CELEX: 62020CJ0724
Eelotsusetaotlus
Asutamisvabadus
Teenuste osutamise vabadus
Kindlustus- ja edasikindlustustegevus
Direktiiv 2009/138/EÜ
Kindlustusandja lõpetamine
Artikkel 292
Lõpetamismenetluse mõju pooleliolevale kohtumenetlusele
Lex concursus’e kohaldamise erand
Lex processus

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) (
ELT 2009, L 335, lk 1
) artiklit 292.
Taotlus on esitatud ühelt poolt Paget Approbois’ (edaspidi „Paget“) ning teiselt poolt Depeyre entreprises SARLi (edaspidi „Depeyre“) ja Alpha Insurance A/S-i vahelises kohtuvaidluses kindlustusjuhtumi tagajärjel Paget’le tekkinud kahju eest kindlustushüvitise maksmise üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2009/138
Direktiivi 2009/138 põhjendused 3, 117, 123–125 ja 130 on sõnastatud järgmiselt:
„(3)
Siseturu nõuetekohase toimimise huvides tuleks sätestada kooskõlastatud eeskirjad, mis käsitlevad järelevalvet kindlustuskonsolideerimisgruppide üle ning, võlausaldajate kaitsmise eesmärgil, kindlustusandjate tervendamis- ning lõpetamismenetlusi.
[…]
(117)
Kuna tervendamismeetmeid ja lõpetamismenetlust käsitlevad siseriiklikud õigusaktid ei ole ühtlustatud, tuleb siseturu piires tagada kindlustusandjate tervendamismeetmete ja lõpetamist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide vastastikune tunnustamine ning vajalik koostöö, võttes arvesse kõnealuste meetmete ühtsuse, kõikehõlmavuse, kooskõlastamise ja avaldamise vajalikkust ning kindlustusvõlausaldajate võrdse kohtlemise ja kaitsmise vajadust.
[…]
(123)
Üksnes päritoluliikmesriigi pädevatel asutustel peaks olema volitus teha otsuseid kindlustusandjate lõpetamismenetluse kohta. Otsused peaksid kehtima kõikjal ühenduses ning kõik liikmesriigid peaksid neid tunnustama. Otsused tuleks avaldada nii päritoluliikmesriigis sätestatud korras kui ka
Euroopa Liidu Teatajas
. Teave tuleks edastada ka teadaolevatele ühenduses asuvatele võlausaldajatele, kellel peaks olema õigus esitada nõudeid ja märkusi.
(124)
Lõpetamismenetluses tuleks arvesse võtta kõiki kindlustusandja varasid ja kohustusi.
(125)
Kõiki lõpetamismenetluse algatamise, läbiviimise ja lõpetamise tingimusi peaks reguleerima päritoluliikmesriigi õigus.
[…]
(130)
Õiguspäraste ootuste ja teatud tehingute kindluse kaitsmiseks liikmesriigis, mis ei ole päritoluliikmesriik, on vaja määrata kindlaks tervendamismeetmete ja lõpetamismenetluse mõjude suhtes pooleliolevatele kohtuasjadele ning kohtuasjast tulenevatele individuaalsetele täitetoimingutele kohaldatav õigus.“
Direktiivi 2009/138 IV jaotis „Kindlustusandjate tervendamine ja lõpetamine“ sisaldab artikleid 267–296.
Direktiivi artiklis 268 „Mõisted“ on sätestatud:
„1.   Käesolevas jaotises kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„pädevad asutused“ – liikmesriikide haldus- või kohtuorganid, mis on pädevad tervendamismeetmete ja lõpetamismenetluse küsimustes;
[…]
c)
„tervendamismeetmed“ – meetmed, mis hõlmavad pädevate asutuste sekkumist kindlustusandja finantsolukorra säilitamiseks või taastamiseks ja mis mõjutavad muude isikute kui kindlustusandja olemasolevaid õigusi, kaasa arvatud ja mitte ainult meetmed, millega võib kaasneda maksete peatamine, täitemeetmete peatamine või nõuete vähendamine;
d)
„lõpetamismenetlus“ – kõiki võlausaldajaid käsitlev menetlus, mis hõlmab kindlustusandja varade realiseerimist ja tulude jaotamist võlausaldajate, aktsionäride või liikmete vahel, nagu see on asjakohane, ning millega kindlasti kaasneb pädevate asutuste sekkumine, kaasa arvatud juhud, kui kõiki võlausaldajaid käsitlev menetlus lõpetatakse kompromissi või muu samalaadse meetmega, olenemata sellest, kas menetlus põhineb maksejõuetusel või mitte ja on vabatahtlik või kohustuslik;
[…]“.
