CELEX: 62017TJ0170
Javna služba
Dužnosnici
Članak 42.c Pravilnika o osoblju
Slanje na dopust u interesu službe
Automatsko umirovljenje
Pravni interes
Dopuštenost
Područje primjene zakona
Doslovno, kontekstualno i teleološko tumačenje

Pravni okvir
Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) uspostavljen je Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. o utvrđivanju Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i uvjeti zaposlenja koji se primjenjuju na ostale službenike tih Zajednica i uvođenju posebnih mjera koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije (
SL 1968., L 56, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena, među ostalim, Uredbom (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. (
SL 2013., L 287, str. 15
.).
Člankom 35. Pravilnika o osoblju, koji je dio poglavlja 2. glave III. tog pravilnika, predviđa se da se dužnosniku može dodijeliti jedan od sljedećih administrativnih statusa: aktivna služba, upućivanje, dopust za osobne potrebe, mirovanje, dopust za služenje vojnog roka, roditeljski ili obiteljski dopust i dopust u interesu službe.
Članak 42.c Pravilnika o osoblju, koji je dio istog poglavlja, predviđa kako slijedi:
„Najranije pet godina prije dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu dužnosnika, dužnosnik s najmanje deset godina službe može odlukom tijela za imenovanje biti poslan na dopust u interesu službe za organizacijske potrebe povezane sa stjecanjem novih kompetencija unutar institucija.
Ukupan broj dužnosnika poslanih na dopust u interesu službe svake godine ne može biti veći od 5 % dužnosnika svih institucija koji su umirovljeni prethodne godine. Ukupan broj izračunan na taj način dodjeljuje se svakoj instituciji u skladu s njihovim brojem dužnosnika na dan 31. prosinca prethodne godine. Rezultat takve raspodjele zaokružuje se na najbliži viši cijeli broj za svaku instituciju.
Takav dopust nije stegovna mjera.
Trajanje dopusta odgovara u načelu razdoblju do kojeg dužnosnik navrši dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu. Međutim, u iznimnim slučajevima tijelo za imenovanje može odlučiti prekinuti dopust i vratiti dužnosnika na radno mjesto.
Kad dužnosnik koji je na dopustu u interesu službe navrši dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu, automatski ga se umirovljuje.
Dopust u interesu službe uređen je sljedećim pravilima:
(a)
na dužnosnikovo se radno mjesto može imenovati drugi dužnosnik;
(b)
dužnosnik na dopustu u interesu službe nema pravo na napredovanje u viši stupanj ili promaknuće u viši razred.
Dužnosnik koji je na takvom dopustu prima naknadu izračunanu u skladu s Prilogom IV.
Na zahtjev dužnosnika naknada podliježe uplati doprinosa u sustav mirovinskog osiguranja koji se izračunavaju na temelju te naknade. U tom slučaju radni staž u svojstvu dužnosnika na dopustu u interesu službe uzima se u obzir za potrebe izračuna mirovinskog staža u smislu članka 2. Priloga VIII.
Naknada ne podliježe koeficijentu ispravka.”
Članak 47. Pravilnika o osoblju dio je poglavlja 4. glave III. tog pravilnika naslovljenog „Prestanak radnog odnosa”. Tim je člankom predviđeno da služba može prestati ostavkom, obveznom ostavkom, umirovljenjem u interesu službe, otkazom zbog stručne nesposobnosti, udaljivanjem s radnog mjesta, umirovljenjem ili smrću.
Članak 52. prvi stavak točke (a) i (b) Pravilnika o osoblju, koji je također dio poglavlja 4., predviđa, među ostalim, da se, ne dovodeći u pitanje članak 50. Pravilnika osoblju (koji se tiče umirovljenja u interesu službe za više dužnosnike), dužnosnik umirovljuje automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojem navršava 66 godina života, ili na vlastiti zahtjev zadnjeg dana u mjesecu na koji se zahtjev odnosi ako je navršio dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu.
Prilog XIII. Pravilniku o osoblju sadržava prijelazne mjere koje se primjenjuju na dužnosnike.
Članak 22. stavak 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju određuje kako slijedi:
„1.   Dužnosnici koji 1. svibnja 2004. imaju 20 ili više godina staža u službi imaju pravo na starosnu mirovinu kada navrše 60 godina.
Dužnosnici koji 1. svibnja 2014. imaju 35 ili više godina i koji su stupili u službu prije 1. siječnja 2014. imaju pravo na starosnu mirovinu u dobi prikazanoj u sljedećoj tablici:
Dob na dan 1. svibnja 2014.
Dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu
60 godina i više
60 godina
59 godina
60 godina i dva mjeseca
58 godina
60 godina i četiri mjeseca
[…]
[…]
35 godina
64 godine i osam mjeseci
Dužnosnici koji 1. svibnja 2014. imaju manje od 35 godina imaju pravo na starosnu mirovinu u dobi od 65 godina.
Međutim, za dužnosnike koji 1. svibnja 2014. imaju 45 ili više godina i koji su u službu stupili između 1. svibnja 2004. i 31. prosinca 2013. dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu ostaje 63 godine.
Za dužnosnike koji su prije 1. siječnja 2014. zaposleni u službi dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu koja se uzima u obzir za sva upućivanja na dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu u ovom Pravilniku o osoblju utvrđuje se u skladu s prethodno navedenim odredbama, osim ako je ovim Pravilnikom o osoblju predviđeno drugačije.”
Članak 23. stavak 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju predviđa, među ostalim, da se dužnosnik koji je u službi prije 1. siječnja 2014. umirovljuje automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojemu navrši 65. godina života.
Okolnosti spora
Tužitelj, osoba RW, bivši je dužnosnik Europske komisije. On je 1. listopada 1982. stupio u službu u toj instituciji te je od 12. prosinca 1999. bio raspoređen u Glavnu upravu (GU) „Obrazovanje i kultura”. Dana 1. siječnja 2010. promaknut je u razred AD 12.
Dopisom od 1. prosinca 2016. Glavna uprava (GU) „Ljudski resursi i sigurnost” (u daljnjem tekstu GU HR) obavijestila je tužitelja o namjeri tijela za imenovanje da ga primjenom članka 42.c Pravilnika o osoblju pošalje na dopust u interesu službe s učinkom od 1. travnja 2017.
Dana 14. prosinca 2016. tužitelj je iznio očitovanja o dopisu od 1. prosinca 2016. te je zahtijevao da ga se sasluša.
Dana 13. siječnja 2017. održan je sastanak između tužitelja i načelnika odjela „Upravljanje karijerama i mobilnost”, i to u prisutnosti predstavnika osoblja, člana gore navedenog odjela i predstavnika GU‑a „Obrazovanje i kultura”.
Nakon tog sastanka odjel GU HR‑a „Upravljanje karijerama i mobilnost” dostavio je tijelu za imenovanje pozitivno mišljenje glede primjene članka 42.c Pravilnika o osoblju u odnosu na tužitelja.
Odlukom od 2. ožujka 2017. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) tijelo za imenovanje odlučilo je, kao prvo, da na temelju članka 42.c Pravilnika o osoblju tužitelja pošalje na dopust u interesu službe s danom 1. lipnja 2017. i da ga, kao drugo i uzimajući u obzir to da je već bio navršio dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu u skladu s člankom 22. stavkom 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju, istog dana automatski umirovi na temelju članka 42.c petog stavka Pravilnika o osoblju.
Dana 20. ožujka 2017. tužitelj je na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju podnio žalbu protiv pobijane odluke, koja je 26. srpnja 2017. odbijena izričitom odlukom tijela za imenovanje.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 20. ožujka 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak. Tužitelj je tajništvu Općeg suda zasebnim aktom podnio istog dana i zahtjev za privremenu pravnu zaštitu, na temelju članaka 278. i 279. UFEU‑a, kojim se traži odgoda izvršenja pobijane odluke. Primjenom članka 91. stavka 4. Pravilnika o osoblju glavni je postupak bio suspendiran.
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 20. ožujka 2017. tužitelj je zatražio zaštitu identiteta u skladu s člankom 66. Poslovnika Općeg suda. Odlukom od 17. svibnja 2017. Opći sud prihvatio je taj zahtjev.
Rješenjem od 18. svibnja 2017., RW/Komisija (
T‑170/17 R
, neobjavljeno,
EU:T:2017:351
), predsjednik Općeg suda odredio je odgodu izvršenja pobijane odluke.
U skladu s člankom 91. stavkom 4. Pravilnika o osoblju, glavni je postupak nastavljen nakon što je 26. srpnja 2017. donesena izričita odluka kojom se odbija tužiteljeva žalba.
Rješenjem od 10. siječnja 2018., Komisija/RW (
C‑442/17 P(R
), neobjavljeno,
EU:C:2018:6
), potpredsjednik Suda odbio je Komisijinu žalbu podnesenu protiv rješenja od 18. svibnja 2017., RW/Komisija (
T‑170/17 R
, neobjavljeno,
EU:T:2017:351
).
