellin ja Hewlett Packardin (jäljempänä HP) valmistamissa henkilökohtaisissa tietokoneissa (pöytätietokoneet ja kannettavat tietokoneet) käytettäviä optisia levyasemia.
Dell ja HP ovat henkilökohtaisten tietokoneiden maailmanmarkkinoiden kaksi suurinta alkuperäistuotteiden valmistajaa. Nämä yhtiöt käyttävät maailmanlaajuisia klassisia tarjouskilpailumenettelyjä, joihin sisältyvät erityisesti neljännesvuosittain toteutettavat neuvottelut maailmanmarkkinahinnasta ja maailmanlaajuisista ostomääristä pienen määrän etukäteen valittuja optisten levyasemien tuottajia kanssa.
Tarjouskilpailut käsittävät tarjouspyyntöjä, sähköisiä tarjouspyyntöjä, internet‑neuvotteluita, sähköisiä huutokauppoja ja kahdenvälisiä neuvotteluja (internetin ulkopuolella). Tarjouskilpailun päättyessä asiakkaat jakavat määrät osallistuville optisten levyasemien toimittajille niiden tarjoamilla hinnoilla.
Koninklijke Philips NV pyysi 14.1.2009 sakoista vapauttamista Euroopan komissiolta sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EUVL 2006, C 298, s. 17
) nojalla. Tätä pyyntöä täydennettiin 29.1. ja 2.3.2009, jotta sen piiriin kuuluisivat kyseisen yhtiön lisäksi Lite‑On IT Corporation ja niiden yhteisyritys Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation.
Komissio myönsi 30.6.2009 ehdollisen vapautuksen sakoista Koninklijke Philipsille, Lite‑On IT:lle ja Philips & Lite‑On Digital Solutionsille.
Komissio lähetti 18.7.2012 väitetiedoksiannon 13:lle optisten levyasemien toimittajalle, myös valittajille (jäljempänä väitetiedoksianto), ja totesi väitetiedoksiannossa, että nämä yhtiöt olivat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (
EYVL 1994, L 1, s. 3
; jäljempänä ETA‑sopimus) 53 artiklaa osallistumalla 5.2.2004–29.6.2009 optisia levyasemia koskevaan kartelliin, jossa ne olivat koordinoineet käyttäytymistään kahden tietokonevalmistajan, Dellin ja HP:n, järjestämissä tarjouskilpailuissa.
Valittajat esittivät kirjalliset huomautuksensa väitetiedoksiantoon 29.10.2012 antamassaan vastauksessa. Suullinen kuuleminen järjestettiin 29.11. ja 30.11.2012, ja siihen osallistuivat kaikki väitetiedoksiannon adressaatit.
Komissio antoi 21.10.2015 riidanalaisen päätöksen.
Komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että kartellin jäsenet olivat koordinoineet kilpailukäyttäytymistään ainakin 23.6.2004–25.11.2008. Se täsmensi, että tämä koordinointi toteutettiin samanaikaisten kahdenvälisten yhteyksien verkoston avulla. Komissio totesi, että kartellin jäsenet pyrkivät mukauttamaan tuotantomääriään markkinoilla ja varmistamaan, että hinnat pysyivät korkeampina kuin ne olisivat olleet ilman näitä kahdenvälisiä yhteyksiä.
Komissio täsmensi riidanalaisessa päätöksessä, että kartellin jäsenten välinen koordinointi koski Dellin ja HP:n asiakastilejä. Komission mukaan sen lisäksi, että Dell ja HP kävivät kahdenvälisiä neuvotteluja optisten levyasemien toimittajien kanssa, ne käyttivät vakiomuotoisia tarjouskilpailumenettelyjä, joita toteutettiin vähintään neljännesvuosittain. Se totesi, että kartellin jäsenet käyttivät kahdenvälisten yhteyksien verkostoaan kyseisten tarjouskilpailujen manipuloimiseen ja torjuivat näin asiakkaidensa pyrkimykset edistää hintakilpailua.
Komission mukaan säännöllisen tietojenvaihdon ansiosta kartellin jäsenet tiesivät hyvin tarkkaan kilpailijoidensa aikomukset jo ennen osallistumistaan tarjouskilpailuun ja kykenivät näin ollen ennakoimaan niiden kilpailustrategiaa.
Komissio lisäsi, että kartellin jäsenet vaihtoivat säännöllisesti hintatietoja tiettyjen asiakastilien osalta sekä hintoihin liittymättömiä tietoja, kuten olemassa olevaa tuotantoa ja toimituskapasiteettia, varastotilannetta, laatuluokitusta sekä uusien tuotteiden käyttöönottoa tai parannuksia koskevia tietoja. Se totesi, että optisten levyasemien toimittajat tarkkailivat lisäksi päätettyjen tarjouskilpailujen lopullisia tuloksia eli sijoitusta, hintaa ja saatua määrää.
Komissio totesi myös, että vaikka optisten levyasemien toimittajien oli pidettävä yhteydenpitonsa salassa asiakkailtaan, ne käyttivät yhteydenottoihin keinoja, joiden ne katsoivat olevan riittävän soveltuvia halutun tuloksen saavuttamiseksi. Komissio täsmensi lisäksi, että yritys kutsua koolle aloituskokous näiden tavarantoimittajien säännöllisten monenvälisten kokousten järjestämiseksi oli epäonnistunut vuonna 2003 sen jälkeen, kun eräs asiakas oli saanut siitä tiedon. Komission mukaan kyseisten kokousten sijaan yhteyttä pidettiin kahdenvälisesti, pääasiassa puhelinkeskustelujen ja joskus myös sähköpostiviestien, mukaan lukien yksityisiin sähköpostiosoitteisiin ja pikaviestipalveluihin lähetettävien viestien, muodossa tai kokouksissa, joita järjestettiin ennen kaikkea maailmanlaajuisia asiakastilejä hallinnoivien toimihenkilöiden välillä.
Komissio totesi, että kartellin jäsenet ottivat yhteyttä toisiinsa säännöllisesti ja että yhteydenottoja, lähinnä puhelimitse, oli useammin tarjouskilpailumenettelyiden aikaan, joiden aikana puheluita oli useita kertoja päivässä tiettyjen kartellin jäsenparien välillä. Se täsmensi, että yleisesti ottaen tiettyjen kartellin jäsenparien välillä oli huomattavasti enemmän yhteydenottoja kuin joidenkin muiden parien välillä.
Valittajille määrättävän sakon määrän laskennassa komissio tukeutui sakkojen laskennasta annettuihin suuntaviivoihin.
Ensinnäkin määrittääkseen sakon perusmäärän komissio katsoi, että kun otetaan huomioon optisten levyasemien toimittajien kartelliin osallistumisen keston huomattava vaihtelu ja jotta voidaan ottaa paremmin huomioon kartellin tosiasiallinen vaikutus, oli asianmukaista käyttää vuotuista keskiarvoa, joka lasketaan kyseessä olevien yritysten niiden täysien kalenterikuukausien aikana, joina ne osallistuivat kilpailusääntöjen rikkomiseen, toteuttaman myynnin todellisen arvon perusteella.
Komissio selitti, että myynnin arvo oli laskettu henkilökohtaisiin tietokoneisiin tarkoitettujen optisten levyasemien sellaisen myynnin perusteella, josta laskutettiin ETA:ssa sijaitsevia HP:n ja Dellin yksiköitä.
Komissio katsoi myös, että koska kilpailua rajoittava toiminta HP:hen nähden oli alkanut myöhemmin ja jotta voidaan ottaa huomioon kartellin kehittyminen, merkityksellinen myynnin arvo laskettaisiin erikseen HP:n ja Dellin osalta ja että niihin sovellettaisiin kahta eri korotuskerrointa keston mukaan.
Koska valittajien osallistumista yhteydenpitoon HP:n osalta ei ollut näytetty toteen, komissio katsoi valittajien olevan vastuussa koordinoinnista ainoastaan Dellin osalta.
Komissio päätti tämän jälkeen, että koska hintojen koordinointisopimukset olivat jo luonteensa vuoksi vakavimpien SEUT 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan rikkomisten joukossa ja koska kartelli oli vähintään ETA:n laajuinen, nyt käsiteltävässä asiassa rikkomisen vakavuuden perusteella sovellettava korotus on 16 prosenttia kaikkien riidanalaisen päätöksen adressaattien osalta.
Lisäksi komissio totesi, että kun otetaan huomioon asian olosuhteet, se oli päättänyt lisätä 16 prosentin määrän varoittavassa tarkoituksessa.
Lisäksi komissio alensi valittajille määrättävän sakon määrää 3 prosentilla sen huomioon ottamiseksi, etteivät ne olleet tietoisia yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen HP:hen liittyvästä osasta, jotta niiden toiminnan vähemmän vakava luonne otetaan huomioon asianmukaisesti ja riittävällä tavalla.
