CELEX: 62020CJ0570
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Pridėtinės vertės mokestis (PVM)
Direktyva 2006/112/EB
Mokėtino mokesčio slėpimas sukčiaujant
Sankcijos
Nacionalinės teisės nuostatos, numatančios administracinę ir baudžiamąją sankcijas už tą pačią veiką
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija
49 straipsnis
50 straipsnis
Non bis in idem principas
52 straipsnio 1 dalis
Ne bis in idem ribojimas
Reikalavimas numatyti aiškias ir tikslias taisykles
Nacionalinių teismų galimybė atsižvelgti į nacionalinės teisės aktų aiškinimą
Būtinybė numatyti taisykles, užtikrinančias visų skirtų sankcijų proporcingumą
Skirtingo pobūdžio sankcijos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 50 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, iškeltą BV dėl mokestinių nusikalstamų veikų, konkrečiai kalbant, pridėtinės vertės mokesčio (PVM) srityje.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (
OL L 347, 2006, p. 1
) 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžti sandoriai, kurie yra PVM objektas.
Šios direktyvos 273 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, atsižvelgdamos į reikalavimą vienodai traktuoti apmokestinamųjų asmenų vykdomus nacionalinius sandorius ir sandorius tarp valstybių narių, tačiau dėl šių prievolių prekyboje tarp valstybių narių neturi atsirasti su sienų kirtimu susijusių formalumų.“
Prancūzijos teisė
Pagrindinės bylos aplinkybių atsiradimo metu taikytos
code général des impôts
(Bendrasis mokesčių kodeksas; toliau – BMK) redakcijos 1729 straipsnyje buvo numatyta:
„Deklaracijoje ar akte, kuriame yra duomenys, reikalingi apmokestinamajai vertei apskaičiuoti ar mokesčiui sumokėti, taip pat mokesčio kreditui, nepagrįstai gautam iš valstybės, grąžinti, nustatyti netikslumai arba nepateikti duomenys yra pagrindas padidinti sankciją:
a.
40 % – tyčios atveju;
<…>“
Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms galiojusios redakcijos BMK 1741 straipsnyje, priimtame 2010 m. gruodžio 29 d. Įstatymu Nr. 2010-1658, buvo numatyta:
„Nepažeidžiant konkrečių šio kodekso nuostatų, asmuo, kuris sukčiaudamas išvengė ar bandė išvengti visų ar dalies mokesčių, numatytų šiame kodekse, apskaičiavimo ar sumokėjimo, savanoriškai nepateikdamas deklaracijos per nustatytą terminą, tyčia nuslėpė dalį apmokestinamų sumų, organizavo savo nemokumą ar kitaip trukdė surinkti mokesčius arba bet kaip sukčiavo, baudžiamas 37500 EUR bauda ir penkerių metų laisvės atėmimo bausme, neatsižvelgiant į taikomas mokestines sankcijas. Jei veika įvykdyta arba padėta ją vykdyti perkant ar parduodant be sąskaitos faktūros arba naudojantis sąskaitomis faktūromis, nesusijusiomis su realiais sandoriais, arba siekiant gauti nepagrįstų grąžinimų iš valstybės, vykdytojas baudžiamas 75000 EUR bauda ir penkerių metų laisvės atėmimo bausme.
Vis dėlto slėpimo atveju ši nuostata taikoma tik jei nuslėpta suma viršija dešimtadalį apmokestinamos sumos arba 153 eurus.
Iš bet kurio asmens, pripažinto kaltu pagal šio straipsnio nuostatas, gali būti atimtos pilietinės, civilinės ir šeiminės teisės pagal Baudžiamojo kodekso 131-26 straipsnio nuostatas.
Be to, teismas gali nurodyti viešai paskelbti ir išplatinti priimtą sprendimą Baudžiamojo kodekso 131-35 arba 131-39 straipsniuose numatytomis sąlygomis.
<…>“
Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms galiojusios redakcijos
livre des procédures fiscales
(Mokestinių procedūrų kodeksas) L. 228 straipsnyje buvo nustatyta:
„Tiesioginių mokesčių, pridėtinės vertės mokesčio ir kitų apyvartos mokesčių, registracijos mokesčių, turto perleidimo mokesčio ir žyminio mokesčio srityje skundus dėl baudžiamųjų sankcijų taikymo administratorius pateikia gavęs tinkamą Mokestinių pažeidimų komisijos sutikimą; priešingu atveju skundai pripažįstami nepriimtinais.“
Pagal
Cour de cassation
(Kasacinis Teismas, Prancūzija) suformuotą jurisprudenciją iš BMK 1741 straipsnio ir Mokestinių procedūrų kodekso L. 228 ir paskesnių straipsnių nuostatų matyti, kad prokuratūra gali pradėti persekiojimą dėl sukčiavimo mokesčių srityje tik gavusi išankstinį mokesčių administratoriaus skundą, nes priešingu atveju tai būtų nepriimtina.