Pisani dio postupka zatvoren je 9. siječnja 2018. nakon podnošenja odgovora na repliku.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 2. veljače 2018. tužitelj je postavio obrazloženi zahtjev na temelju članka 106. stavka 1. Poslovnika kako bi bio saslušan u okviru usmenog dijela postupka.
Na raspravi od 11. prosinca 2018. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na pitanja koja je postavio Opći sud.
Nakon rasprave Opći sud pozvao je stranke da se međusobno dogovore o mogućem mirnom rješavanju spora, uključujući troškove postupka. Predsjednik drugog vijeća Općeg suda odredio je strankama rok koji je istjecao 31. siječnja 2019. kako bi one obavijestile Opći sud o ishodu tog dogovora te je odlučio usmeni dio postupka zadržati otvorenim.
Usmeni dio postupka zatvoren je odlukom predsjednika drugog vijeća Općeg suda od 4. veljače 2019., nakon informacije koju su dopisima od 29. siječnja 2019. stranke priopćile Općem sudu i prema kojoj nije došlo do dogovora radi mirnog rješavanja spora.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku „kojom se [on] automatski umirovljuje s učinkom od 1. lipnja 2017.”;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Dopuštenost tužbe
Komisija ističe da se zahtjev za poništenje, kako je postavljen u tužbi kojom se postupak pokreće, ne odnosi na oba predmeta pobijane odluke, to jest na slanje na dopust u interesu službe i automatsko umirovljenje tužitelja, nego samo na drugi. No ta dva predmeta nisu međusobno odvojiva, tako da bi djelomično poništenje pobijane odluke dovelo do izmjene njezine biti. U tim okolnostima i s obzirom na sudsku praksu prema kojoj je djelomično poništenje pravnog akta Unije moguće samo ako su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka akta, Komisija zaključuje da je zahtjev za poništenje koji je ovdje tužitelj podnio nedopušten, ili da su nedopuštena barem prva dva tužbena razloga istaknuta njemu u prilog.
Tužitelji osporava argument Komisije o postojanju zapreke vođenju postupka.
Uvodno valja potvrditi Komisijinu analizu prema kojoj oba predmeta pobijane odluke, to jest slanje tužitelja na dopust u interesu službe i, istovremeno, njegovo automatsko umirovljenje, nisu međusobno odvojiva. Naime, iz petog stavka članka 42.c Pravilnika o osoblju nedvosmisleno proizlazi da se slanje dotičnih dužnosnika na dopust u interesu službe ne može proširiti preko „dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, s obzirom na to da je za dužnosnike koji su u službu stupili prije 1. siječnja 2014. ta dob određena petim podstavkom članka 22. stavka 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju, tako da, ako se slanje na dopust u interesu službe tiče dužnosnika koji je već navršio „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, taj dužnosnik mora istovremeno biti automatski umirovljen. Ova je analiza primijenjena u pobijanoj odluci u okviru koje je tužitelj poslan na dopust u interesu službe i, istovremeno, automatski umirovljen (vidjeti točku 14. ove presude). Naime, tužitelj je na dan na koji je pobijana odluka počela proizvoditi učinke imao 63 godine te je dakle prešao „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, koja je u njegovu slučaju bila postavljena na 60 godina na temelju petog podstavka članka 22. stavka 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju, u vezi s prvim podstavkom te odredbe. Budući da je na dan slanja na dopust u interesu službe tužitelj bio prešao „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, on je istovremeno automatski umirovljen na temelju članka 42.c petog stavka Pravilnika o osoblju.
Budući da je Komisijina analiza o neodvojivosti oba predmeta pobijane odluke bila potvrđena, valja istaknuti da se argument o postojanju zapreke vođenju postupka, koji ona ističe, zasniva na pretpostavci da zahtjev za poništenje postavljen u tužbi jest zahtjev za djelomično poništenje jer se odnosi samo na drugi predmet pobijane odluke, to jest onaj o tužiteljevu automatskom umirovljenju.
No ova pretpostavka u Komisijinoj argumentaciji je pogrešna.
Doduše, tužiteljev zahtjev sadržava dio rečenice „kojom se tužitelj automatski umirovljuje s učinkom od 1. lipnja 2017.”. Međutim, taj se dio rečenice ne može shvatiti na način da se njime predmet zahtjeva za poništenje ograničava samo na tužiteljevo umirovljenje.