Riidanalaisen päätöksen päätösosa, siltä osin kuin se koskee valittajia, kuuluu seuraavasti:
”1 artikla
Seuraavat yritykset ovat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla mainittujen ajanjaksojen aikana yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen, joka koostuu useista erillisistä rikkomisista optisten levyasemien alalla koko ETA:ssa ja jossa tehtiin hintojen koordinointisopimuksia:
– –
g)
Sony Optiarc – – 25.7.2007–29.10.2008, Sony Optiarc America – – 25.7.2007–31.10.2007 Delliä koskevan koordinoinnin osalta;
– –
2 artikla
Yrityksille määrätään 1 artiklassa tarkoitetusta rikkomisesta seuraavat sakot:
– –
g)
Sony Optiarc – –: 9782000 euroa, joista 5433000 euroa yhteisvastuullisesti yrityksen Sony Optiarc America – – kanssa
– –”
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittajat nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 31.12.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista niitä koskevilta osin ja toissijaisesti niille määrätyn sakon määrän alentamista.
Valittajat vetosivat kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koski lähinnä SEUT 101 artiklan rikkomista ja toinen, joka esitettiin toissijaisesti, kyseisen sakon määrän alentamista.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla kyseiset kanneperusteet ja näin ollen kanteen kokonaisuudessaan.
Asianosaisten vaatimukset
Valittajat vaativat valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
hyväksyy ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt vaatimukset
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien, ja
–
toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja määrää, että ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajat korvaamaan kaikki tästä oikeudenkäynnistä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Valittajat esittävät valituksensa tueksi neljä valitusperustetta, jotka koskevat lähinnä sitä, miten unionin yleinen tuomioistuin arvioi ensinnäkin yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa, toiseksi kyseisen rikkomisen kestoa, kolmanneksi useiden erillisten rikkomisten toteamista ja neljänneksi niille määrätyn sakon määrää.
Unionin tuomioistuin katsoo aiheelliseksi tutkia kolmannen valitusperusteen ennen kuin se arvioi ensimmäistä, toista ja neljättä valitusperustetta.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittajien esittämä kolmas valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
–
Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa
Valittajat väittävät kolmannen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan, ettei komissio ollut loukannut niiden puolustautumisoikeuksia, kun se syytti niitä ensimmäisen kerran riidanalaisessa päätöksessä osallistumisesta useisiin erillisiin rikkomisiin.
Väitetiedoksiannon 310, 317 ja 318 perustelukappaleessa mainitaan yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen. Valittajien mukaan komissio oli katsonut, että oli keinotekoista jakaa väitetty käyttäytyminen useaksi erilliseksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi. Komissio esitti kuitenkin ensimmäisen kerran riidanalaisessa päätöksessä, että kyseinen yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostuu useista erillisistä rikkomisista. Valittajien mukaan tässä päätöksessä poiketaan siis olennaisesti väitetiedoksiannossa esitetystä luonnehdinnasta, ja tämän vuoksi niillä ei ollut ennen kyseisen päätöksen tekemistä mahdollisuutta riitauttaa kunkin yksittäisen yhteydenoton luonnehdintaa erilliseksi ja itsenäiseksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi.
Kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 211, 212 ja 219 kohdassa, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostuu väistämättä erillisistä rikkomisista, se esitti valittajien mukaan päätelmän, joka on vastoin unionin yleisen tuomioistuimen ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jossa ei pidetä välttämättömänä vaan ainoastaan mahdollisena, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostuu erillisistä rikkomisista. Näin toimiessaan unionin yleinen tuomioistuin teki valittajien mukaan oikeudellisen virheen, mikä johti siihen, että se ei todennut komission loukanneen valittajien puolustautumisoikeuksia.
Komissio esittää vastineessaan ensimmäiseksi kaksi yleistä kommenttia, ennen kuin se vastaa valittajien kolmannen valitusperusteen kahdessa osassa esittämiin väitteisiin.
Ensinnäkin valittajien väitteet, jotka koskevat komission riidanalaisessa päätöksessä esittämää liitännäistä toteamusta, jonka mukaan niiden kilpailua rajoittavat yhteydenotot muodostivat myös useita erillisiä rikkomisia, ovat komission mukaan tehottomia. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin vahvisti komission pääasiallisen toteamuksen, joka koskee yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa sekä valittajien osallistumista kyseiseen rikkomiseen. Pelkästään tällä vahvistamisella voidaan komission mukaan oikeuttaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohtaan sisältyvä päätelmä sekä valittajille kyseisen päätöksen 2 artiklan g alakohdan nojalla määrätty sakko.
Toiseksi komissio katsoo, että valittajien väitteet perustuvat virheelliseen lähtökohtaan, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin olisi todennut, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkominen muodostuu väistämättä useista erillisistä ja itsenäisistä kyseisen määräyksen rikkomisista. Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin katsoi valituksenalaisen tuomion 210 ja 211 kohdassa vain, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen edellyttää sellaisten ”toimintatapojen kokonaisuutta”, joita voidaan itsessään luonnehtia erillisiksi kilpailusääntöjen rikkomisiksi. Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi valituksenalaisen tuomion 208 ja 209 sekä 212–216 kohdassa lähinnä, että käsiteltävässä asiassa yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen koostui tosiasiallisesti erillisistä rikkomisista, joista valittajia oli kuultu.
Tämän jälkeen komissio väittää erityisesti kolmannen valitusperusteen ensimmäisestä osasta ensinnäkin, että se perustuu tosiseikkoja koskevaan virheelliseen olettamaan. Valituksenalaisen tuomion 209–214 kohdasta ilmenee sen mukaan selvästi, että väitetiedoksiannossa oli jo ilmoitettu valittajille kyseessä olevista erillisistä rikkomisista.
Toiseksi kyseisen tuomion 209, 214 ja 215 kohdassa esitetyt toteamukset ovat komission mukaan tosiseikkoja koskevia toteamuksia, joita ei voida riitauttaa haettaessa muutosta unionin tuomioistuimessa.
Kolmanneksi valittajien väite, jonka mukaan komissio ei kuullut niitä kyseessä olevista erillisistä rikkomisista, on komission mukaan ristiriidassa väitetiedoksiannon 353, 354 ja 276 perustelukappaleen selkeän sanamuodon kanssa ja perustuu oikeuskäytännön virheelliseen tulkintaan, koska unionin tuomioistuin on jo todennut, että yksi tai useampi seikka useiden toimenpiteiden kokonaisuudessa tai jatkuvan käyttäytymisen osana saattaa itsessään olla SEUT 101 artiklan vastainen.
Neljänneksi komissio katsoo, että – toisin kuin valittajat väittävät – yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteaminen ei edellytä useiden erillisten rikkomisten olemassaoloa. Valittajia on kuultu sekä kyseessä olevan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen että sen muodostavien erillisten rikkomisten toteamisesta, joten niiden puolustautumisoikeuksia ei ole loukattu. Valittajat ovat nimittäin voineet hallinnollisen menettelyn aikana ymmärtää, että niitä moitittiin myös toimintatavoista, jotka muodostivat tämän yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen.
–
Kolmannen valitusperusteen toinen osa
Valittajat arvostelevat kolmannen valitusperusteensa toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että riidanalainen päätös oli riittävästi perusteltu useiden erillisten kilpailusääntöjen rikkomisten olemassaolon osalta.
Niiden mukaan komissio ei nimittäin selittänyt riidanalaisessa päätöksessä kunkin sellaisen toimintatavan, jonka katsotaan muodostavan erillisen kilpailusääntöjen rikkomisen, tai kunkin kahdenvälistä yhteydenpitoa harjoittaneen ryhmän tai useiden tällaisten ryhmien osalta ensinnäkään kyseisen rikkomisen luonnetta ja ulottuvuutta, toiseksi sen luonnehtimista SEUT 101 artiklassa tarkoitetuksi sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, kolmanneksi niitä syitä ja todisteita, jotka tukevat kutakin luonnehdintaa, neljänneksi yrityksiä, joiden on katsottava olevan vastuussa kustakin erillisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja viidenneksi sitä syytä, jonka vuoksi – toisin kuin komissio katsoi väitetiedoksiannossaan – ei enää ollut keinotekoista yksilöidä useita erillisiä rikkomisia.
Unionin yleinen tuomioistuin teki valittajien mukaan kuitenkin oikeudellisen virheen, kun se ei todennut, ettei erillisten rikkomisten ulottuvuutta ollut koskaan kuvailtu tai selitetty. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin totesi valituksenalaisen tuomion 227 kohdassa, että komissio oli asianmukaisesti katsonut, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteaminen vahvisti väistämättä sen toteamukset useiden erillisten rikkomisten olemassaolosta.