Direktiivi 2009/138 artikli 273 „Lõpetamismenetluse algatamine ja järelevalveasutuste teavitamine“ lõikes 2 on ette nähtud:
„Päritoluliikmesriigi õigusaktide kohaselt vastuvõetud otsust kindlustusandja ja selle teistes liikmesriikides asuvate filiaalide lõpetamismenetluse algatamise kohta tunnustatakse lisaformaalsusteta kogu ühenduses ning see hakkab kehtima kohe pärast otsuse jõustumist liikmesriigis, kus menetlus algatatakse.“
Direktiivi artikkel 274 „Kohaldatav õigus“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kindlustusandja suhtes lõpetamismenetluse algatamise otsuseid, lõpetamismenetlust ja selle mõju reguleerivad päritoluliikmesriigi õigusnormid, kui artiklites 285–292 ei ole sätestatud teisiti.
2.   Päritoluliikmesriigi õigusega määratakse kindlaks vähemalt järgmised asjaolud:
a)
millised varad moodustavad pankrotivara ja nende varade käsitlemine, mida kindlustusandja on omandanud või mis on tema valdusse läinud pärast lõpetamismenetluse algatamist;
b)
kindlustusandja ja likvideerija volitused;
c)
tasaarvestuse tingimused;
d)
lõpetamismenetluse mõju kindlustusandja olemasolevatele lepingutele;
e)
lõpetamismenetluse mõju üksikvõlausaldajate algatatud menetlustele, välja arvatud artiklis 292 osutatud pooleliolevad kohtumenetlused;
f)
nõuded, mida esitatakse kindlustusandja varadele, ja pärast lõpetamismenetluse algatamist tekkivate nõuete käsitlemine;
g)
nõuete esitamise, tõendamise ja vastuvõtmise eeskirjad;
h)
varade realiseerimisest saadud tulu jaotamise ja nõuete järjekorra eeskirjad ning võlausaldajate õigused, kelle nõuded on asjaõiguse või tasaarvestuse alusel pärast lõpetamismenetluse algatamist osaliselt rahuldatud;
i)
eelkõige kompromissi teel lõpetamismenetluse lõpetamise tingimused ja selle mõju;
j)
võlausaldajate õigused pärast lõpetamismenetluse lõpetamist;
k)
isik, kes kannab lõpetamismenetluse käigus tekkinud kulud ja kulutused, ning
l)
kõiki võlausaldajaid kahjustavate õigustoimingute õigustühisuse, vaidlustamise või kehtetuks tunnistamise eeskirjad.“
Nimetatud direktiivi artikli 280 „Lõpetamismenetluse otsuse avaldamine“ lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud:
„Pädev asutus, likvideerija või sel eesmärgil pädeva asutuse määratud mis tahes isik avaldab lõpetamismenetluse algatamise otsuse vastavalt päritoluliikmesriigis sätestatud avaldamiskorrale ja avaldab lõpetamismenetluse otsuse väljavõtte
Euroopa Liidu Teatajas
.“
Sama direktiivi artikli 282 lõikes 1 on sätestatud:
„Igal võlausaldajal, kelle alaline elu- või asukoht või peakontor on muus liikmesriigis kui päritoluliikmesriigis, sealhulgas ka liikmesriikide riigiasutustel, on õigus esitada nõudeid või kirjalikke selgitusi nõuete kohta.“
Direktiivi 2009/138 artiklis 292 „Pooleliolevad kohtumenetlused“ on sätestatud:
„Tervendamismeetmete või lõpetamismenetluse mõju kindlustusandjalt võõrandatud vara või õigusi käsitlevale pooleliolevale kohtumenetlusele reguleeritakse ainult selle liikmesriigi õigusega, kelle territooriumil kohtumenetlus toimub.“
Määrus (EÜ) nr 1346/2000
Nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta (
EÜT 2000, L 160, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191), mis tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta määrusega (EL) 2015/848 maksejõuetusmenetluse kohta (
ELT 2015, L 141, lk 19
), artiklis 4 „Kohaldatav seadus“ oli sätestatud:
„1.   Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse maksejõuetusmenetluse ja selle mõjude suhtes selle liikmesriigi seadust, kelle territooriumil menetlus on algatatud, edaspidi „menetluse algatanud riik“.
2.   Menetluse algatanud riigi seadustes sätestatakse menetluste algatamise, läbiviimise ja lõpetamise tingimused. Tingimustes määratakse eelkõige kindlaks:
[…]
f)
maksejõuetusmenetluse mõjud konkreetsete võlausaldajate algatatud menetlustele, välja arvatud pooleliolevad kohtuasjad;
[…]“.