Naime, iz sadržaja tužbe proizlazi da se zahtjev za poništenje odnosi na oba predmeta pobijane odluke jer tužitelj nije jasno odredio vezu koja, prema rasuđivanju koje se slijedi u pobijanoj odluci, postoji između njegova slanja na dopust u interesu tužbe i njegova automatskog umirovljenja. U tom pogledu valja uputiti, među ostalim, na točku 34. tužbe u okviru prvog tužbenog razloga za poništenje, u skladu s kojom: „U ovom je slučaju tijelo za imenovanje donijelo odluku o slanju na dopust u interesu službe, što je izjednačeno s automatskim umirovljenjem tužitelja”.
Valja također uputiti na drugi tužbeni razlog za poništenje koji se temelji na povredi područja primjene zakona u okviru kojeg tužitelj ističe u biti da članak 42.c Pravilnika o osoblju nije primjenjiv na njega s obzirom na to da je prešao „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu” u smislu prvog stavka te odredbe. Naime, jasno je da bi u slučaju da Opći sud prihvati taj tužbeni razlog to dovelo do poništenja pobijane odluke u cijelosti iz razloga što bi ona bila lišena pravne osnove, a ne do njezina djelomičnog poništenja samo u dijelu u kojem se njome tužitelja automatski umirovljuje.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se unatoč dijelu rečenice „kojom se tužitelj automatski umirovljuje s učinkom od 1. lipnja 2017.”, a koji se nalazi u tužiteljevu zahtjevu, zahtjev za poništenje postavljen u tužbi jasno odnosi na oba predmeta pobijane odluke koji su međusobno neodvojivi i tiču se slanja tužitelja na dopust u interesu službe i, istovremeno, njegova automatskog umirovljenja. Stoga se nije radilo o zahtjevu za djelomično poništenje, kao što to Komisija tvrdi. Iz toga slijedi da Komisijin argument o postojanju zapreke vođenju postupka treba odbiti.
Zadržavanje tužiteljeva pravnog interesa
Komisija je na raspravi istaknula da presuda koju bi u ovom slučaju Opći sud donio ne bi imala nikakav učinak na tužiteljev položaj. Komisija je objasnila da je zbog odgode izvršenja pobijane odluke, koju je naložio sudac privremene pravne zaštite, tužitelj bio zadržan kao dužnosnik u aktivnoj službi unutar institucije „najdulje što je dopušteno Pravilnikom o osoblju”, to jest do 1. studenoga 2018., odnosno dana na koji je navršio dob od 65 godina i automatski umirovljen na temelju članka 23. stavka 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju. Zbog navedene je odgode tužitelj mogao izbjeći slanje na dopust u interesu službe, kojemu se protivio, i nastaviti primati redovite primitke od rada te je u konačnici bio automatski umirovljen pod istim uvjetima kao što su oni koji bi se primjenjivali da nije donesena nikakva odluka u odnosu na njega na temelju članka 42.c Pravilnika o osoblju. Na temelju te je argumentacije Komisija zaključila da tužiteljev pravni interes više ne postoji.
Tužitelj je osporio Komisijin zaključak o tome da je tijekom postupka njegov pravni interes nestao.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi osobi koja ulazi u područje primjene Pravilnika o osoblju bilo dopušteno da u okviru tužbe podnesene na temelju članaka 90. i 91. navedenog pravilnika zahtijeva poništenje akta kojim je oštećena u smislu članka 90. stavka 2. istog pravilnika, ona mora u trenutku podnošenja tužbe imati interes koji je postojeći i stvaran te dovoljno ozbiljan da se taj akt poništi, pri čemu takav interes pretpostavlja da mu zahtjev može po svojem rezultatu pribaviti korist. Kao uvjet za dopuštenost, tužiteljev pravni interes mora se ocijeniti u trenutku podnošenja tužbe. Međutim, kako bi osoba na koju se Pravilnik o osoblju odnosi mogla ustrajati u tužbi za poništenje odluke tijela za imenovanje, potrebno je da ona sačuva osobni interes za poništenje ove potonje. U tom pogledu, ako stvaran pravni interes ne postoji, postupak treba obustaviti (vidjeti presudu od 8. studenoga 2018., Cocchi i Falcione/Komisija,
T‑724/16 P
, neobjavljena,
EU:T:2018:759
, t.
50.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju Komisijini navodi izneseni u točki 37. ove presude, koje tužitelj nije osporio, mogu zapravo navesti na dvojbu o tome nije li tužiteljev pravni interes nestao tijekom postupka.
No, kao što je to sama Komisija navela tijekom rasprave, ako pobijana odluka ostane valjana i sud Unije je ne poništi, ona bi možda mogla služiti kao temelj za to da Komisija od tužitelja potražuje razliku između iznosa plaćenih po osnovi plaće isplaćene tijekom razdoblja od 1. lipnja 2017., kao dana na koji je pobijana odluka počela proizvoditi učinke, i 1. studenoga 2018., kao dana tužiteljeva automatskog umirovljenja, te iznosa koje bi ovaj potonji mogao potraživati po osnovi svoje mirovine, da je pobijana odluka bila odmah izvršena i da njezino izvršenje nije bilo odgođeno.