2016 m. birželio 24 d. Sprendimu Nr. 2016-545 QPC, 2016 m. birželio 24 d. Sprendimu Nr. 2016-546 QPC, 2016 m. liepos 22 d. Sprendimu Nr. 2016-556 QPC ir 2018 m. lapkričio 23 d. Sprendimu Nr. 2018-745 QPC
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė Taryba, Prancūzija) pripažino, kad baudžiamojo persekiojimo ir baudžiamųjų bei mokestinių sankcijų kumuliacinis taikymas tada, kai nuslepiamos apmokestinamos sumos ir kai nepateikiama deklaracija, kaip matyti iš BMK 1729 ir 1741 straipsnių, atitinka nusikalstamų veikų bei sankcijų būtinumo ir proporcingumo principus. Iš tiesų
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė Taryba) paskelbė, kad šios nuostatos „leidžia užtikrinti kartu valstybės finansinių interesų apsaugą ir lygybę mokesčių atžvilgiu, siekiant bendrų tikslų – atgrasyti ir nubausti“, kad „būtinų visuomenės įnašų išieškojimas ir kovos su mokesčių sukčiavimu tikslas pateisina papildomas procedūras stambiausio sukčiavimo atveju“ ir kad, „be patikrinimų, po kurių mokesčių administratorius taiko pinigines baudas, taip pat gali būti taikomas baudžiamasis persekiojimas, laikantis įstatyme nustatytų sąlygų ir procedūrų“.
Vis dėlto
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė Taryba), atsižvelgdama į proporcingumo principą, nustatė tris aiškinimo išlygas, dėl kurių ribojama galimybė vykdyti tokį kumuliacinį taikymą, t. y.:
–
pirma, mokesčio mokėtojas, kuris galutiniu teismo sprendimu buvo atleistas nuo mokesčio dėl su bylos esme susijusių motyvų, negali būti nuteistas baudžiamąja tvarka dėl mokesčių sukčiavimo,
–
antra, BMK 1741 straipsnis taikomas tik stambiausio apmokestinamų sumų slėpimo sukčiaujant ar nedeklaravimo atveju; šį stambumą gali lemti nuslėptų mokesčių sumos, asmens, kurį siekiama patraukti atsakomybėn, veiksmų pobūdis ar jų aplinkybės, ir
–
trečia, jeigu galimai taikant dvi procedūras gali būti kumuliuojamos sankcijos, vadovaujantis proporcingumo principu bet kuriuo atveju bendra sankcijų, kurios gali būti nustatytos, suma negali viršyti didžiausios iš paskirtų sankcijų sumos.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
BV, kaip individualią veiklą vykdantis verslininkas, dirbo auditoriumi iki 2011 m. birželio 14 d. Kaip auditorius jis buvo neribotai apmokestinamas PVM ir, atsižvelgiant į jo apyvartą, jam buvo taikoma įprasta apmokestinimo tvarka pateikiant mėnesines deklaracijas.
Mokesčių administratorius atliko 2009 m., 2010 ir 2011 m. apskaitos patikrinimą.
2014 m. kovo 10 d. mokesčių administratorius pateikė skundą Ansi miesto Respublikos prokurorui (Prancūzija) prieš BV, jame kaltino jį tuo, kad pateikė neteisingą apskaitą, pasirašė sumažintas PVM deklaracijas, nuslėpdamas didžiąją dalį inkasuotų pajamų, pasirašė sumažintas nekomercinio pelno deklaracijas ir visų pajamų sumažintas deklaracijas, kuriose nurodė, kad nekomercinis pelnas buvo mažesnis, nei realiai gautas. Pagal šį skundą buvo išvengta PVM sumos, sudariusios 82507 eurus, ir pajamų mokesčio, sudariusio 108883 eurus.
Respublikos prokuroras, atlikęs BV ikiteisminį tyrimą, perdavė bylą
tribunal correctionnel d’Annecy
(Ansi baudžiamųjų bylų teismas, Prancūzija), kad būtų priimtas sprendimas dėl sukčiavimo mokesčiais slepiant apmokestinamas sumas ir neatliktų įrašų apskaitos dokumente.