Määruse nr 1346/2000 artiklis 15 oli sätestatud:
„Maksejõuetusmenetluse mõjusid pooleliolevatele kohtuasjadele, kus käsitletakse neid võlgniku varasid või õigusi, mille suhtes viimane on kaotanud käsutamisõiguse, reguleerib ainuüksi selle liikmesriigi seadus, kus need kohtuasjad pooleli on.“
Direktiiv 2001/24/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. aprilli 2001. aasta direktiivi 2001/24/EÜ krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta (
EÜT 2001, L 125, lk 15
; ELT eriväljaanne 06/04, lk 15) artiklis 32 „Menetluses olevad kohtuasjad“ on sätestatud:
„Saneerimismeetmete või likvideerimismenetluse mõju krediidiasutuselt võõrandatud vara või õigust käsitlevale menetluses olevale kohtuasjale reguleerib ainult selle liikmesriigi õigus, kelle territooriumil kohtuasja menetletakse.“
Prantsuse õigus
Kindlustusseadustik (code des assurances)
Kindlustusseadustiku artikli L. 326-20 esimeses ja teises lõigus on ette nähtud:
„Kui artiklitest L. 326-21 kuni L. 326-29 ei tulene teisiti, on artiklis L. 323-8 määratletud tervendamismeetmetel ja lõpetamismenetluse algatamise otsustel, mis on muu Euroopa Liidu liikmesriigi kui Prantsusmaa pädevad asutused teinud selle liikmesriigi territooriumil asuva kindlustusandja suhtes, kui need on jõustunud selles liikmesriigis, lisaformaalsusteta kõik õiguslikud tagajärjed Prantsuse Vabariigi territooriumil, sealhulgas ka kolmandate isikute suhtes. Neid sätteid kohaldatakse ka juhul, kui tervendamismeetmed või lõpetamismenetluse algatamise otsused tehakse kindlustusandja filiaali suhtes, mille asukoht on väljaspool Euroopa Liitu.
Sama kehtib ka muus liikmesriigis kui Prantsusmaa tehtud halduslikku või kohtulikku sekkumist hõlmavate otsuste kohta kindlustusandja vabatahtliku lõpetamise raames.“
Kindlustusseadustiku artiklis L. 326-28 on sätestatud:
„Tervendamismeetme või lõpetamismenetluse algatamise mõju kindlustusandjalt võõrandatud vara või õigusi käsitlevale pooleliolevale kohtumenetlusele Prantsusmaal reguleerivad üksnes tsiviilkohtumenetluse seadustiku sätted.“
Tsiviilkohtumenetluse seadustik (code de procédure civile)
Tsiviilkohtumenetluse seadustiku artiklis 369 on sätestatud:
„Menetlus katkeb:
[…]
–
saneerimise, võlgade ümberkujundamise või lõpetamise väljakuulutava kohtuotsuse toimel, millega lahendatakse võlgniku abistamine või vara käsutamisõigusest ilmajätmine;
[…]“.
Selle seadustiku artikkel 371 on sõnastatud järgmiselt:
„Menetlus ei katke mingil juhul, kui sündmus leiab aset või sellest teavitatakse pärast kohtumenetluse algust.“
Nimetatud seadustiku artiklis 372 on ette nähtud:
„Pärast menetluse katkestamist tehtud toimingud ja kohtuotsused, isegi kui need on jõustunud, loetakse toimumata jäänuks, välja arvatud juhul, kui neid on sõnaselgelt või vaikimisi kinnitanud menetlusosaline, kelle huvides menetluse katkestamine on tehtud.“
Äriseadustik (code de commerce)
Äriseadustiku artikli L. 622-22 esimeses lõigus on sätestatud:
„Pooleliolevad kohtuasjad katkestatakse seniks, kuni nõude esitanud võlausaldaja on oma nõudeavalduse esitanud, kui artiklis L. 625-3 ei ole sätestatud teisiti. Need võtab seejärel automaatselt üle nõuetekohaselt määratud kohtu järelevalveisik või haldur […], kuid nende ülesanne on üksnes tuvastada võlanõuded ja määrata kindlaks nende suurus.“
Selle seadustiku artikli L. 641-3 esimeses lõigus on sätestatud:
„Lõpetamismenetlust algataval kohtuotsusel on sama mõju kui kohtuotsustel, mis saneerimise puhul on ette nähtud artikli L. 622-7 I lõike esimeses ja kolmandas lõigus ning III lõikes, artiklites L. 622-21 ja L. 622-22, artikli L. 622-28 esimeses lauses ja artiklis L. 622-30.“
Nimetatud seadustiku artikli R. 622-20 esimeses lõigus on ette nähtud:
„Artikli L. 622-22 alusel katkestatud menetlust jätkatakse taotluse esitanud võlausaldaja algatusel, kui ta on esitanud asja menetlevale kohtule koopia oma võlanõudest või muu tõendi, mis tõendab, et tema nõue on deklareeritud artiklis L. 624-1 sätestatud nõuete nimekirjas, millele on lisatud kohtu järelevalveisiku ettepanekud, ning on vaidlustanud kohtu järelevalveisiku nimetamise ning vajaduse korral ka halduri nimetamise, kui tema ülesanne on võlgniku abistamine.“
Sama seadustiku artiklis R. 641-23 on sätestatud:
„Artikleid R. 622-19 ja R. 622-20 kohaldatakse lõpetamismenetluse suhtes.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Paget sõlmis alates 1. juulist 2011 kindlustusmaakleri Depeyre vahendusel „mitut tööstusriski hõlmava“ kindlustuslepingu, mis kandis märget „Ettevõte: Alpha Insurance“.