Proizlazi da tužitelj, kao što je osim toga istaknuo na raspravi, i dalje ima interes da zahtijeva poništenje pobijane odluke i njezin nestanak iz pravnog poretka Unije kako bi imao sigurnost da u budućnosti Komisija neće od njega potraživati razliku u iznosima opisanu u točki 41. ove presude.
Ovaj zaključak nije doveden u pitanje ni Komisijinom tvrdnjom na raspravi da bi mogućnost povrata gore navedene razlike u iznosima bila složena za provesti jer je tužitelj nastavio raditi kao dužnosnik u aktivnoj službi do svojeg automatskog umirovljenja 1. studenoga 2018., kao ni njezinim uvjeravanjem danim na raspravi da ona u svakom slučaju neće od tužitelja zahtijevati gore navedenu razliku u iznosima. Naime, radi se o pukim tvrdnjama i uvjeravanjima Komisije koji, osim toga, ne dovode u pitanje činjenicu da zadržavanje pobijane odluke u pravnom poretku Unije jest izvor pravne nesigurnosti za tužitelja, iz kojeg proizlazi njegov i dalje stvaran interes za poništenje te odluke.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja zaključiti da tužitelj i dalje ima pravni interes.
Meritum
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe tri tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članaka 47. i 52. Pravilnika o osoblju, drugi na povredi područja primjene zakona, u ovom slučaju članka 42.c Pravilnika o osoblju, i, treći, na povredi obveze obrazlaganja i prava obrane. Tužitelj je u replici naveo da odustaje od trećeg tužbenog razloga.
Budući da u okviru drugog tužbenog razloga Opći sud mora odrediti područje primjene članka 42.c Pravilnika o osoblju, koji je pravna osnova pobijane odluke, prije svega valja ispitati taj tužbeni razlog.
Uvodne napomene
Tužitelj tvrdi, osobito na temelju doslovnog i kontekstualnog tumačenja članka 42.c Pravilnika o osoblju, da ta odredba nije primjenjiva na dužnosnike koji su, kao i on, navršili „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu” u smislu te odredbe u vezi s člankom 22. stavkom 1. petim podstavkom Priloga XIII. Pravilniku o osoblju. Tužitelj osobito ističe da dopust u interesu službe, kao administrativni status u koji su dotični dužnosnici stavljeni na temelju članka 42.c Pravilnika o osoblju, treba trajati određeno vrijeme. No primjena te odredbe na dužnosnike koji su na dan te primjene navršili „dob za stjecanja prava na odlazak u mirovinu” dovela bi do toga da na temelju petog stavka članka 42.c Pravilnika o osoblju navedeni dužnosnici budu poslani na dopust u interesu službe i istovremeno automatski umirovljeni, tako da bi svrha te odredbe bila izokrenuta, a uvjeti koji su predviđeni Pravilnikom o osoblju i pod kojima može doći do prestanka dužnosnikove službe zaobiđeni. Tužitelj zaključuje da je u ovom slučaju tijelo za imenovanje povrijedilo područje primjene članka 42.c Pravilnika o osoblju i da pobijanu odluku treba po toj osnovi poništiti.
Iznoseći argumente koji se temelje, među ostalim, na tekstu članka 42.c Pravilnika o osoblju i njegovu
ratio legis
, Komisija osporava pretpostavku tužitelja i tvrdi da se ta odredba može primijeniti na dužnosnika koji je navršio „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, kao što je to slučaj s tužiteljem.
Uvodno valja primijetiti, kao što to tužitelj pravilno navodi, da primjena članka 42.c Pravilnika o osoblju na dužnosnika koji je navršio „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu” u smislu te odredbe dovodi do njegova slanja na dopust u interesu tužbe i, istovremeno, do njegova automatskog umirovljenja na temelju petog stavka gore navedene odredbe. Ova je analiza primijenjena u pobijanoj odluci u odnosu na tužitelja, kao što je to već utvrđeno u točki 30. ove presude.
Proizlazi da pitanje koje se postavlja jest ono može li se članak 42.c Pravilnika o osoblju primijeniti na dužnosnike koji su, kao i tužitelj, navršili „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu” u smislu te odredbe, uzimajući u obzir činjenicu da ta primjena dovodi do slanja na dopust u interesu tužbe i, istovremeno, do automatskog umirovljenja navedenih dužnosnika. U tom smislu valja, stoga, odrediti područje primjene
ratione personae
članka 42.c Pravilnika o osoblju, što je potrebno za njegovo tumačenje.