Komissio katsoo, että kolmannen valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteaminen ensisijaisesti ja erillisten rikkomisten toteaminen liitännäisesti ovat keskenään johdonmukaisia. Ensinnäkin valittajien väitteessä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisessa tuomiossa niiden väitteet, koska se oli katsonut virheellisesti, että yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista koskevat toteamukset vahvistivat väistämättä useiden erillisten rikkomisten olemassaoloa koskevat toteamukset, otetaan komission mukaan valituksenalaisen tuomion 227 kohdan sisältö huomioon vääristyneellä tavalla. Toiseksi valittajat olivat kyenneet ymmärtämään riidanalaisen päätöksen perustelut, ja niillä oli ollut mahdollisuus esittää argumenttinsa kustakin niiden syyksi luetusta kilpailua rajoittavasta yhteydenpidosta. Kolmanneksi 23.11.2006 annetusta tuomiosta Asnef‑Equifax ja Administración del Estado (
C‑238/05
,
EU:C:2006:734
,
–
kohta) ilmenee komission mukaan, että kun on osoitettu, että SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkomisen osatekijät ovat olemassa, merkitystä ei ole sillä, luokitellaanko kyseinen kollusiivinen yhteistyö sopimukseksi vai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi. Tältä osin komissio katsoo unionin yleisen tuomioistuimen todenneen valituksenalaisen tuomion 230 kohdassa, että valittajat väittivät virheellisesti, että riidanalaisessa päätöksessä olisi pitänyt luokitella erilliset rikkomiset yksitellen ”sopimuksiksi” tai ”yhdenmukaistetuiksi menettelytavoiksi”
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat väittävät kolmannessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki useita oikeudellisia virheitä katsoessaan, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostui väistämättä useista erillisistä rikkomisista. Tämä johti niiden mukaan siihen, että unionin yleinen tuomioistuin totesi virheellisesti yhtäältä, ettei komissio ollut loukannut niiden puolustautumisoikeuksia, ja toisaalta, että komissio oli perustellut riidanalaista päätöstä riittävästi niiden eri rikkomisten osalta, joista valittajien katsottiin olevan vastuussa.
Tältä osin on todettava, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohdassa komissio lähinnä totesi yhtäältä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon ja toisaalta tämän rikkomisen muodostavien ”useiden erillisten rikkomisten” olemassaolon.
Tässä asiayhteydessä kolmannella valitusperusteella pyritään riitauttamaan yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen arviointi tästä toisesta toteamuksesta, joka koskee useiden erillisten kilpailusääntöjen rikkomisten olemassaoloa. Kyseinen valitusperuste ei sitä vastoin koske unionin yleisen tuomioistuimen arviointia kyseisessä kohdassa olevasta toteamuksesta, jonka mukaan valittajat ovat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Tästä seuraa, että – toisin kuin komissio väittää – mainittua valitusperustetta ei voida suoralta kädeltä hylätä tehottomana siltä osin kuin komissio perusteli käsiteltävässä asiassa riidanalaista päätöstä kahdella erillisellä rikkomisen toteamisella.
–
Alustavat huomautukset
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä myös useista toimenpiteistä tai jopa jatkuvasta käyttäytymisestä, vaikka yksi tai useampi osatekijä tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin ja erikseen tarkasteltuna merkitä kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimintatavat kuuluvat kokonaissuunnitelmaan, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen sisämarkkinoilla, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimintatavoista sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (ks. vastaavasti tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yritys, joka on osallistunut tällaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen omilla toimintatavoillaan, jotka kuuluvat SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tarkoituksensa perusteella kilpailua rajoittavan sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan alaan ja joilla pyrittiin myötävaikuttamaan kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamiseen kokonaisuudessaan, voi siis olla vastuussa myös muiden yritysten toimintatavoista kyseisen kilpailusääntöjen rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen (ks. vastaavasti tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 59 kohdassa, yrityksen osallistuminen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen ei edellytä sen välitöntä osallistumista kaikkeen tämän rikkomisen muodostavaan kilpailunvastaiseen käyttäytymiseen (tuomio 22.10.2020, Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser v. komissio,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kolmatta valitusperustetta on tarkasteltava näiden seikkojen valossa.
–
Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa
Valittajat väittävät kolmannen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen hylätessään niiden väitteen, jonka mukaan komissio loukkasi niiden puolustautumisoikeuksia moittiessaan niitä riidanalaisessa päätöksessä paitsi niiden osallistumisesta yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, ensimmäistä kertaa myös osallistumisesta useisiin erillisiin rikkomisiin, jotka ovat tähän yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen kuuluvia toimintatapoja.
Ensinnäkin on muistutettava, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsite edellyttää sellaisten toimintatapojen kokonaisuutta, jotka voivat itsessäänkin merkitä SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkomista. Vaikka tietty toimintatapojen kokonaisuus voidaan tämän tuomion 59 ja 60 kohdassa mainituin edellytyksin luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, siitä ei voida päätellä, että kutakin näistä toimintatavoista olisi itsessään ja erikseen tarkasteltuna väistämättä luonnehdittava kyseisen määräyksen erilliseksi rikkomiseksi. Voidakseen tehdä näin komission on vielä yksilöitävä ja luonnehdittava kukin näistä toimintatavoista kyseisen määräyksen erilliseksi rikkomiseksi ja esitettävä tämän jälkeen näyttö siitä, että asianomainen yritys, jonka syyksi ne on luettu, on osallistunut niihin.
Tältä osin unionin tuomioistuin on jo katsonut, että komission päätös, jossa kartellikokonaisuus katsotaan yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, voidaan kuitenkin jakaa tällä tavalla ainoastaan, jos yhtäältä kyseiselle yritykselle on hallinnollisen menettelyn aikana annettu mahdollisuus ymmärtää, että sitä moitittiin myös kustakin kartellin osatekijänä olevasta käyttäytymisestä, ja näin ollen mahdollisuus puolustautua tätä moitetta vastaan ja jos toisaalta kyseinen päätös on tältä osin riittävän selvä (tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta).
Toiseksi puolustautumisoikeuksista on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näiden oikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia – erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja – on unionin oikeuden perusperiaate, jota komission on noudatettava täysimääräisesti (ks. vastaavasti tuomio 5.3.2015, komissio ym. v. Versalis ym.,
C‑93/13 P ja C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten unionin yleinen tuomioistuin aivan oikein muistutti valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa, asetuksessa N:o 1/2003 säädetään, että asianosaisille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa mainitaan selkeästi kaikki ne oleelliset seikat, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa nojautuu. Tällainen väitetiedoksianto on menettelyllinen tae, jolla noudatetaan unionin oikeuden perusperiaatetta, joka edellyttää puolustautumisoikeuksien kunnioittamista kaikissa sellaisissa menettelyissä, jotka voivat johtaa seuraamuksen määräämiseen. Tämän periaatteen mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, osoittamaan väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten teot, joista yritystä moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta mainittu yritys voisi esittää hyödyllisesti perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä (ks. vastaavasti tuomio 3.9.2009, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio,
C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 88 kohdassa, komissio voi täsmentää lopullisessa päätöksessään tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa, jonka se on alustavasti esittänyt väitetiedoksiannossa, ottaen huomioon hallinnollisessa menettelyssä esille tulleet seikat joko hylätäkseen väitteet, jotka ovat osoittautuneet perusteettomiksi, tai muuttaakseen ja täydentääkseen sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta perusteluja, joita se on esittänyt väitteidensä tueksi (ks. vastaavasti tuomio 5.12.2013, SNIA v. komissio,
C‑448/11 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:801
,
–
kohta). Tämä merkitsee kuitenkin sitä, että komission on väitetiedoksiannossa mainittava kaikki tosiseikkojen oikeudelliset luonnehdinnat, jotka se aikoo ottaa huomioon lopullisessa päätöksessään.
Tästä seuraa, että väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksen erilaisuus merkitsee asianomaisen yrityksen puolustautumisoikeuksien loukkaamista vain sillä edellytyksellä, että lopullisessa päätöksessä esitettyä väitettä ei ole esitetty väitetiedoksiannossa tai että sitä ei ole esitetty riittävällä tavalla, jotta ne, joille väitetiedoksianto on osoitettu, voivat esittää tehokkaasti perustelunsa niitä vastaan aloitetussa menettelyssä.
Tästä seuraa, että kun komissio aikoo moittia väitetiedoksiannon adressaatteja paitsi yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta, myös erikseen kustakin tämän rikkomisen muodostavasta toimintatavasta erillisinä rikkomisina, kyseisten adressaattien puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää, että komissio esittää väitetiedoksiannossa tarvittavat seikat, jotta nämä voivat ymmärtää, että komissio syyttää niitä sekä mainitun yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen että kunkin erillisen rikkomisen perusteella.
Nyt käsiteltävässä asiassa on huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 71–76 kohdassa oikeuskäytännöstä, joka koskee puolustautumisoikeuksien kunnioittamista menettelyssä, jossa todetaan SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkominen, ja erityisesti tämän tuomion 67 ja 68 kohdassa esitetystä oikeuskäytännöstä.
Viitattuaan kyseiseen oikeuskäytäntöön valituksenalaisen tuomion 208 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tutki kyseisen tuomion 209–217 kohdassa, oliko valittajille ilmoitettu väitetiedoksiannossa, että komissio katsoi, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostui eri kahdenvälisistä sopimuksista.
Se katsoi tässä yhteydessä kyseisen tuomion 211 ja 212 kohdassa, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsite edellyttää toimintatapojen kokonaisuuden olemassaoloa eivätkä valittajat voi näin ollen väittää, että komissio olisi muuttanut toteamuksiaan, kun se otti huomioon yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen lisäksi useita kahdenvälisiä yhteydenottoja, koska juuri nämä kahdenväliset yhteydenotot muodostavat tämän yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen.
Kuten kyseisen tuomion 219 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin lähti siitä, että kutakin yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavaa toimintatapaa oli väistämättä pidettävä erillisenä kilpailusääntöjen rikkomisena. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen, että valittajien piti ymmärtää, että komissio saattoi päätellä tästä, että kaikki väitetiedoksiannossa mainitut valittajia vastaan huomioon otetut kahdenväliset yhteydenotot olivat itsessään tällaisia erillisiä rikkomisia.
Unionin yleinen tuomioistuin teki näin menetellessään oikeudellisen virheen. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 211, 212 ja 219 kohdassa sekoittaen lisäksi implisiittisesti toisiinsa toiminnan ja rikkomisen käsitteet, valittajat eivät voineet ymmärtää – koska väitetiedoksiannossa ei ollut siitä mitään selvää mainintaa –, että komissio aikoi ryhtyä toimenpiteisiin paitsi kyseisessä väitetiedoksiannossa väitetyn yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen myös useiden sellaisten erillisten rikkomisten osalta, jotka muodostuvat väitetiedoksiannossa mainituista kahdenvälisistä yhteydenotoista.
Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin voinut oikeudellista virhettä tekemättä todeta, ettei komissio ollut loukannut valittajien puolustautumisoikeuksia, vaikka väitetiedoksianto ei sisältänyt kyseisten eri rikkomisten osalta valittajia vastaan esitettyjä olennaisia seikkoja eikä erityisesti niiden toimintatapojen, joista niitä moitittiin, ennakoitua luonnehdintaa.
Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hyväksyttävä.
–
Kolmannen valitusperusteen toinen osa
Valittajat arvostelevat kolmannen valitusperusteensa toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 227 kohdassa, että riidanalaista päätöstä oli perusteltu riittävästi useiden erillisten rikkomisten olemassaolon osalta.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 222 kohdassa, tältä osin on yhtäältä huomattava, että SEUT 296 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimen luonteen mukaisia ja niissä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmaistava riitautetun toimen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimi koskee, selviävät sen syyt ja että unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (tuomio 10.7.2019, komissio v. Icap ym.,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisaalta kuten tämän tuomion 59–61 ja 64 kohdasta ilmenee, siitä, että komissio luokittelee toimintatapojen kokonaisuuden yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, ei voida päätellä, että kutakin näistä toimintatavoista olisi itsessään ja erikseen tarkasteltuna väistämättä luonnehdittava erilliseksi rikkomiseksi. Jos komissio päättää luonnehtia kyseessä olevia toimintatapoja erillisiksi rikkomisiksi ja katsoa valittajien olevan niistä vastuussa, sen on nimittäin vielä tutkittava ne erikseen ja osoitettava, että ne ovat kilpailusääntöjen vastaisia, sekä osoitettava valittajien osallistuneen kuhunkin kyseisistä toimintatavoista.
Tästä seuraa, että kun komissio aikoo moittia valittajia siitä, että ne ovat osallistuneet paitsi ”yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen” myös useisiin erillisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin, jotka vastaavat tämän rikkomisen muodostavia toimintatapoja, sen on täsmennettävä ja perusteltava sitä, että se luonnehtii oikeudellisesti kutakin näistä toimintatavoista erillisiksi kilpailusääntöjen rikkomisiksi.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin muun muassa muistutti valituksenalaisen tuomion 224 kohdassa, että komission kilpailusääntöjen soveltamisen varmistamiseksi tekemän päätöksen perustelujen on oltava johdonmukaiset eikä niissä saa varsinkaan olla sisäisiä ristiriitaisuuksia, jotka haittaisivat tämän päätöksen taustalla olevien syiden ymmärtämistä.
Tässä asiayhteydessä unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 227 kohdassa, ettei riidanalaisen päätöksen 352 perustelukappaleessa ollut mitään epäjohdonmukaisuutta siltä osin kuin komissio totesi siinä, että kyseessä olevat yhteydenotot olivat erillisiä kilpailusääntöjen rikkomisia ja täyttivät samanaikaisesti yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen kriteerit. Se katsoi kyseisen tuomion 229–232 kohdassa, että komissio oli täyttänyt sille SEUT 296 artiklan nojalla kuuluvan perusteluvelvollisuuden, koska se oli selvästi ilmaissut valittajien käyttäytymisen laajuuden ja luonteen, katsonut sen merkitsevän SEUT 101 artiklan rikkomista ja esittänyt todisteet näiden päätelmien tueksi.
Unionin yleinen tuomioistuin teki kuitenkin näin menetellessään oikeudellisen virheen. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi, useita erillisiä rikkomisia, joihin valittajat olivat väitteen mukaan syyllistyneet, koskevan toteamuksen perustelut, sellaisina kuin ne esitetään kyseisen päätöksen 352 perustelukappaleessa, eivät ole riittävät. Kyseisestä perustelukappaleesta ilmenee, että mainitun päätöksen 4 jaksossa ja liitteessä I kuvattujen tosiseikkojen perusteella kunkin kyseessä olevia asiakkaita koskevan toimintatavan tai kahdenvälisten yhteydenottojen kokonaisuuden (tai useiden kokonaisuuksien) tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua ja niillä näin ollen rikotaan SEUT 101 artiklaa, mutta komissio ei kuitenkaan esitä syitä, joiden vuoksi valittajien oli sen mukaan katsottava olevan vastuussa kustakin niistä toimintatavoista, joista niitä moititaan, useina SEUT 101 artiklan erillisinä rikkomisina eikä ainoastaan ”yhtenä kokonaisuutena pidettävänä jatkettuna rikkomisena”.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi, että komissio oli täyttänyt velvollisuutensa perustella riidanalainen päätös, kun tämä katsoi, että valittajat olivat osallistuneet myös useisiin erillisiin rikkomisiin sen lisäksi, että ne olivat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Näin ollen kolmannen valitusperusteen toinen osa ja tämän seurauksena koko valitusperuste on hyväksyttävä.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin korvasi virheellisesti riidanalaisen päätöksen perustelut omilla perusteluillaan ja vahvisti samalla kyseisessä päätöksessä esitetyn toteamuksen, jonka mukaan valittajat olivat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen. Unionin yleinen tuomioistuin lähinnä hyväksyi valittajien väitteen, jonka mukaan komissio ei ollut näyttänyt toteen useiden yhteydenottojen, jotka luettiin niiden syyksi, eli yhteydenottojen nro 66, 67, 70, 73, 76, 78, 88, 98, 101 ja 105 kilpailua rajoittavaa luonnetta. Sen sijaan, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tutkinut, oliko tämän vuoksi riidanalaisessa päätöksessä esitetty toteamus, joka koski useista erillisistä rikkomisista muodostuvaa yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista, perusteeton, unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin katsoi, että kaikki yhteydenotot, joihin valittajat olivat osallistuneet, saattoivat olla osa aihetodisteiden kokonaisuutta, jolla voidaan perustella tällaisen yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehdintaa, vaikka ne eivät kaikki olleet toteen näytettyjä kilpailua rajoittavia yhteydenottoja.