20. mail 2012 tekitas rahetorm kahjustusi kahes Paget’ tegevuskohas. Järgmisel päeval esitas Paget Depeyre’ile kindlustusjuhtumi teate.
Kindlustusjuhtumi tagajärjel tekkinud varalise kahju hindamiseks korraldati kohtuväline ekspertiis.
Depeyre teatas 7. jaanuari 2013. aasta kirjas Paget’le, et ta oli kindlustatud Belgia õiguse alusel asutatud äriühingu Albic vahendusel, et tema kindlustusandjad olid alates 1. jaanuarist 2012 olnud Ühendkuningriigi õiguse alusel asutatud äriühing United ja Rumeenia õiguse alusel asutatud äriühing Euroins, kuid alates 1. jaanuarist 2013 olid need äriühingud tühistanud oma heakskiidu Albicile.
Paget esitas kahju hüvitamise hagi Depeyre’i vastu, kes omakorda esitas tagatise korras nõude Taani õiguse alusel asutatud äriühingule Alpha Insurance, keda kindlustusmaakler nimetas tegelikuks kindlustusandjaks kindlustusjuhtumi kuupäeva seisuga. Cour d’appel de Besançonis (Besançoni apellatsioonikohus, Prantsusmaa) nõudis Paget Depeyre’ilt ja Alpha Insurance’ilt 335080,79 euro suuruse hüvitise solidaarset väljamõistmist tema varalise kahju eest.
Alpha Insurance’i esindaja teatas Cour d’appel de Besançonile (Besançoni apellatsioonikohus) 16. oktoobri 2018. aasta kohtuistungil, et Sø- og Handelsretten i København (Kopenhaageni merendus- ja kaubanduskohus, Taani) oli kuulutanud alates 8. maist 2018 välja selle äriühingu pankroti, ja esitas kohtuotsuse tegemise käigus vastava kohtuotsuse. Ta palus eelkõige tuvastada, et Taani kõiki võlakohustusi hõlmava menetluse algatamine tõi automaatselt kaasa menetluse katkemise.
Cour d’appel de Besançon (Besançoni apellatsioonikohus) kohustas oma 20. novembri 2018. aasta otsuses Alpha Insurance’it maksma kindlustuslepingu täitmiseks Paget’le teatava summa 20. mai 2012. aasta kindlustusjuhtumiga seotud varalise kahju eest.
Cour d’appel de Besançon (Besançoni apellatsioonikohus) leidis sellega seoses, et Alpha Insurance ei ole tõendanud, et Taani pankrotimenetlusel oleks menetluse jätkamisele ja tema suhtes esitatud nõuete vastuvõetavusele sama mõju kui Prantsuse õiguses, mistõttu ei peaks Taani pankrotimenetlus kuuluma kohtuliku arutamise alla.
Paget ja Alpha Insurance esitasid Cour d’appel de Besançoni (Besançoni apellatsioonikohus) otsuse peale kassatsioonkaebuse.
Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) leiab, et kassatsioonkaebuste läbivaatamisel tuleb kindlaks määrata seadus, mis reguleerib Alpha Insurance’i Taanis välja kuulutatud pankroti tagajärgi Prantsuse kohtutes pooleliolevale kohtuasjale, kuid rõhutab, et vastus sellele küsimusele ei ole ilmselge.
Neil asjaoludel otsustas kassatsioonikohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2009/138] artiklit 292 tuleb tõlgendada nii, et pooleliolev kohtumenetlus, mille liikmesriigi kohtus on algatanud kahjukindlustushüvitise võlausaldaja, et nõuda hüvitise maksmist kindlustusandjalt, kelle suhtes on algatatud lõpetamismenetlus teises liikmesriigis, puudutab selle õigusnormi kohaselt kindlustusandjalt võõrandatud vara või õigusi?
2.
Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kas selle liikmesriigi õigusnormid, kus menetlus on pooleli, reguleerivad kogu mõju sellele lõpetamisprotsessi hõlmavale menetlusele?
Täpsemalt, kas tuleb kohaldada neid õigusnorme, kui:
–
nendega nähakse ette, et sellise menetluse algatamine toob kaasa poolelioleva menetluse katkemise;
–
nendega sätestatakse, et menetluse jätkamiseks peab võlausaldaja kandma kindlustusandja passivasse oma kindlustushüvitise nõude ning kaasama asutused, kelle ülesanne on lõpetamismenetlus teostada;
–
nende alusel on keelatud igasuguse hüvitise väljamõistmine, kuna nende alusel on võimalik üksnes tuvastada hüvitise olemasolu ja määrata kindlaks selle suurus?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2009/138 artiklit 292 tuleb tõlgendada nii, et selles artiklis kasutatud mõiste „kindlustusandjalt võõrandatud vara või õigusi käsitlev pooleliolev kohtumenetlus“ hõlmab pooleliolevat kohtumenetlust, mille ese on kindlustushüvitise nõue, mille kindlustusvõtja on liikmesriigis kantud kahju eest esitanud kindlustusandja vastu, kelle suhtes on teises liikmesriigis algatatud lõpetamismenetlus.
Kõigepealt tuleb märkida, et nagu nähtub direktiivi 2009/138 põhjendustest 117 ja 123, põhineb see direktiiv eelkõige ühtsuse ja kõikehõlmavuse nõuetel ning selles on põhimõttena kehtestatud kindlustusandjate tervendamismeetmete ja lõpetamismenetluste ning nende mõju vastastikune tunnustamine.
Selle direktiivi artikli 273 lõike 2 kohaselt tunnustatakse seega päritoluliikmesriigi õigusaktide kohaselt vastuvõetud otsust kindlustusandja lõpetamismenetluse algatamise kohta lisaformaalsusteta kogu liidus ja see hakkab kehtima kohe pärast otsuse jõustumist liikmesriigis, kus menetluse algatatakse.
Direktiivi 2009/138 artikli 274 lõikes 1 on sätestatud, et kindlustusandja suhtes lõpetamismenetluse algatamise otsuseid, lõpetamismenetlust ja selle mõju reguleerivad põhimõtteliselt päritoluliikmesriigi õigusnormid, ning lõike 2 punktis e on täpsustatud, et päritoluliikmesriigi õigusega määratakse muu hulgas kindlaks lõpetamismenetluse mõju üksikvõlausaldajate algatatud menetlustele – mõju, millele laieneb vastastikune tunnustamine (vt selle kohta 12. novembri 2020. aasta kohtuotsus Bulstrad Vienna Insurance Group,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, punkt
).
Nendest sätetest tuleneb, et põhimõtteliselt reguleerib
lex concursus
kindlustusandjate tervendamismeetmeid ja lõpetamismenetlusi ning nende mõju.
Direktiivi 2009/138 artikli 274 lõikes 1 on siiski loetletud teatav hulk sätteid, mis moodustavad erandi
lex concursus
’e kohaldamisest, nende hulgas selle artikli lõike 2 punktis e nimetatud erand, mis on sätestatud artiklis 292, mille kohaselt „[t]ervendamismeetmete või lõpetamismenetluse mõju kindlustusandjalt võõrandatud vara või õigusi käsitlevale pooleliolevale kohtumenetlusele reguleeritakse ainult selle liikmesriigi õigusega, kelle territooriumil kohtumenetlus toimub“.
Artikli 292 sõnastusest tuleneb, et
lex concursus
’e kohaldamiseks ette nähtud erandi rakendamiseks peavad olema täidetud kolm kumulatiivset tingimust.
Esiteks peab olema tegemist tervendamismeetmetega või lõpetamismenetlusega direktiivi 2009/138 artikli 268 lõike 1 punktide c ja d tähenduses.
Sellega seoses viitab selle direktiivi artikli 268 lõike 1 punktis d määratletud mõiste „lõpetamismenetlus“ kõiki võlausaldajaid käsitlevale menetlusele, mis hõlmab kindlustusandja varade realiseerimist ja tulude jaotamist võlausaldajate, aktsionäride või liikmete vahel, nagu see on asjakohane, ning millega kindlasti kaasneb selliste pädevate asutuste sekkumine, kes on selle direktiivi artikli 268 lõike 1 punkti a kohaselt liikmesriikide haldus- või kohtuorganid, kes on eelkõige pädevad tervendamismeetmete ja lõpetamismenetluse küsimustes (vt selle kohta 12. novembri 2020. aasta kohtuotsus Bulstrad Vienna Insurance Group,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, punkt
).
Käesoleval juhul näib see esimene direktiivi 2009/138 artiklis 292 sätestatud tingimus olevat põhikohtuasjas täidetud, kuna eelotsusetaotluses esitatud teabest nähtub, et Taanis algatati Alpha Insurance’i suhtes lõpetamismenetlus ja et viimase pankrot kuulutati välja alates 8. maist 2018. Lisaks nähtub see ka direktiivi artikli 280 kohasest avaldamisest
Euroopa Liidu Teatajas
(
ELT 2018, C 196, lk 28
).
Teiseks eeldab direktiivi 2009/138 artikli 292 kohaldatavus „poolelioleva kohtumenetluse“ olemasolu.
Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi pooleliolevad kohtumenetlused artikli 292 tähenduses kuuluvad üksikvõlausaldajate algatatud menetluste hulka, on direktiivi 2009/138 artikli 274 lõike 2 punktis e täpsustatud, et lõpetamismenetluse mõju nende menetluste suhtes määratakse põhimõtteliselt kindlaks
lex concursus
’ega, välja arvatud artiklis 292 osutatud pooleliolevad kohtumenetlused, kuna viimased erinevad pooleliolevatest kohtuasjadest tulenevatest individuaalsetest täitetoimingutest, nagu nähtub selle direktiivi põhjendusest 130.
Sellest järeldub, et „pooleliolevad kohtumenetlused“ direktiivi 2009/138 artikli 292 tähenduses puudutavad toiminguid, mis piirduvad lõpetamisel oleva kindlustusandja õiguste ja kohustuste määratlemisega, ilma et see eeldaks nende teostamist, see tähendab täitemenetluse kaudu üksikvõlausaldajate algatatud menetluste välistamist.
See vastab ka tõlgendusele, mille Euroopa Kohus andis määruse nr 1346/2000 artiklis 15 kasutatud identsele mõistele „pooleliolevad kohtuasjad“ ja direktiivi 2001/24 artiklis 32 kasutatud identsele mõistele „menetluses olevad kohtuasjad“. Euroopa Kohus on nimelt otsustanud, et mõiste „pooleliolevad kohtumenetlused“ alla ning niisiis ka nendes kahes artiklis viidatud
lex concursus
’e erandi alla kuuluvad ainult menetlused sisulistes küsimustes, välja arvatud konkreetsed täitemenetlused (vt selle kohta vastavalt 6. juuni 2018. aasta kohtuotsus Tarragó da Silveira,
C‑250/17
,
EU:C:2018:398
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Banco de Portugal jt,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Põhikohtuasja puhul näib ka see tingimus olevat täidetud. Nimelt nähtub Euroopa Kohtu käsutuses oleva toimiku materjalidest, et Prantsuse tsiviilkohtutes poolelioleva kohtumenetluse ese on üksnes kindlustatud isiku kahju hüvitamise nõue tema kindlustusandja vastu, kuna Taani ametiasutused olid algatanud viimase suhtes lõpetamismenetluse kuupäeval, mil see sisuline menetlus oli pooleli.
Kolmandaks peab pooleliolev kohtumenetlus direktiivi 2009/138 artikli 292 sõnastuse kohaselt käsitlema „kindlustusandjalt võõrandatud vara või õigusi“.
Selle väljendi ulatuse kohta tuleb tõdeda, nagu märkisid Prantsuse valitsus ja Euroopa Komisjon, et direktiivi 2009/138 artikli 292 erinevad keeleversioonid ei ole üheselt mõistetavad.
Nimelt, kui mõned neist versioonidest viitavad sellele, et pooleliolev kohtumenetlus peab käsitlema „vara või õigusi“, nagu prantsuskeelne versioon, või „vara“, nagu hispaaniakeelne („
a un bien
“) või itaaliakeelne („
a un bene
“) versioon, siis teised versioonid on sõnastatud laiemalt. Nii viitab portugalikeelne versioon vara või õiguste paljususele („
bens o direitos
“), soomekeelne viitab kõnesoleva üksuse omandile või varale („
omaisuuta
“) ning taanikeelne („
eller en rettighed i massen
“) ja saksakeelne („
einen Vermögensgegenstand oder ein Recht der Masse
“) viitavad mis tahes varaesemele või mis tahes õigustele, mis kuuluvad kindlustusandja pankrotivara hulka.
Direktiivi 2009/138 artikli 292 sõnastuse niisuguste erinevuste korral tuleb seda sätet tõlgendades lähtuda eelkõige selle õigusakti kontekstist ja eesmärgist, kuhu säte kuulub (vt selle kohta 9. septembri 2020. aasta kohtuotsus TMD Friction ja TMD Friction EsCo,
C‑674/18 ja C‑675/18
,
EU:C:2020:682
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab direktiivi 2009/138 artikli 292 konteksti, siis tuleb tõdeda, et küsimus puudutab neid varasid või õigusi, mille kindlustusselts on likvideerimismenetluse algatamise tõttu kaotanud. Selle direktiivi artikli 273 lõike 2 kohaselt aga tunnustatakse lõpetamismenetluse algatamist käsitlevat otsust kõigis teistes liikmesriikides kohe pärast selle otsuse jõustumist liikmesriigis, kus menetlus algatatakse. Sellest tuleneb, et mõiste „vara“, „kindlustusandjalt võõrandatud vara“ või „õigus“ ei tähista mitte ainult selle ettevõtja konkreetset vara või õigust, vaid pigem varaeset, mis kuulub kas tema aktiva või passiva hulka, mis on lõpetamismenetluse esemeks. Lisaks kinnitab seda tõlgendust nimetatud direktiivi põhjendus 124, mille kohaselt tuleks lõpetamismenetlustes arvesse võtta kõiki kindlustusandja varasid ja kohustusi.
Mis puudutab direktiivi 2009/138 eesmärki, siis nähtub selle põhjendusest 130, et nimetatud direktiivi artiklis 292 lõpetamismenetluse mõjude suhtes
lex concursus
’e kohaldamiseks kehtestatud tingimuse eesmärk on kaitsta õiguspärast ootust ja teatavate tehingute kindlust liikmesriigis, mis ei ole päritoluliikmesriik. Niisugused eesmärgid ei oleks aga täielikult saavutatud, kui artikli 292 kohaldamisalasse ei kuuluks kõik kindlustusandja varad, mis on lõpetamismenetluse esemeks ja mis on sellelt ettevõtjalt võõrandatud.
Pealegi on see lahendus täielikult kooskõlas lahendusega, mis tuleneb 29. aprilli 2021. aasta kohtuotsusest Banco de Portugal jt (
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, punkt
), milles Euroopa Kohus leidis, et direktiivi 2001/24 artiklis 32 kasutatud väljendit „krediidiasutuselt võõrandatud vara või õigused“ kohaldatakse pooleliolevate kohtuasjade suhtes, mis puudutavad asjaomase krediidiasutuse ühte või mitut varaeset, mis kuulub kas tema aktiva või passiva hulka, mis on sellelt asutuselt võõrandatud.
Kõiki neid kaalutlusi arvestades tuleb sarnaselt Euroopa Kohtu menetluses osalenud huvitatud isikutega tõdeda, et hüvitis, mida kindlustusvõtja nõuab kindlustusjuhtumiga tekitatud kahju eest oma kindlustusandjalt, kelle suhtes algatatud lõpetamismenetlus on kohtus pooleli, kuulub direktiivi 2009/138 artikli 292 esemelisse kohaldamisalasse.
Järelikult tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2009/138 artiklit 292 tuleb tõlgendada nii, et selles artiklis kasutatud mõiste „kindlustusandjalt võõrandatud vara või õigusi käsitlev pooleliolev kohtumenetlus“ hõlmab pooleliolevat kohtumenetlust, mille ese on kindlustushüvitise nõue, mille kindlustusvõtja on liikmesriigis kantud kahju eest esitanud kindlustusandja vastu, kelle suhtes on teises liikmesriigis algatatud lõpetamismenetlus.
Teine küsimus
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2009/138 artiklit 292 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi õigus, kus kohtumenetlus on pooleli selle artikli tähenduses, reguleerib kõiki lõpetamismenetluse mõjusid sellele kohtumenetlusele. Täpsemalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas kohaldada tuleb selle liikmesriigi õigusnorme, kus menetlus on pooleli, kui esiteks on nendes sätetes ette nähtud, et lõpetamismenetluse algatamine toob kaasa poolelioleva menetluse katkemise, teiseks on neis sätestatud, et menetluse jätkamiseks peab võlausaldaja kandma kindlustusandja passivasse oma kindlustushüvitise nõude ning kaasama asutused, kelle ülesanne on lõpetamismenetlus teostada, ja kolmandaks on neis keelatud igasuguse hüvitise väljamõistmine, kuna nende alusel on võimalik üksnes tuvastada hüvitise olemasolu ja määrata kindlaks selle suurus.
Direktiivi 2009/138 artikli 292 sõnastusest koostoimes direktiivi põhjendusega 130 nähtub, et lõpetamismenetluse mõju pooleliolevale kohtumenetlusele reguleeritakse ainult selle liikmesriigi õigusega, kus see kohtumenetlus toimub.
Sellest tuleneb, et liidu seadusandja ei soovinud piirata selle artikli 292 kohaldamist üksnes lõpetamismenetluse menetluslikele mõjudele.
Järelikult on lõpetamismenetluse nii menetluslikud kui sisulised mõjud pooleliolevale kohtumenetlusele, direktiivi 2009/138 artikli 292 tähenduses, eranditult need, mille määrab kindlaks selle liikmesriigi õigus, kus see menetlus on pooleli (vt analoogia alusel 29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Banco de Portugal jt,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, punkt
).
Nagu Prantsuse valitsus ja komisjon oma kirjalikes seisukohtades märkisid, on selle liikmesriigi õiguse kohaldamine, kus see menetlus pooleli on, küll põhimõtteliselt piiratud
lex concursus
’e kohaldamisega, nagu see tuleneb direktiivi 2009/138 artikli 274 lõikest 2.
Käesoleval juhul ei ilmne siiski – tingimusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus seda kontrollib –, et kolm rühma selle liikmesriigi õigusnorme, kus menetlus pooleli on, nagu see kohus on neid nimetanud ja mis on kokkuvõtlikult esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 58, sekkuvad direktiivi 2009/138 artikli 274 lõikes 2 ette nähtud
lex concursus
’e kohaldamisse.
Nimelt esiteks, mis puudutab niisugust liikmesriigi õigusnormi nagu tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikkel 369, milles nähakse ette, et pooleliolev kohtumenetlus katkeb eelkõige kohtuotsuse toimel, mis tuleneb kindlustusandja lõpetamismenetluse algatamisest teises liikmesriigis, siis näib niisugune säte puudutavat menetluse algatamisega seotud menetluslikke mõjusid nimetatud kohtumenetlusele ja kuulub seega direktiivi 2009/138 artiklis 292 nimetatud õiguse kohaldamisalasse.