Doslovno tumačenje
Članak 42.c prvi stavak Pravilnika o osoblju predviđa da se slanje dotičnog dužnosnika na dopust u interesu službe primjenjuje „najranije pet godina prije dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu dužnosnika”. Kao što je Komisija to ispravno navela na raspravi, izraz „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu dužnosnika”, na koji se nailazi u prvom stavku članka 42.c Pravilnika o osoblju, odgovara izrazu „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, na koji se nailazi u četvrtom i petom stavku te odredbe. Slijedom navedenog, za utvrđivanje „dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu dužnosnika” glede dužnosnika koji su u službu stupili prije 1. siječnja 2014. treba, kao i glede utvrđivanja „dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, uputiti na članak 22. stavak 1. peti podstavak Priloga XIII. Pravilniku o osoblju, koji određuje kako slijedi:
„[z]a dužnosnike koji su prije 1. siječnja 2014. zaposleni u službi dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu koja se uzima u obzir za sva upućivanja na dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu u ovom Pravilniku o osoblju utvrđuje se u skladu s prethodno navedenim odredbama, osim ako je ovim Pravilnikom o osoblju predviđeno drugačije.”
Izraz „prethodno navedene odredbe”, spomenut u petom podstavku članka 22. stavka 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju, upućuje na prva četiri podstavka te odredbe, kojima je određena dob od koje dužnosnici, koji su u službu stupili prije 1. siječnja 2014., mogu zahtijevati odlazak u mirovinu koristeći se starosnom mirovinom.
Glede dužnosnika koji su u službu stupili nakon 1. siječnja 2014. izraz „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu dužnosnika”, spomenut u članku 42.c prvom stavku Pravilnika o osoblju, upućuje na dob za automatski odlazak u mirovinu predviđenu u članku 52. prvom stavku točki (a) Pravilnika o osoblju koja iznosi 66 godina, kao što su to stranke potvrdile na raspravi.
Stoga iz teksta članka 42.c prvog stavka Pravilnika o osoblju proizlazi da se tom odredbom pružaju informacije o danu od kojeg se ta odredba može primijeniti na dužnosnika, to jest „najranije pet godina prije dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu dužnosnika”. Osim toga, kao što to Komisija pravilno ističe glede dužnosnika koji su u službu stupili prije 1. siječnja 2014., tekst te odredbe ne isključuje mogućnost da se ona primijeni na dužnosnika koji je navršio i,
a fortiori
, prešao „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu dužnosnika”.
S obzirom na to, valja podsjetiti da članak 42.c četvrti stavak Pravilnika o osoblju predviđa da trajanje dopusta u interesu službe odgovara „u načelu” razdoblju do kojeg dotični dužnosnik „navrši dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, ali da „u iznimnim slučajevima” tijelo za imenovanje može odlučiti prekinuti dopust i vratiti dužnosnika na radno mjesto.
Izrazi „trajanje dopusta” i „razdoblje do kojeg dužnosnik navrši dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, na koje se nailazi u članku 42.c četvrtom stavku prvoj rečenici Pravilnika o osoblju, potkrepljuju tužiteljevu pretpostavku da dopust u interesu službe mora trajati određeno vrijeme. Nasuprot onome što Komisija navodi, izraz „u načelu”, na koji se nailazi u toj rečenici, ne dovodi u pitanje gore navedeni zaključak. Naime, taj se izraz mora shvatiti s obzirom na drugu rečenicu u članku 42.c četvrtom stavku Pravilnika o osoblju, u skladu s kojim:
„Međutim, u iznimnim slučajevima tijelo za imenovanje može odlučiti prekinuti dopust i vratiti dužnosnika na radno mjesto.”
Tako se pokazuje da izraz „u načelu” ne dokazuje postojanje mogućeg odstupanja od načela prema kojem dopust u interesu službe mora trajati određeno vrijeme, nego dokazuje mogućnost odstupanja od načela da se dopust u interesu službe prekida na dan na koji dotični dužnosnik navrši „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, pri čemu je to moguće odstupanje povezano s okolnošću da tijelo za imenovanje može „u iznimnim slučajevima” odlučiti vratiti navedenog dužnosnika na radno mjesto i tako prekinuti dopust u interesu službe.