2017 m. birželio 23 d. sprendimu
tribunal correctionnel d’Annecy
(Ansi baudžiamųjų bylų teismas) pripažino BV kaltu dėl jam inkriminuotų veikų, skyrė 12 mėnesių laisvės atėmimo bausmę ir nurodė paskelbti sprendimą jo sąskaita.
BV pateikė apeliacinį skundą
Cour d’appel de Chambéry
(Šamberi apeliacinis teismas, Prancūzija). Grįsdamas savo apeliacinį skundą jis teigė, kad jo nuteisimas baudžiamąja tvarka pažeidžia Chartijos 50 straipsnyje įtvirtintą
ne bis in idem
principą, nes už tas pačias veikas jam jau buvo taikyta mokesčių perskaičiavimo procedūra, kurią atlikus skirta 40 % nuslėptų mokesčių dydžio mokestinė bauda.
2019 m. vasario 13 d. sprendimu
cour d’appel de Chambéry
(Šamberi apeliacinis teismas) atmetė apeliacinį skundą. Šis teismas nusprendė, kad BV skirtų baudžiamųjų ir mokestinių sankcijų kumuliacinis taikymas neprieštarauja Chartijos 50 straipsniui, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų taikymas atitinka reikalavimus, kylančius iš
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė Taryba) jurisprudencijos šioje srityje.
BV dėl
cour d’appel de Chambéry
(Šamberi apeliacinis teismas) sprendimo pateikė kasacinį skundą
Cour de cassation
(Kasacinis teismas), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui šioje byloje, teigdamas, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai neatitinka aiškumo ir nuspėjamumo reikalavimo, kurį turi atitikti kumuliacinis baudžiamojo persekiojimo ir baudžiamojo pobūdžio sankcijų taikymas pagal 2018 m. kovo 20 d. Sprendime Menci (
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
–
punktai) suformuotą jurisprudenciją. Be to, jis teigė, kad, priešingai jurisprudencijai, suformuotai, be kita ko, 2018 m. kovo 20 d. Sprendime Garlsson Real Estate ir kt. (
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
,
ir
punktai), minėtame nacionalinės teisės akte nėra taisyklių, leidžiančių užtikrinti, kad visų skirtų sankcijų griežtumas neviršytų nustatytos nusikalstamos veikos sunkumo.
Pirmiausia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad atsižvelgiant į tai, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamomis nacionalinės teisės nuostatomis siekiama, be kita ko, kovoti su pažeidimais PVM srityje, kad būtų užtikrintas viso mokėtino PVM surinkimas, jais įgyvendinama Sąjungos teisė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, todėl jais turi būti laikomasi jos 50 straipsnyje užtikrinamo
ne bis in idem
principo.
Dėl aiškumo ir nuspėjamumo reikalavimo šis teismas pažymi, kad BMP 1729 ir 1741 straipsniuose tiksliai apibrėžti veiksmai ir pažeidimai, dėl kurių gali būti iškelta baudžiamoji byla ir taikomos baudžiamosios ir mokestinės sankcijos, ir kad
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė Taryba) nustatė tris aiškinimo išlygas, primintas šio sprendimo 10 punkte.
Konkrečiau kalbėdamas apie antrąją aiškinimo išlygą šis teismas pabrėžia, kad patikslino jos taikymo tvarką. Jeigu mokesčių sukčiavimu kaltinamas asmuo pagrindžia, kad dėl tos pačios veikos jam asmeniškai buvo taikyta mokestinė sankcija, baudžiamasis teismas visų pirma turi kvalifikuoti veiką atsižvelgdamas į jos sudėtines dalis, numatytas BMK 1741 straipsnyje. Be to, jis turi prireikus savo iniciatyva patikrinti, ar nustatyti faktai yra tokie sunkūs, kad būtų galima pateisinti baudžiamąjį persekiojimą, papildantį mokestinę sankciją, atsižvelgiant į
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė Taryba) nustatytus kriterijus, susijusius su mokesčių, dėl kurių sukčiauta, suma, veiksmų pobūdžiu ar jų aplinkybėmis. Galiausiai sprendimas dėl sunkumo turi būti priimtas prieš parenkant ir motyvuojant paskirtas bausmes.