Arvioidessaan sitä, oliko komissio esittänyt riittävät todisteet käyttäytymisen luonnehtimiseksi yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, unionin yleinen tuomioistuin nimittäin hyväksyi valittajien riidanalaisesta päätöksestä esittämän kritiikin, jonka mukaan komissio ei ollut näyttänyt toteen useiden niiden syyksi luettujen yhteydenottojen kilpailua rajoittavaa luonnetta. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin totesi erityisesti valituksenalaisen tuomion 108 kohdassa, etteivät yhteydenotot nro 66, 67, 70, 73, 76 ja 78 olleet seikkoja, joihin komissio oli perustanut päätöksensä. Unionin yleinen tuomioistuin myös katsoi valituksenalaisen tuomion 159 kohdassa, ettei yhteydenotto nro 101 voinut olla osa aihetodisteiden kokonaisuutta. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei yhteydenottoja nro 88, 98 ja 105 ollut selvästi näytetty toteen. Valittajien mukaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä oli näin ollen tutkia, oliko riidanalaisessa päätöksessä esitetty toteamus, joka koski useista erillisistä rikkomisista muodostuvan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa, perusteltu. Valittajien mukaan komissio ei nimittäin riidanalaisessa päätöksessä omaksunut aihetodisteiden kokonaisuutta koskevaa lähestymistapaa, vaan se lähti olettamasta, jonka mukaan jokainen moitittu yhteydenotto muodosti erillisen kilpailusääntöjen rikkomisen ja että nämä erilliset rikkomiset kuuluivat kokonaissuunnitelmaan, joka muodosti yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi päinvastoin, että vaikka kaikki yhteydenotot, joihin valittajat olivat osallistuneet, eivät olleetkaan toteen näytettyjä kilpailua rajoittavia yhteydenottoja, ne saattoivat muodostaa aihetodisteiden kokonaisuuden, jolla voitiin perustella yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehdintaa.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin teki valittajien mukaan oikeudellisen virheen korvatessaan komission riidanalaisessa päätöksessä esittämät perustelut omilla perusteluillaan.
Komissio katsoo, ettei ensimmäinen valitusperuste ole perusteltu.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat arvostelevat ensimmäisessä valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se korvasi virheellisesti komission riidanalaisessa päätöksessä esittämät perustelut omilla perusteluillaan siltä osin kuin on kyse yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon arvioinnista.
Tältä osin on huomautettava, etteivät unionin tuomioistuimet voi laillisuusvalvonnan yhteydessä eivätkä käyttäessään täyttä tuomiovaltaansa muuttaa niitä osatekijöitä, jotka muodostavat komission riidanalaisessa päätöksessä laillisesti toteaman kilpailusääntöjen rikkomisen. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan näet kyseiset tuomioistuimet eivät voi SEUT 263 artiklassa tarkoitettua laillisuusvalvontaa suorittaessaan korvata kyseessä olevan toimen toteuttajan perusteluja omillaan. Unionin yleisellä tuomioistuimella asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan nojalla oleva täysi tuomiovalta koskee ainoastaan sitä, miten se arvioi komission määräämää sakkoa (tuomio 26.9.2018, Philips ja Philips France v. komissio,
C‑98/17 P
, ei julkaistu,
EU:C:2018:774
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On siis tutkittava, muuttiko unionin yleinen tuomioistuin – kuten valittajat väittävät – komission riidanalaisessa päätöksessä laillisesti toteaman yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen osatekijöitä.
Nyt käsiteltävässä asiassa on huomattava ensinnäkin, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 108–168 kohdassa suorittama yhteydenottojen nro 66, 67, 70, 73, 76, 78, 88, 98, 101 ja 105 tarkastelu ei koskenut sitä, rajoitettiinko kyseisillä yhteydenotoilla kilpailua, vaan sitä, saattoivatko ne olla osa sellaisten aihetodisteiden kokonaisuutta, joilla pyrittiin osoittamaan tarkoitukseen perustuvan rikkomisen olemassaolo. Unionin yleinen tuomioistuin vahvisti tältä osin, että näin oli niistä 17 yhteydenotosta, joista valittajien katsottiin olevan vastuussa, kymmenen osalta (yhteydenotot nro 62, 63, 88, 89, 95, 98, 100, 105 ja 116) sillä 15 kuukauden ajanjaksolla, jonka aikana valittajat osallistuivat kyseessä olevaan yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, ja totesi tämän perusteella kyseisen tuomion 175 kohdassa, että komissio oli voinut virheitä tekemättä ja perusteluvelvollisuuttaan laiminlyömättä todeta huomioon otettavien todisteiden ja aihetodisteiden valossa, kun niitä tarkastellaan kokonaisuutena, että valittajat olivat osallistuneet ”tarkoitukseen perustuvaan” SEUT 101 artiklan rikkomiseen.
Toiseksi on todettava, että – toisin kuin valittajat väittävät – riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio tukeutui aihetodisteiden kokonaisuuteen näyttääkseen toteen sen yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen, josta se niitä moitti. Näin ollen on korostettava esimerkiksi, että komissio muistutti riidanalaisen päätöksen 322 perustelukappaleessa nimenomaisesti yhtäältä, että sen on esitettävä täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita, joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä, että kilpailusääntöjä on rikottu, mutta että kaikkien esitettyjen todisteiden ei välttämättä tarvitse täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta, ja toisaalta, että riittää, että aihetodisteet, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna vastaavat tätä vaatimusta.
Tässä yhteydessä komissio viittasi vielä nimenomaisesti tähän aihetodisteiden kokonaisuuteen riidanalaisen päätöksen 220, 325, 334 ja 425 perustelukappaleessa.
Näin ollen ei voida väittää, että viitatessaan aihetodisteiden kokonaisuuteen unionin yleinen tuomioistuin olisi korvannut komission riidanalaisessa päätöksessä esittämät perustelut omilla perusteluillaan. Se päinvastoin vahvisti lähinnä, että komission lähestymistapa, jossa se tukeutui aihetodisteiden kokonaisuuteen yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen osoittamiseksi, oli SEUT 101 artiklaan perustuvan rikkomisen toteen näyttämistä koskevan oikeuskäytännön mukainen.
Ensimmäinen valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste
Valittajien toinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa
–
Asianosaisten lausumat
Toisen valitusperusteen ensimmäisen osan mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että valittajat olivat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen 25.7.2007–29.10.2008.
Valittajat väittävät ensinnäkin, että unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kilpailua rajoittavien yhteydenottojen on tapahduttava ajallisesti riittävän lähellä toisiaan, jotta yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen voidaan todeta. Samoin 26.9.2018 annetussa tuomiossa Infineon Technologies v. komissio (
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
–
kohta) unionin tuomioistuin totesi valittajien mukaan, että sellaisten tuotteiden osalta, joiden hinnat vahvistettiin vuosittain, oli asianmukaista tarkistaa, oliko komissio näyttänyt toteen, että asianomaiset yritykset olivat osallistuneet kartelliin vähintään vuosittain.
Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan valituksenalaisessa tuomiossa arvioinut, oliko valittajien osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen edelleen keskeytymätöntä, kun otetaan huomioon ne yhteydenotot, joita ei ole näytetty toteen. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 198 kohdassa, ettei eräitä valittajien syyksi luetuista 17 yhteydenotosta ollut näytetty toteen. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin myönsi erityisesti valituksenalaisen tuomion 108 kohdassa, ettei komissio esittänyt yhteydenottojen nro 66, 67, 70, 73, 76 ja 78, jotka sisältyvät ainoastaan riidanalaisen päätöksen liitteeseen I eivätkä näin ollen ilmene kyseisen päätöksen perusteluista, osalta mitään toteamuksia, minkä vuoksi sen olisi pitänyt päätellä, ettei valittajilla ollut noin viiden kuukauden aikana yhtään kilpailua rajoittavaa yhteydenottoa.
Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan valittajien mukaan tutkinut, saattoiko noin viiden kuukauden pituinen ajanjakso ilman toteen näytettyä kilpailua rajoittavaa yhteydenpitoa markkinoiden todellisen toiminnan valossa saattaa kyseenalaiseksi valittajien osallistumisen kyseessä olevaan yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki näin ollen oikeudellisen virheen, kun se ei tehnyt päätelmiä omista toteamuksistaan.
Komissio kiistää nämä väitteet.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat väittävät toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi, että valittajat olivat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen 25.7.2007–29.10.2008, ottamatta huomioon omia toteamuksiaan, joiden mukaan kahden yhteydenoton, joihin valittajat olivat osallistuneet, välillä oli kulunut noin viisi kuukautta.
Tältä osin on korostettava olevan myös mahdollista, että yritys on osallistunut välittömästi ainoastaan osaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavasta kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä mutta se on tiennyt kaikesta muusta samoihin päämääriin pyrkivien kartellin muiden osallistujien suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. Tällaisessa tapauksessa komissiolla on oikeus katsoa tämän yrityksen olevan vastuussa kaikesta tällaisen rikkomisen muodostavasta kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä ja näin ollen kyseisestä rikkomisesta kokonaisuudessaan (tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa myös, että tällaisessa tapauksessa se, ettei yritys ole osallistunut kaikkiin kartellin muodostaviin osatekijöihin tai että sen osuus on ollut vähäinen niillä osa‑alueilla, joihin se on osallistunut, voidaan ottaa huomioon ainoastaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa ja mahdollisesti sakon määrää määritettäessä (ks. vastaavasti tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
kohta).
Useamman vuoden kestäneessä rikkomisessa lisäksi se, että kartelli ilmenee eri ajanjaksoina, joiden välillä voi olla pidempiä tai lyhyempiä aikoja, ei vaikuta tämän kartellin olemassaoloon, siltä osin kuin eri toimilla, jotka ovat osa tätä rikkomista, on yksi ainoa tavoite ja ne toteutetaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen yhteydessä (tuomio 21.9.2006, Technische Unie v. komissio,
C‑113/04 P
,
EU:C:2006:593
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 176–200 kohdassa valittajien väitteen, jonka mukaan todisteita komission toteamasta yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta ei ollut.
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti aluksi valituksenalaisen tuomion 178–181 kohdassa merkityksellisestä oikeuskäytännöstä, joka koskee komissiolla olevia velvoitteita, jotka liittyvät todisteisiin yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Se korosti tämän jälkeen mainitun tuomion 186 kohdassa sen kysymyksen osalta, oliko komission arvioitava, olivatko yhteydenottojen väliset ajanjaksot riittävän lyhyitä osoittamaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen, ettei se, ettei näyttöä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolosta ole löydetty tiettyjen ajanjaksojen osalta, estä sitä, että rikkominen katsotaan toteen näytetyksi kyseisiä ajanjaksoja pidemmän kokonaisajanjakson aikana, kun tällainen toteamus perustuu objektiivisiin ja yhtäpitäviin seikkoihin.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lopuksi erityisesti valittajien väitettyjen yhteydenottojen lukumäärästä valituksenalaisen tuomion 198 kohdassa, että vaikka otettaisiin huomioon se, että joitain kyseisistä yhteydenotoista ei ole näytetty selvästi toteen, valittajien yhteydenottojen lukumäärää ei voida pitää vähäisenä.
Unionin yleistä tuomioistuinta ei siis voida moittia siitä, ettei se ottanut huomioon mahdollista noin viiden kuukauden ajanjaksoa kahden yhteydenoton välillä.
Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa, että pisin ajanjakso ilman toteen näytettyä yhteydenottoa oli vain kolme kuukautta.
Toiseksi on todettava, että – toisin kuin valittajat väittävät – unionin yleinen tuomioistuin ei katsonut valituksenalaisen tuomion 198 kohdassa, ettei tiettyjä yhteydenottoja ollut näytetty toteen. Se tarkasteli yksinomaan sellaista mahdollista tilannetta, jossa joitakin niistä yhteydenotoista, joista valittajien katsotaan olevan vastuussa, ei olisi selvästi näytetty toteen, ja päätteli tästä nimenomaan, että edes tässä tilanteessa, kun sitä verrataan kartellin muiden osapuolten tilanteeseen, valittajien osallistumista yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen ei olisi kyseenalaistettu.
Kolmanneksi erityisesti yhteydenottojen nro 66, 67, 70, 73, 76 ja 78 osalta on muistutettava, että kilpailua rajoittavia yhteydenottoja koskevien todisteiden puuttuminen tietyiltä ajanjaksoilta ei estä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista, kun tällainen toteamus perustuu objektiivisiin ja yhtäpitäviin aihetodisteisiin ja kun tämän rikkomisen muodostavilla eri toimilla on yksi ainoa tavoite tämän tuomion 108 kohdassa täsmennetyin edellytyksin.
Unionin yleinen tuomioistuin noudatti perustellusti juuri tätä päättelyä. Se katsoi näin ollen valituksenalaisen tuomion 188–195 kohdassa, että komissio oli osoittanut asianmukaisesti, että valittajat olivat tietoisia yhteisen tavoitteen olemassaolosta ja että ne olivat tarkoituksellisesti myötävaikuttaneet kartellin taloudelliseen ja kilpailua rajoittavaan päämäärään.
Tällaisessa tilanteessa noin viiden kuukauden ajanjakso kahden sellaisen yhteydenoton välillä, joihin valittajat olivat osallistuneet, ei voi, vaikka se olisi näytetty toteen, saattaa kyseenalaiseksi niiden osallistumista kyseessä olevaan yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Valittajat eivät missään tapauksessa voi vedota 26.9.2018 annettuun tuomioon Infineon Technologies v. komissio (
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
) katsoakseen, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tarkistaa, ettei noin viiden kuukauden toteen näytetty ajanjakso ilman kilpailua rajoittava yhteydenottoja saata kyseenalaiseksi valittajien osallistumista väitettyyn yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen. Kyseisen tuomion 50–52 kohdassa on nimittäin kyse kyseisen asian erityisten olosuhteiden analyysistä, kun taas kyseisen tuomion 53 kohdassa unionin tuomioistuin huomautti, että tietyn ajanjakson kestäneen kilpailusääntöjen rikkomisen yhteydessä se, että kartellin ilmenemismuodot tapahtuvat eri ajanjaksoina, joiden välissä voi olla pitempiä tai lyhyempiä ajanjaksoja, ei vaikuta kyseisen kartellin olemassaoloon, koska kyseiseen rikkomiseen kuuluvilla eri toimilla on yksi ainoa päämäärä ja ne ovat osa yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista.
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toisen valitusperusteen toinen osa
–
Asianosaisten lausumat
Toisen valitusperusteensa toisessa osassa valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se laiminlöi perusteluvelvollisuutensa, kun se tukeutui valituksenalaisessa tuomiossa epäjohdonmukaisiin perusteluihin. Valituksenalaisen tuomion perustelut ovat valittajien mukaan nimittäin sisäisesti epäjohdonmukaiset siltä osin kuin kyse on niiden osallistumisesta yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen. Kyseisen tuomion 187 kohdassa esitetty toteamus, jonka mukaan yksittäisten yhteydenottojen välillä kului yleensä vain yksi kuukausi, on ristiriidassa sen mainitun tuomion 108 kohdassa esitetyn toteamuksen kanssa, jonka mukaan yhteydenottoja nro 66, 67, 70, 73, 76 ja 78 ei ollut näytetty toteen. Jos kyseisiä yhteydenottoja ei hyväksyttäisi, siitä olisi nimittäin pääteltävä, että yhteydenpito oli keskeytynyt noin viiden kuukauden ajaksi.
Komissio väittää, että toisen valitusperusteen toinen osa on perusteeton.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisen valitusperusteensa toisessa osassa valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se laiminlöi perusteluvelvollisuutensa, kun se tukeutui valituksenalaisessa tuomiossa epäjohdonmukaisiin perusteluihin.
Tältä osin on riittävää todeta, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa, että ”kantajat osallistuivat useisiin yhteydenottoihin 15 kuukauden ajanjakson aikana, [että] yhteydenottojen välillä kului yleensä vain yksi kuukausi, [että] kantajilla oli joskus useita yhteydenottoja saman kuukauden aikana [ja että] pisin ajanjakso ilman toteen näytettyjä yhteydenottoja [oli] vain kolmen kuukauden mittainen”.
Näin ollen kyseinen toteamus on yleinen eikä sillä voida katsoa tarkoitettavan sitä, ettei mikään yksittäisten yhteydenottojen, joihin valittajat ovat osallistuneet, välinen ajanjakso ole yli kuukauden mittainen.
Toisen valitusperusteen toinen osa perustuu siis valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan, ja se on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Tämän vuoksi toinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomana.
Neljäs valitusperuste
Valittajien neljäs kanneperuste jakautuu kolmeen osaan.
Asianosaisten lausumat
–
Neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa
Valittajat arvostelevat neljännen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se loukkasi sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa vahvistettua periaatetta, jonka mukaan myynnin arvon on kuvastettava rikkomisen taloudellista merkitystä ja kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen suhteellista osuutta ja näin ollen suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Kantajat väittävät, että väitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen aikana Quanta Storage Inc. (jäljempänä Quanta) toimitti myöhemmin Sony Optiarc ‑tavaramerkillä myytyjä optisia levyasemia. Valittajien ja Quantan välisten tulonjakoa koskevien sopimusten nojalla valittajat olivat siirtäneet Quantalle sen suunnittelemia ja valmistamia optisia levyasemia vastaavat tulot. Riidanalaisessa päätöksessä nämä tulot otettiin kuitenkin huomioon kahteen kertaan, kun ne kohdennettiin sekä valittajille että Quantalle.
Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin hylkäsi valittajien väitteen, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä samat tulot oli otettu huomioon kahteen kertaan. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi myös niiden väitteen, jonka mukaan tällä kaksinkertaisella huomioon ottamisella loukattiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta, koska se johti siihen, että valittajille määrättiin sakko, joka aiheettomasti korotti niiden osuutta myynnin arvosta.
Sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa määritellään myynnin arvo asianmukaiseksi vertailuarvoksi rikkomisen taloudellisen merkityksen ja kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen suhteellisen osuuden heijastamiseksi. Valittajien mukaan unionin tuomioistuin on vahvistanut tämän myynnin arvon tulkinnan, joka on edellisessä kohdassa mainittujen periaatteiden mukainen, ja joissakin tapauksissa komissio on pyrkinyt välttämään tällaista kaksinkertaista huomioon ottamista.
Hylätessään valittajien väitteen unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 245 kohdassa, että valittajien esittämä menetelmä vaarantaa kartellikiellon tehokkuuden, sillä silloin riittäisi, että asianomaiset yritykset yhdistyvät kartellin osanottajaan, jotta niiden sakon määrää voitaisiin alentaa. Näiden perustelujen seurauksena unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin vahvisti myynnin arvon huomioon ottamisen kahteen kertaan, mikä merkitsee valittajien mukaan oikeudellista virhettä ja kyseisten periaatteiden loukkaamista.
Komissio katsoo, että neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa on jätettävä tutkimatta. SEUT 256 artiklasta, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdasta seuraa, että valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti, miltä kaikilta osin valittaja vaatii tuomion kumoamista. Tässä neljännen valitusperusteen ensimmäisessä osassa pyritään kuitenkin komission mukaan tosiasiassa ainoastaan siihen, että unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetty kanne tutkitaan uudelleen, ilman, että siinä yksilöitäisiin valituksenalaisessa tuomiossa olevaa erityistä virhettä, minkä vuoksi se ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan.
Neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa on komission mukaan joka tapauksessa perusteeton ja tehoton.
–
Neljännen valitusperusteen toinen osa
Neljännen valitusperusteen toinen osa koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin ei valittajien mukaan vastannut niiden väitteeseen, jonka mukaan myynnin arvon kaksinkertainen huomioon ottaminen lisäsi lainvastaisesti väitetyn rikkomisen taloudellista merkitystä ja näin ollen niille määrättyä sakkoa.
Perusteluvelvollisuuden nojalla unionin yleisen tuomioistuimen on vastattava oikeudellisesti riittävällä tavalla kaikkiin valittajien esittämiin väitteisiin. Unionin yleisen tuomioistuimen esittämät perustelut voivat olla implisiittisiä vain sillä edellytyksellä, että ne, joita asia koskee, saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt niiden väitteitä.
Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan vastannut valittajien esittämiin väitteisiin ja tyytyi esittämään yleisiä näkökohtia, joissa ei vastata suoraan näihin väitteisiin ja erityisesti väitteeseen, joka koskee optisten levyasemien myynnistä saatujen tulojen kaksinkertaista huomioon ottamista.
Komission mielestä neljännen valitusperusteen toinen osa on perusteeton ja tehoton.
–
Neljännen valitusperusteen kolmas osa
Valittajat väittävät neljännen valitusperusteensa kolmannessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen hylätessään niiden väitteen, jonka mukaan komissio ei perustellut sitä, että niiden tapauksessa se poikkesi käytännöstään välttää kaksinkertaista huomioon ottamista, vaikka se oli aikaisemmissa päätöksissään ottanut huomioon myynnin arvon sakon määrää laskiessaan, sillä myynnin arvo heijastaa rikkomisen taloudellista arvoa.
Komissio katsoo, että neljännen valitusperusteen kolmas osa on hylättävä perusteettomana ja tehottomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat väittävät neljännen valitusperusteensa kolmessa osassa, jotka on syytä tutkia yhdessä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta sekä laiminlöi perusteluvelvollisuuttaan vahvistaessaan määrätyn sakon määrän niiden samojen tulojen perusteella, joita käytettiin laskettaessa Quantalle, joka suunnitteli ja valmisti Sony Optiarc ‑tavaramerkillä myytyjä optisia levyasemia tulonjakosopimusten perusteella, määrätyn sakon määrää.
Aluksi on todettava, että valituksesta ilmenee implisiittisesti mutta selvästi, että valittajat viittaavat valituksenalaisen tuomion 237–250 kohtaan, minkä ne ovat sitä paitsi vahvistaneet vastauskirjelmässään. Esillä oleva valitusperuste on näin ollen otettava tutkittavaksi.
Asiakysymyksen osalta on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi aluksi valituksenalaisen tuomion 238 kohdassa, että valittajien väite, jonka mukaan komissio oli ottanut Dellille tapahtuneen myynnin huomioon kahteen kertaan, ei ollut ymmärrettävä, koska ainoastaan valittajat saivat tuloja Delliltä.
Tämän jälkeen se muistutti kyseisen tuomion 239–243 kohdassa oikeuskäytännöstä, jota sovelletaan siihen, miten komissio määrittää unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta määrättävien sakkojen määrän.
Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi lähinnä, että komissio oli riidanalaisessa päätöksessä noudattanut sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa vahvistettua laskentamenetelmää. Se katsoi tältä osin mainitun tuomion 244 kohdassa, että kun komissio tutki niiden tavaroiden myynnin arvoa, joihin kilpailusääntöjen rikkominen liittyi suoraan tai välillisesti, oli loogista, että se käytti sakon määrän laskemisen perustana valittajien Dellille suorittamaa välitöntä myyntiä.
Erityisesti tulojen kaksinkertaista huomioon ottamista koskevasta väitteestä unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 245 kohdassa, että valittajien esittämä menetelmä, jonka mukaan niiden Delliltä saamista tuloista vähennetään Quantalle siirretyt tulot, vaarantaa kartellikiellon tehokkuuden, koska riittäisi, että kartelliin osallistuvat yritykset yhdistyvät, jotta ne voisivat alentaa sakkojensa määrää.
Suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen osalta unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi kyseisen tuomion 246 ja 247 kohdassa, ettei valittajien käyttäytyminen ollut perustavanlaatuisesti erilaista kuin muiden riidanalaisen päätöksen adressaattien käyttäytyminen, kun kyse on sekä tietojen vaihtamisesta muun muassa hintojen osalta että tietojenvaihdon tiheydestä. Se totesi tämän perusteella, ettei riidanalaisella päätöksellä loukattu näitä periaatteita eikä rikottu sakkojen laskennasta annettuja suuntaviivoja.
Ensimmäiseksi valittajien väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin laiminlöi perusteluvelvollisuuttaan, on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimella Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan ja 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan oleva velvollisuus perustella tuomiot ei merkitse sitä, että sen tulisi esittää selvitys, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä. Perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville perusteet, joihin unionin yleinen tuomioistuin tukeutuu, ja unionin tuomioistuimella on niiden avulla käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan valvontaansa valituksen yhteydessä (tuomio 25.11.2020, komissio v. GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Valituksenalaisen tuomion 237–250 kohdassa olevat perustelut ovat edellisessä kohdassa mainitun oikeuskäytännön vaatimusten mukaisia. Unionin yleinen tuomioistuin tutki kaikki valittajien esittämät sakon laskemista koskevat väitteet ja esitti syyt, joiden vuoksi se hylkäsi ne. Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli erityisesti väitettä kaksinkertaisesta huomioon ottamisesta valituksenalaisen tuomion 237 ja 238 kohdassa ja näin ollen esitti perustelut näiden väitteiden hylkäämiselle.
Toiseksi on todettava, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, ettei komissio ollut poikennut sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa vahvistetusta menetelmästä.
Se totesi nimittäin aivan oikein, että komissio oli tämän menetelmän mukaisesti tukeutunut valittajille määrättyä sakkoa laskiessaan muun muassa niiden tavaroiden myynnin arvoon, joihin kilpailusääntöjen rikkominen liittyi suoraan tai välillisesti.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi myös perustellusti, että valittajien esittämä menetelmä, joka ei perustu myynnin arvoon vaan pelkästä välittömästä myynnistä saatuihin tuloihin, vaarantaisi kartellikiellon tehokkuuden eikä sen näin ollen voida katsoa heijastavan rikkomisen taloudellista merkitystä.
Kolmanneksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen periaate on Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa vahvistettu unionin oikeuden yleinen periaate. Tämä periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavoin eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavoin, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti perustella (tuomio 25.11.2020, komissio v. GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 246 kohdassa, ettei valittajien käyttäytyminen poikennut perustavanlaatuisesti muiden riidanalaisen päätöksen adressaattien käyttäytymisestä sen enempää hintatietojen vaihtamisen kuin tämän tietojenvaihdon tiheydenkään osalta. Näin ollen se katsoi kyseisen tuomion 247 kohdassa, ettei kyseisellä päätöksellä loukattu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Toisin kuin valittajat väittävät, tätä päätelmää ei rasita mikään oikeudellinen virhe. Valituksenalaisen tuomion 246 ja 247 kohdasta nimittäin ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti, että komissio sovelsi kaikkiin kyseessä oleviin yrityksiin samaa sakon laskentamenetelmää, joka perustuu myynnin arvon huomioon ottamiseen, eivätkä valittajien esiin tuomat seikat, jotka niiden mukaan oikeuttavat käyttämään erilaista laskentamenetelmää, ole omiaan vaikuttamaan tähän päätelmään.
Neljänneksi suhteellisuusperiaatteen osalta on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut täyden tuomiovaltansa perusteella unionin oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden, unionin tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä unionin yleisen tuomioistuimen harkintavaltaa omallaan, kun se käsittelee oikeuskysymyksiä valituksen yhteydessä. Ainoastaan, jos unionin tuomioistuin arvioi, että seuraamuksen taso on paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se on suhteeton, olisi siis todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sen vuoksi, että sakon määrä on epäasianmukainen (tuomio 30.5.2013, Quinn Barlo ym. v. komissio, C‑70/12 P, ei julkaistu,
EU:C:2013:351
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 26.9.2018, Philips ja Philips France v. komissio,
C‑98/17 P
, ei julkaistu,
EU:C:2018:774
,
kohta).
Valittajat eivät ole kuitenkaan osoittaneet syitä, joiden vuoksi niille määrätyn sakon määrä olisi siinä määrin liiallinen, että se olisi suhteeton.
Edellä esitetystä seuraa, että neljäs valitusperuste on kokonaisuudessaan hylättävä perusteettomana.
Valituksenalaisen tuomion kumoaminen
Kuten tämän tuomion 55–86 kohdassa esitetystä valittajien kolmannen kanneperusteen tarkastelusta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisia virheitä.
Valituksenalainen tuomio on näin ollen kumottava.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi, unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun. Se voi joko itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa on ratkaistava lopullisesti asia, joka on ratkaisukelpoinen.
Kuten tämän tuomion 33 kohdassa todetaan, unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen tueksi valittajat esittivät kaksi kanneperustetta.
Valittajat väittävät unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämässään ensimmäisessä kanneperusteessa niiden osallistumisesta eri rikkomisiin, jotka muodostavat yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen, josta niiden on katsottu olevan vastuussa, että komissio ei esittänyt tätä väitettä hallinnollisen menettelyn aikana ja että mainittu väite esitettiin ensimmäisen kerran riidanalaisessa päätöksessä niiden puolustautumisoikeuksia loukaten. Kyseinen päätös on niiden mukaan myös puutteellisesti perusteltu näiden eri rikkomisten toteamisen osalta.
Perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevasta väitteestä on todettava, että tämän tuomion 78–90 kohdassa esitetyistä syistä komissio ei ole perustellut päätöstään, joka koskee valittajien osallistumista kyseisiin yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostaviin erillisiin rikkomisiin, joista niiden on katsottu olevan vastuussa.
Näin ollen valittajien kanteensa tueksi esittämä ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä ilman, että olisi tarpeen tutkia muita kyseisen kanneperusteen yhteydessä esitettyjä väitteitä, siltä osin kuin siinä arvostellaan komissiota siitä, ettei se perustellut riittävästi riidanalaista päätöstä siltä osin kuin siinä on kyse valittajien osallistumisesta näihin samoihin erillisiin rikkomisiin.
Edellä esitetyn perusteella ja tämän tuomion 55–58 kohdassa esitetyn valossa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohta on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että valittajat ovat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla useisiin erillisiin rikkomisiin.
Valittajat väittävät unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämänsä toisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa, että komissio määräsi niille sakon, joka laskettiin sellaisten Delliltä saatujen tulojen perusteella, jotka oli siirretty Quantalle valittajien ja Quantan välillä voimassa olleiden tulonjakosopimusten nojalla. Toisen kanneperusteen toisessa osassa valittajat väittävät, että koska riidanalaisessa päätöksessä ei otettu huomioon niiden tiettyjen muiden adressaattien toimintaan verrattuna huomattavasti vähäisempää toimintaa, komissio loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta sekä rikkoi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohtaa ja sakkojen laskennasta annettuja suuntaviivoja.
Nyt käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin toisen kanneperusteen ensimmäisen osan osalta katsottava, että tämän tuomion 141–158 kohdassa – joka koskee sakon laskentamenetelmää – esitetyillä perusteilla riidanalaisella päätöksellä ei ole loukattu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta eikä suhteellisuusperiaatetta eikä rikottu sakkojen laskennasta annettuja suuntaviivoja.
Toiseksi toisen kanneperusteen toisesta osasta on todettava, että unionin tuomioistuin hyväksyy unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 253–264 kohdassa esittämät perustelut. Näin ollen näissä kohdissa ja tämän tuomion edellisessä kohdassa esitetyistä syistä kyseinen toinen kanneperuste on hylättävä.
On myös lausuttava unionin tuomioistuimelle SEUT 261 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa myönnetyn täyden tuomiovallan nojalla valittajien maksettavaksi määrättävän sakon määrästä (tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin tuomioistuimella on ratkaistessaan asian itse lopullisesti Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan toisen virkkeen nojalla oikeus täyttä tuomiovaltaansa käyttäen korvata komission arviointi omallaan ja siten poistaa määrätty sakko tai uhkasakko taikka alentaa tai korottaa sen määrää (tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimen on, kun se määrittää määrätyn sakon määrää, itse arvioitava olosuhteet yksittäistapauksessa ja kyseessä olevan rikkomisen luonne (tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän harkintavallan käyttäminen edellyttää asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti, että kunkin seuraamuksen kohteena olevan yrityksen osalta huomioon otetaan kyseessä olevan rikkomisen vakavuus ja kesto muun muassa perustelemista, oikeasuhteisuutta, seuraamusten yksilökohtaista määräämistä ja yhdenvertaista kohtelua koskevia periaatteita noudattaen, eivätkä unionin tuomioistuinta sido komission suuntaviivoissaan määrittelemät ohjeelliset säännöt, vaikka viimeksi mainitut voivatkin ohjata unionin tuomioistuimia niiden käyttäessä täyttä tuomiovaltaansa (tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin katsoo, ettei mikään niistä seikoista, joihin valittajat ovat vedonneet nyt käsiteltävässä asiassa, tai mikään oikeusjärjestyksen perusteisiin liittyvä peruste oikeuta sitä, että se käyttäisi täyttä tuomiovaltaansa alentaakseen riidanalaisen päätöksen 2 artiklan g alakohdassa tarkoitetun sakon määrää.
Kaiken edellä esitetyn perusteella riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohta on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että valittajat ovat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla useisiin erillisiin rikkomisiin, ja kanne on hylättävä muilta osin.
Oikeudenkäyntikulut
Työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin päättää, että asianosainen vastaa omien kulujensa lisäksi osasta toisen asianosaisen kuluja, jos tämä on perusteltua asiassa ilmenneiden seikkojen vuoksi.
Valittajat ovat nyt käsiteltävässä tapauksessa vaatineet komission velvoittamista korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa käydyistä menettelyistä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut, ja komissio on hävinnyt asian muutoksenhakuvaiheessa ja osittain ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiensä vaatimusten osalta. Valittajien vaatimukset on hylätty osittain ensimmäisessä oikeusasteessa.
Unionin tuomioistuin katsoo kuitenkin, että kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, komission on vastattava sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn menettelyyn että muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se on velvoitettava korvaamaan kaikki valittajille tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä puolet niille ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista. Valittajat vastaavat puolesta ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 12.7.2019 antama tuomio Sony Optiarc ja Sony Optiarc America vastaan komissio (
T‑763/15
, ei julkaistu,
EU:T:2019:517
) kumotaan.

2)
SEUT 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.39639 – Optiset levyasemat) 21.10.2015 tehdyn komission päätöksen C(2015) 7135 final 1 artiklan g alakohta kumotaan siltä osin kuin siinä todetaan, että Sony Optiarc Inc. ja Sony Optiarc America Inc. ovat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla 25.7.2007–29.10.2008 ja 25.7.2007–31.10.2007 useisiin erillisiin rikkomisiin.

3)
Kanne hylätään muilta osin.

4)
Euroopan komissio vastaa sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn menettelyyn että muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se velvoitetaan korvaamaan kaikki Sony Optiarc Inc:lle ja Sony Optiarc America Inc:lle tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä puolet niille ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.

5)
Sony Optiarc Inc. ja Sony Optiarc America Inc. vastaavat puolesta ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.