Tužiteljeva pretpostavka da dopust u interesu službe mora trajati određeno vrijeme potkrijepljena je tekstom petog stavka članka 42.c Pravilnika o osoblju kojim je predviđeno da „[k]ad dužnosnik koji je na dopustu u interesu službe navrši dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu, automatski ga se umirovljuje”. Iz tog teksta proizlazi, i konkretnije iz korištenja glagola „navršiti”, da automatsko umirovljenje pretpostavlja da se dotični dužnosnik nalazi na dopustu u interesu službe na dan na koji navrši „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu” i da taj dopust traje određeno vrijeme.
S obzirom na prethodna razmatranja valja zaključiti da tekst članka 42.c Pravilnika o osoblju potkrepljuje tužiteljevu pretpostavku prema kojoj dopust u interesu službe mora trajati određeno vrijeme, a što isključuje da to slanje na dopust može biti istovremeno s automatskim umirovljenjem. Isključenje mogućnosti da slanje na dopust u interesu službe može biti istovremeno s automatskim umirovljenjem dotičnog dužnosnika znači, s obzirom na razmatranja sadržana u točkama 30. i 50. ove presude, da se gore navedena odredba ne može primijeniti na dužnosnike koji su, kao i tužitelj, navršili „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”.
Valja ispitati nije li ovaj zaključak opovrgnut kontekstualnim i teleološkim tumačenjem članka 42.c Pravilnika o osoblju.
Kontekstualno tumačenje
Valja podsjetiti da je članak 42.c Pravilnika o osoblju dio poglavlja 2. glave III. tog pravilnika naslovljenog „Administrativni status”. U skladu s člankom 35. Pravilnika o osoblju, koji se nalazi u istom poglavlju, dužnosniku se može dodijeliti jedan od sljedećih administrativnih statusa: aktivna služba, upućivanje, dopust za osobne potrebe, mirovanje, dopust za služenje vojnog roka, roditeljski ili obiteljski dopust i dopust u interesu službe.
S druge strane, „prestanak radnog odnosa” uređen je poglavljem 4. glave III. Pravilnika o osoblju. Člankom 47. Pravilnika o osoblju, koji se nalazi u tom poglavlju, definirani su slučajevi prestanka službe, i to kao ostavka, obvezna ostavka, umirovljenje u interesu službe, otkaz zbog stručne nesposobnosti, udaljivanje s radnog mjesta, umirovljenje ili smrt.
Stoga se pokazuje da, dok je dopust u interesu službe zakonodavac Unije osmislio kao „administrativni status” koji se dužnosniku može dodijeliti tijekom njegove karijere u institucijama Unije, Komisijina pretpostavka o mogućnosti primjene članka 42.c Pravilnika o osoblju na dužnosnika koji je navršio „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, i time o mogućnosti da ga se pošalje na dopust u interesu službe istovremeno s automatskim umirovljenjem, dovodi do preoblikovanja predmetne mjere iz „administrativnog statusa” u slučaj „prestanka radnog odnosa”. Naime, kao što je to istaknuo sudac privremene pravne zaštite, Komisijina primjena članka 42.c Pravilnika o osoblju u pobijanoj odluci sliči „automatskom umirovljenju u interesu službe” protiv volje zainteresirane osobe (rješenje od 18. svibnja 2017., RW/Komisija,
T‑170/17 R
, neobjavljeno,
EU:T:2017:351
, t.
61.
).
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da mjesto članka 42.c Pravilnika o osoblju u poglavlju 2. glave III. tog pravilnika nije spojivo s gore navedenom pretpostavkom Komisije, a u svakom slučaju ne opovrgava zaključak iznesen u točki 59. ove presude.
Teleološko tumačenje
Komisija tvrdi da je
ratio legis
članka 42.c Pravilnika o osoblju optimizirati upravljanje ljudskim resursima institucija. Ta odredba dopušta određenu mogućnost prilagodbe u upravljanju osobljem koje je blizu ili na odlasku u mirovinu, pri čemu se dotičnom osoblju nudi razumna naknada. Komisija smatra da zakonodavac Unije nije namjeravao ograničiti područje primjene teksta na dužnosnike koji nisu na odlasku u mirovinu. Optimizacija koja se nastoji postići pretpostavlja najširu diskreciju tim više što se, s jedne strane, provodi uz poštovanje interesa dotičnog dužnosnika i što se, s druge strane, mjera prioritetno odnosi na dužnosnike blizu umirovljenja. Bilo bi paradoksalno da je mjera neprimjenjiva na dužnosnike koji su već navršili dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu. Komisija tako tvrdi da restriktivno tumačenje koje tužitelj zastupa lišava mjeru predviđenu u članku 42.c Pravilnika o osoblju dijela njezine djelotvornosti i njezine biti.