Dėl klausimo, ar visų skirtų sankcijų griežtumas neviršija to, kas griežtai būtina, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad taikant antrąją
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė Taryba) nustatytą aiškinimo išlygą Prancūzijos teisės aktuose baudžiamasis persekiojimas apribojamas tam tikro sunkumo nusikalstamomis veikomis, už kurias nacionalinės teisės aktų leidėjas numatė ne tik baudą, bet ir laisvės atėmimo bausmę.
Be to, taikant trečiąją aiškinimo išlygą, galimybė kumuliuoti sankcijas ribojama tuo, kad neįmanoma viršyti vienos iš skiriamų sankcijų didžiausios sumos. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, remiantis jo paties jurisprudencija, ši trečioji aiškinimo išlyga susijusi tik su tokio paties pobūdžio sankcijomis, t. y. piniginėmis sankcijomis, nes ji reiškia, kad teismas gali palyginti maksimalius baudžiamųjų ir mokestinių sankcijų dydžius, kad nustatytų didžiausią sumą, kuri yra maksimali riba. Taigi ši aiškinimo išlyga netaikoma tuo atveju, kai kartu taikomos mokestinės piniginės baudos ir laisvės atėmimo bausmė.
Tokiomis aplinkybėmis
Cour de cassation
(Kasacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar tokios, kaip aprašytos, nacionalinės taisyklės atitinka reikalavimą, kad aplinkybės, kuriomis už mokėtino PVM nedeklaravimą asmeniui galima kumuliatyviai taikyti baudžiamąjį persekiojimą ir baudžiamojo pobūdžio sankcijas, turi būti aiškios ir numatomos?
2.
Ar tokios, kaip aprašytos, nacionalinės taisyklės atitinka tokių kumuliatyvių sankcijų būtinumo ir proporcingumo reikalavimą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dviem prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Chartijos 50 straipsnyje, siejamame su jos 52 straipsnio 1 dalimi, garantuojama pagrindinė teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama:
–
kad nacionalinės teisės nuostatose numatytos baudžiamojo persekiojimo ir baudžiamojo pobūdžio sankcijų slėpimo sukčiaujant ar nedeklaravimo PVM srityje kumuliacijos apribojimas sunkiausiais atvejais išplaukia tik iš suformuotos jurisprudencijos, kurioje siaurai aiškinamos teisės nuostatos, apibrėžiančios šios kumuliacijos taikymo sąlygas, ir (arba) kad
–
nacionalinės teisės nuostatomis, pagal kurias tuo atveju, kai kumuliuojama piniginė bauda ir laisvės atėmimo bausmė, neužtikrinama aiškiomis ir tiksliomis taisyklėmis, prireikus tokiomis, kaip jas aiškina nacionaliniai teismai, kad visos skirtos sankcijos neviršytų nustatytos nusikalstamos veikos sunkumo.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją nacionalinės mokesčių institucijų skiriamos administracinės sankcijos ir baudžiamosios bylos, iškeltos už nusikalstamas veikas PVM srityje, yra Direktyvos 2006/112 2 ir 273 straipsnių ir SESV 325 straipsnio, taigi, ir Sąjungos teisės, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, įgyvendinimas, todėl turi būti paisoma Chartijos 50 straipsnyje garantuojamos pagrindinės teisės (2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Pagal šią nuostatą niekas negali būti antrą kartą teisiamas ar baudžiamas už nusikalstamą veiką, dėl kurios Sąjungoje jau buvo galutinai išteisintas ar pripažintas kaltu pagal įstatymą.
Šiuo atveju BV kaltinamas slėpimu sukčiaujant ir nedeklaravimu PVM srityje, nors pagal prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą informaciją matyti, kad už tą pačią veiką jam buvo skirta galutinė baudžiamojo pobūdžio administracinė sankcija, kaip tai suprantama pagal Chartijos 50 straipsnį. Tokie kumuliaciniai persekiojimai yra šioje Chartijos nuostatoje įtvirtintos pagrindinės teisės apribojimas, nes pagal ją draudžiama už tapačias veikas skirti kelias baudžiamojo pobūdžio sankcijas pasibaigus keliems procesams šiuo tikslu (pagal analogiją žr. 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
punktą).
Vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją Chartijos 50 straipsnyje užtikrinamos pagrindinės teisės apribojimas gali būti pateisinamas remiantis jos 52 straipsnio 1 dalimi (2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija ir 2022 m. kovo 22 d. Sprendimo Nordzucker ir kt.,
C‑151/20
,
EU:C:2022:203
,
punktas).
Remiantis Chartijos 52 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu, bet koks šios Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės. Pagal tos pačios dalies antrą sakinį, remiantis proporcingumo principu, šių teisių ir laisvių apribojimai galimi tik tuo atveju, jeigu jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendruosius interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.
Nagrinėjamu atveju, pirma, neginčijama, kad galimybė kumuliuoti baudžiamąjį persekiojimą ir baudžiamąsias sankcijas, taip pat baudžiamojo pobūdžio administracinį persekiojimą ir sankcijas yra numatyta įstatyme, t. y. BMP 1729 ir 1741 straipsniuose. Jeigu reikalavimas, kad bet koks naudojimosi pagrindinėmis teisėmis apribojimas turi būti numatytas įstatyme, reiškia, kad teisinis pagrindas, leidžiantis kištis į šias teise, turi pats apibrėžti naudojimosi atitinkama teise apribojimo apimtį, šis reikalavimas iš esmės painiojamas su aiškumo ir tikslumo reikalavimais, kylančiais iš proporcingumo principo (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Facebook Ireland ir Schrems,
C‑311/18
,
EU:C:2020:559
,
punktą), kuris bus išnagrinėtas šio sprendimo 34 ir paskesniuose punktuose.
Antra, pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais atsižvelgiama į pagal Chartijos 50 straipsnį garantuojamos pagrindinės teisės esmę, nes, kaip matyti iš Teisingumo Teismo turimoje byloje esančios informacijos, tais teisės aktais leidžiama kumuliuoti persekiojimus ir sankcijas tik ribotai nustatytoms aplinkybėmis, taip užtikrinant, kad minėtame 50 straipsnyje įtvirtinta teisė nebūtų savaime paneigta.
Trečia, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad šiais teisės aktais siekiama užtikrinti viso mokėtino PVM surinkimą. Atsižvelgiant į svarbą, kurią Teisingumo Teismas, siekiant šio tikslo, teikia kovai su nusikalstama veika PVM srityje, iš nacionalinės teisės aktų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, išplaukiantis
non bis in idem
principas atitinka bendrojo intereso tikslą.
Ketvirta, kalbant apie proporcingumo principo laikymąsi, pažymėtina, kad pagal šį principą reikalaujama, kad nacionalinės teisės aktuose numatyta persekiojimo ir sankcijų kumuliacija neviršytų to, kas tinkama ir būtina įgyvendinant teisėtus tikslus, kurių siekiama šiais teisės aktais, o tuo atveju, kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, turi būti taikoma mažiausiai ribojanti ir šios priemonės sukeliami nepatogumai neturi būti neproporcingi siekiamiems tikslams (2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nacionalinės teisės aktais, kuriuose numatyta galimybė kumuliuoti persekiojimą ir sankcijas, galima pasiekti teisėtą kovos su nusikalstama veika PVM srityje tikslą, siekiant užtikrinti viso mokėtino PVM surinkimą (2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
punktas).
Kiek tai susiję su tokių nacionalinės teisės aktų griežtu būtinumu, Teisingumo Teismas 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci (
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
) 49, 53 ir 55 punktuose patikslino, kad juose turi būti numatytos aiškios ir tikslios taisyklės, kurios visų pirma leidžia teisės subjektui numatyti, kokiems veiksmams ir neveikimui gali būti taikoma tokia persekiojimo ir sankcijų kumuliacija, paskui užtikrinamas procedūrų koordinavimas, būtinas griežtai siekiant sumažinti naštą, atsirandančią dėl savarankiškai vykdomų baudžiamųjų procesų kumuliacijos, ir galiausiai užtikrinti, kad visų paskirtų sankcijų griežtumas atitinka atitinkamos nusikalstamos veikos sunkumą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, pirma, dėl pirmojo iš pirmesniame punkte nurodytų reikalavimų, kuris, kiek tai susiję su Chartijos 50 straipsnyje užtikrinama pagrindine teise, taip pat atspindi Chartijos 49 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą nusikalstamų veikų ir bausmių teisėtumo principą. Iš tiesų, kaip savo išvados 56–58 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, šis principas taikomas galutinės baudžiamojo pobūdžio administracinės sankcijos, kaip ji suprantama pagal Chartijos 50 straipsnį, ir baudžiamojo persekiojimo kumuliacijai, nes ji gali lemti atitinkamam asmeniui griežtesnę pasekmę nei ta, kuri kyla tik dėl baudžiamojo persekiojimo. Visų pirma represinė našta, kylanti dėl kumuliacinių baudžiamojo pobūdžio sankcijų, gali viršyti sankciją, numatytą įstatyme už inkriminuojamą veiką, todėl būtina, kad bet kuri nuostata, pagal kurią leidžiama du kartus bausti, atitiktų reikalavimus, susijusius su Chartijos 49 straipsnio 1 dalyje įtvirtintu nusikalstamų veikų ir bausmių teisėtumo principu.
Kiek tai susiję su baudžiamųjų veikų ir bausmių teisėtumo principu, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nors pagal šį principą reikalaujama, kad įstatyme būtų aiškiai apibrėžti pažeidimai ir už juos skiriamos bausmės, ši sąlyga įvykdoma, kai teisės subjektas iš atitinkamos nuostatos formuluotės ir prireikus iš teismų pateikto išaiškinimo gali žinoti, dėl kokių veiksmų ar neveikimo kyla jo baudžiamoji atsakomybė (2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC-Treuhand / Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija ir 2020 m. birželio 11 d. Sprendimo Prokuratura Rejonowa w Słupsku,
C‑634/18
,
EU:C:2020:455
,
punktas).
Taigi aplinkybė, kad baudžiamojo persekiojimo ir baudžiamojo pobūdžio sankcijų kumuliacijos sąlygos kyla ne tik iš teisės aktų nuostatų, bet ir iš to, kaip jas aiškina nacionaliniai teismai, savaime negali paneigti aiškaus ir tikslaus nacionalinės teisės akto pobūdžio, tačiau su sąlyga, kad teisės subjektas iš atitinkamų nuostatų formuluotės ir prireikus iš šių teismų pateikto jų aiškinimo gali žinoti, už kokius veiksmus ar neveikimą gali atsirasti tokia persekiojimo ir sankcijų kumuliacija.
Kiek tai susiję su tuo, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas naudoja bendras sąvokas tam, kad būtų nustatyti veiksmai, dėl kurių gali būti kumuliuojamas baudžiamasis persekiojimas ir baudžiamojo pobūdžio sankcijos, reikia priminti, kad 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Garlsson Real Estate ir kt. (
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
) 52 ir 53 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinės teisės nuostatos, nagrinėtos byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, buvo pakankamai aiškios ir tikslios, nors pagal šias nacionalines teisės nuostatas ta kumuliacija priklausė nuo to, ar aptariami veiksmai gali sukelti „didelį“ finansinių priemonių vertės „pasikeitimą“, todėl – ir nuo bendros sąvokos, kurią turėjo įvertinti nacionaliniai teismai, aiškinimo.
Iš tiesų iš jurisprudencijos, susijusios su nusikalstamų veikų ir bausmių teisėtumo principu, matyti, kad šis principas negali būti aiškinamas kaip draudžiantis laipsnišką teismo atliekamą baudžiamosios atsakomybės taisyklių aiškinimą kiekvienoje konkrečioje byloje, su sąlyga, kad nusikalstamos veikos padarymo metu rezultatas būtų pagrįstai numatomas, atsižvelgiant, be kita ko, į tuo metu jurisprudencijoje, susijusioje su nagrinėjama teisės nuostata, pateiktą išaiškinimą (2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC-Treuhand / Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija ir 2020 m. birželio 11 d. Sprendimo Prokuratura Rejonowa w Słupsku,
C‑634/18
,
EU:C:2020:455
,
punktas).
Taigi, atsižvelgiant į tas pačias sąlygas, aplinkybė, kad, aiškinant bylai reikšmingas teisės nuostatas, nacionalinėje jurisprudencijoje daroma nuoroda į bendras sąvokas, kurios turi būti aiškinamos laipsniškai, iš esmės nekliudo nacionalinės teisės aktus laikyti nustatančiais aiškias ir tikslias taisykles, leidžiančias teisės subjektui numatyti, dėl kurių veiksmų ir neveikimo gali būti kumuliuojami baudžiamasis persekiojimas ir baudžiamojo pobūdžio sankcijos.
Šiomis aplinkybėmis dar reikia priminti, kad taip reikalaujamo nuspėjamumo apimtis labai priklauso nuo nagrinėjamo teksto turinio, reglamentuojamos srities, taip pat nuo adresatų skaičiaus ir statuso. Galimybė numatyti įstatymą neprieštarauja tam, kad atitinkamas asmuo būtų priverstas pasinaudoti specialisto patarimais, siekdamas susiklosčiusiomis aplinkybėmis tinkamai įvertinti pasekmes, kurios gali atsirasti dėl tam tikro akto. Tai visų pirma pasakytina apie profesinę veiklą vykdančius asmenis, įpratusius savo profesijoje elgtis labai apdairiai. Taip pat iš jų galima tikėtis, kad jie labai rūpestingai įvertins savo riziką (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC-Treuhand / Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
punktą ir 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą).
Šiuo atveju, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai atitinka aiškumo ir tikslumo reikalavimus, primintus šio sprendimo 36 punkte, Teisingumo Teismas turi pateikti naudingas gaires šiuo klausimu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų išspręsti nagrinėjamą ginčą (pagal analogiją žr. 2021 m. birželio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sprendimo išsiųsti iš šalies pasekmės),
C‑719/19
,
EU:C:2021:506
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Visų pirma iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos matyti, kad BMP 1729 straipsnyje numatytos sąlygos, kurioms esant už slėpimą sukčiaujant ar nedeklaravimą, visų pirma PVM srityje, gali būti skirta baudžiamojo pobūdžio administracinė bauda. Pagal BMP 1741 straipsnį šioje nuostatoje numatytomis sąlygomis už tokius veiksmus, „neatsižvelgiant į taikytinas mokestines sankcijas“, taip pat gali būti skirta baudžiamoji bauda ir laisvės atėmimo bausmė.
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė Taryba) taip pat nusprendė, kad šiuose straipsniuose numatyta persekiojimo ir sankcijų kumuliacija gali būti taikoma tik sunkiausiais apmokestinamų sumų slėpimo sukčiaujant ar nedeklaravimo atvejais, patikslindama, kad šis sunkumas gali atsirasti dėl mokesčių, kuriais sukčiaujama, sumos, kaltinamojo veiksmų pobūdžio ar jo dalyvavimo aplinkybių. Toks aiškinimas, kurį pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į proporcingumo principą, nėra savaime nenumatomas, tačiau tai jis pats turi patikrinti.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad jau kelis kartus taikė pirmesniame punkte nurodytą
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė Taryba) praktiką ir taip dar labiau patikslino jos taikymo sritį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar, atsižvelgiant į šiuos jurisprudencijoje nustatytus precedentus, tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, BV galėjo protingai numatyti, kad dėl jų gali būti kumuliuojami baudžiamasis persekiojimas ir baudžiamojo pobūdžio sankcijos, kaip tai numatyta BMP 1729 ir 1741 straipsniuose.
Šiomis aplinkybėmis tai, kad BV prireikus turėjo kreiptis į teisės konsultantą, kad įvertintų pasekmes, galinčias kilti dėl jam inkriminuojamos veikos, dėl kumuliacinio baudžiamojo persekiojimo ir baudžiamojo pobūdžio sankcijų taikymo sąlygų, kaip jas aiškina nacionaliniai teismai, remiantis šio sprendimo 43 punkte priminta jurisprudencija negali paneigti pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų aiškumo ir tikslumo. Tai juo labiau taikytina BV, nes atrodo, kad minėtas veikas jis padarė vykdydamas savo, kaip apskaitos specialisto, profesinę veiklą.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl šio sprendimo 36 punkte nurodyto trečiojo reikalavimo, kylančio tiek iš Chartijos 52 straipsnio 1 dalies, tiek iš bausmių proporcingumo principo, įtvirtinto jos 49 straipsnio 3 dalyje, pagal kurį kompetentingoms institucijoms nustatyta pareiga antros sankcijos skyrimo atveju užtikrinti, kad visų skirtų sankcijų griežtumas neviršytų konstatuotos nusikalstamos veikos sunkumo (šiuo klausimu žr. 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Garlsson Real Estate ir kt.,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
,
punktą).
Reikia pažymėti, kad pagal šio sprendimo 36 ir ankstesniame punktuose primintą jurisprudenciją šis reikalavimas be išimčių taikomas visoms paskirtoms kumuliacinėms sankcijoms, taigi, ir tokio paties pobūdžio sankcijų kumuliacijai ir skirtingo pobūdžio sankcijų, kaip antai piniginių sankcijų ir laisvės atėmimo bausmių, kumuliacijai. Vien tai, kad kompetentingos valdžios institucijos ketina skirti skirtingo pobūdžio sankcijas, neatleidžia jų nuo pareigos užtikrinti, kad visų skirtų sankcijų griežtumas neviršytų nustatytos nusikalstamos veikos sunkumo, nes priešingu atveju būtų pažeistas proporcingumo principas.
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Garlsson Real Estate ir kt. (
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
)
punkte nusprendė, kad šio proporcingumo reikalavimo nesilaikoma teisės aktuose, kuriuose, kiek tai susiję su baudžiamosios baudos ir baudžiamojo pobūdžio administracinės sankcijos kumuliacija, numatyta, kad pirmosios sumos išieškojimas apsiriboja dalimi, kuri viršija antrosios sumą, nenumačius tokios taisyklės ir dėl administracinės sankcijos bei laisvės atėmimo bausmės kumuliacijos.
Nagrinėjamu atveju, nors, kaip matyti iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis proporcingumo sumetimais, jau yra nusprendęs, kad bendra sankcijos, skirtos sankcijų kumuliacijos atveju, suma neturi viršyti didžiausios iš paskirtų sankcijų sumos, tas pats teismas patikslino, kad minėtas apribojimas taikomas tik tokio paties pobūdžio sankcijoms, t. y. piniginėms sankcijoms. Kaip savo išvados 103 punkte pažymėjo generalinis advokatas, toks apribojimas negali užtikrinti nusikalstamos veikos sunkumo ir visų skirtų sankcijų griežtumo atitikties, kai piniginė sankcija taikoma kartu su laisvės atėmimo bausme.
Kadangi Prancūzijos vyriausybė Teisingumo Teisme nurodė, kad baudžiamąją bylą nagrinėjantis teismas, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes, turi laikytis bausmių proporcingumo principo, kuris jam suteikia įgaliojimus keisti baudžiamąją sankciją, iš šio sprendimo 36 ir 49 punktuose primintos jurisprudencijos matyti, jog, pirma, kompetentingos valdžios institucijos privalo užtikrinti, kad visų skirtų sankcijų griežtumas neviršytų nustatytos nusikalstamos veikos sunkumo, ir, antra, ši pareiga turi aiškiai ir tiksliai išplaukti ir nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra nagrinėjamu atveju, atsižvelgdamas į tai, kad jis, remdamasis ir proporcingumo sumetimais, nusprendė, jog 52 punkte nurodytas apribojimas taikomas tik tokio paties pobūdžio sankcijų kumuliacijai.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į prejudicinius klausimus reikia atsakyti: Chartijos 50 straipsnyje, siejamame su jos 52 straipsnio 1 dalimi, užtikrinama pagrindinė teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją:
–
nedraudžiama, kad nacionalinės teisės aktuose numatytos baudžiamojo persekiojimo ir baudžiamojo pobūdžio sankcijų slėpimo sukčiaujant ar nedeklaravimo PVM srityje kumuliacijos apribojimas sunkiausiais atvejais grindžiamas tik suformuota jurisprudencija, pagal kurią teisės nuostatos, apibrėžiančios šios kumuliacijos taikymo sąlygas, aiškinamos siaurai, su sąlyga, kad nusikalstamos veikos padarymo metu gali būti pagrįstai numatoma, kad už ją gali būti kumuliatyviai taikomas baudžiamasis procesas ir baudžiamojo pobūdžio sankcijos, bet
–
draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tuo atveju, kai kumuliatyviai taikoma piniginė sankcija ir laisvės atėmimo bausmė, aiškiomis ir tiksliomis taisyklėmis, prireikus išaiškintomis nacionalinių teismų, neužtikrinama, kad visos skirtos sankcijos neviršytų nustatytos nusikalstamos veikos sunkumo.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsnyje, siejamame su jos 52 straipsnio 1 dalimi, užtikrinama pagrindinė teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją:

–
nedraudžiama, kad nacionalinės teisės aktuose numatytos baudžiamojo persekiojimo ir baudžiamojo pobūdžio sankcijų slėpimo sukčiaujant ar nedeklaravimo pridėtinės vertės mokesčio (PVM) srityje kumuliacijos apribojimas sunkiausiais atvejais grindžiamas tik suformuota jurisprudencija, pagal kurią teisės nuostatos, apibrėžiančios šios kumuliacijos taikymo sąlygas, aiškinamos siaurai, su sąlyga, kad nusikalstamos veikos padarymo metu gali būti pagrįstai numatoma, kad už ją gali būti kumuliatyviai taikomas baudžiamasis procesas ir baudžiamojo pobūdžio sankcijos, bet
–
draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tuo atveju, kai kumuliatyviai taikoma piniginė sankcija ir laisvės atėmimo bausmė, aiškiomis ir tiksliomis taisyklėmis, prireikus išaiškintomis nacionalinių teismų, neužtikrinama, kad visos skirtos sankcijos neviršytų nustatytos nusikalstamos veikos sunkumo.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.