Teiseks kehtib põhimõtteliselt sama ka selle liikmesriigi õigusnormi kohta, kus menetlus pooleli on – nagu äriseadustiku artikkel R. 622-20, mida kohaldatakse selle seadustiku artikli R. 641-23 alusel lõpetamismenetluses ja mis seab menetluse jätkamise tingimuseks, et võlausaldaja peab kandma kindlustusandja passivasse oma kindlustushüvitise nõude ning kaasama asutused, kelle ülesanne on lõpetamismenetlus teostada. Nimelt, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, näib niisugune säte reguleerivat teises liikmesriigis algatatud lõpetamismenetluse raames toimuvate sündmuste menetluslikke tagajärgi pooleliolevale kohtumenetlusele, ilma et see mõjutaks eelkõige kindlustusandja ja likvideerija pädevust, mis on kindlaks määratud päritoluliikmesriigi õiguses vastavalt direktiivi 2009/138 artikli 274 lõike 2 punktile b.
Kolmandaks, mis puudutab sellist liikmesriigi õigusnormi nagu äriseadustiku artikkel L. 622-22, mida kohaldatakse lõpetamismenetluses vastavalt nimetatud seadustiku artiklile L. 641-3 ja mille kohaselt võib varem katkestatud poolelioleva menetluse jätkamise korral selle ese puudutada üksnes võlanõuete tuvastamist ja nende suuruse kindlaksmääramist, siis tuleb märkida, et niisugune poolelioleva kohtumenetluse eseme piiramine ei näi olevat vastuolus ühegi direktiivi 2009/138 sättega. Täpsemalt näib, et mõjud, mida niisugune riigisisene õigusnorm pooleliolevale kohtuasjale avaldab, üksnes kinnitavad päritoluliikmesriigi õigusele antud pädevust – eelkõige seda, mida on mainitud selle direktiivi artikli 274 lõike 2 punktides g ja h – määrata kindlaks nõuete esitamise, tõendamise ja vastuvõtmise eeskirjad ning eelkõige varade realiseerimisest saadud tulu jaotamise ja nõuete järjekorra eeskirjad, mida peab kontrollima liikmesriigi kohus.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2009/138 artiklit 292 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi õigus, kus kohtumenetlus on pooleli selle artikli tähenduses, reguleerib kõiki lõpetamismenetluse mõjusid sellele kohtumenetlusele. Täpsemalt tuleb kohaldada selle liikmesriigi õigusnorme, milles esiteks on ette nähtud, et lõpetamismenetluse algatamine toob kaasa poolelioleva menetluse katkemise, teiseks on neis sätestatud, et menetluse jätkamiseks peab võlausaldaja kandma kindlustusandja passivasse oma kindlustushüvitise nõude ning kaasama asutused, kelle ülesanne on lõpetamismenetlus teostada, ja kolmandaks on neis keelatud igasuguse hüvitise väljamõistmine, kuna nende alusel on võimalik üksnes tuvastada hüvitise olemasolu ja määrata kindlaks selle suurus, kui niisugused sätted põhimõtteliselt ei sekku päritoluliikmesriigi õigusele direktiivi artikli 274 lõike 2 kohaselt antud pädevusse.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) artiklit 292 tuleb tõlgendada nii, et selles artiklis kasutatud mõiste „kindlustusandjalt võõrandatud vara või õigusi käsitlev pooleliolev kohtumenetlus“ hõlmab pooleliolevat kohtumenetlust, mille ese on kindlustushüvitise nõue, mille kindlustusvõtja on liikmesriigis kantud kahju eest esitanud kindlustusandja vastu, kelle suhtes on teises liikmesriigis algatatud lõpetamismenetlus.

2.
Direktiivi 2009/138 artiklit 292 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi õigus, kus kohtumenetlus on pooleli selle artikli tähenduses, reguleerib kõiki lõpetamismenetluse mõjusid sellele kohtumenetlusele. Täpsemalt tuleb kohaldada selle liikmesriigi õigusnorme, milles esiteks on ette nähtud, et lõpetamismenetluse algatamine toob kaasa poolelioleva menetluse katkemise, teiseks on neis sätestatud, et menetluse jätkamiseks peab võlausaldaja kandma kindlustusandja passivasse oma kindlustushüvitise nõude ning kaasama asutused, kelle ülesanne on lõpetamismenetlus teostada, ja kolmandaks on neis keelatud igasuguse hüvitise väljamõistmine, kuna nende alusel on võimalik üksnes tuvastada hüvitise olemasolu ja määrata kindlaks selle suurus, kui niisugused sätted põhimõtteliselt ei sekku päritoluliikmesriigi õigusele direktiivi artikli 274 lõike 2 kohaselt antud pädevusse.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.