Doduše, kao što Komisija ispravno navodi pozivajući se na uvodnu izjavu 7. Uredbe br. 1023/2013, svrha članka 42.c Pravilnika o osoblju jest u konačnici optimizacija upravljanja ljudskim resursima institucija. Međutim, kao što, osim toga, sama Komisija to ističe, zakonodavac Unije osigurava da se slanjem na dopust u interesu službe, prema riječima koje Komisija koristi, „u dovoljnoj mjeri štite prava dotičnih dužnosnika”.
U tom pogledu valja podsjetiti da sedmi stavak članka 42.c Pravilnika o osoblju predviđa da dužnosnik poslan na dopust u interesu službe prima naknadu izračunanu u skladu s Prilogom IV. Pravilniku o osoblju. Iz jedinog članka prvog stavka tog priloga, u vezi s člankom 42.c Pravilnika o osoblju, proizlazi da tijekom prva tri mjeseca primjene mjere ta mjesečna naknada odgovara iznosu osnovne plaće dotičnog dužnosnika. Od četvrtog do šestog mjeseca ona iznosi 85 % osnovne plaće, a potom i do automatskog umirovljenja 70 % osnovne plaće.
Kao odredbu koju je zakonodavac Unije predvidio, i koja za dotične dužnosnike ublažava nepogodnosti slanja na dopust u interesu službe, valja također uputiti na osmi stavak članka 42.c Pravilnika o osoblju kojim se, u biti, omogućuje dotičnom dužnosniku da tijekom razdoblja u kojem je poslan na dopust u interesu službe nastavi uplaćivati doprinose u sustav mirovinskog osiguranja kako bi se povećao iznos mirovine koju će primati nakon svojeg umirovljenja.
Mora se utvrditi da, ako se dopusti da se članak 42.c Pravilnika o osoblju primijeni na dužnosnika koji je navršio „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu” i da ga se, prema tome, automatski umirovi istovremeno s njegovim slanjem na dopust u interesu službe, navedeni dužnosnik ne bi imao nikakve koristi od odredaba predviđenih u sedmom i osmom stavku članka 42.c Pravilnika o osoblju jer bi trajanje dopusta u interesu službe bilo bez učinka. U tim bi okolnostima ravnoteža, koju je zakonodavac Unije nastojao postići u okviru donošenja članka 42.c Pravilnika o osoblju, i to između razmatranja o optimiziranom upravljanju ljudskim resursima institucija i razmatranja o dostatnoj zaštiti interesa dotičnih dužnosnika, bila narušena na štetu ovih potonjih razmatranja.
Osim toga, mora se također utvrditi da u slučaju automatskog umirovljenja istovremeno sa slanjem na dopust u interesu službe tijelo za imenovanje ne bi imalo mogućnost ponuđenu četvrtim stavkom članka 42.c Pravilnika o osoblju, makar „u iznimnim slučajevima”, da prekine dopust u interesu službe i vrati dužnosnika na radno mjesto. Proizlazi da gore navedeni slučaj nije spojiv s tom odredbom jer, s jedne strane, dovodi do toga da time što institucijama oduzima bilo kakvu diskrecijsku ocjenu iste automatski lišava alata za upravljanje osobljem koji čini mogućnost vraćanja dotičnog dužnosnika u službu i, s druge strane, lišava navedenog dužnosnika mogućnosti takvog vraćanja.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da teleološko tumačenje članka 42.c Pravilnika o osoblju ne potkrepljuje Komisijinu pretpostavku, nego, naprotiv, potkrepljuje zaključak iznesen u točki 59. ove presude.
Slijedom navedenog, na kraju tumačenja članka 42.c Pravilnika o osoblju valja zaključiti da se ta odredba ne može primijeniti na dužnosnike koji su, kao i tužitelj, navršili „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu” u smislu te odredbe. Proizlazi da je, donijevši pobijanu odluku na temelju te odredbe, Komisija povrijedila područje primjene navedene odredbe te da pobijanu odluku treba, stoga, poništiti, pri čemu nije potrebno ispitati tužbeni razlog koji se temelji na povredi članaka 47. i 52. Pravilnika o osoblju.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevu zahtjevu, uključujući i one nastale u vezi s postupkom privremene pravne zaštite.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se odluka Europske komisije od 2. ožujka 2017. kojom je osoba RW poslana na dopust u interesu službe i kojom je, istovremeno, automatski umirovljena.

2.
Komisija snosi vlastite troškove kao i troškove osobe RW, uključujući one nastale u vezi s postupkom privremene pravne zaštite.

Prek
Buttigieg
Berke
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 8. svibnja 2019.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski