CELEX: 62021TJ0164
Javni uslužbenci
Začasni uslužbenci
Nepodaljšanje pogodbe, sklenjene za določen čas, za nedoločen čas
Interes službe
Napačna uporaba prava
Očitna napaka pri presoji
Pravica do izjave
Načelo dobrega upravljanja
Dolžnost skrbnega ravnanja

)
Tožeča stranka, QM, s tožbo na podlagi člena 270 PDEU predlaga razglasitev ničnosti odločbe Agencije Evropske unije za sodelovanje na področju preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj (Europol) z dne 27. maja 2020 o nepodaljšanju njene pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) in po potrebi razglasitev ničnosti odločbe z dne 18. decembra 2020 o zavrnitvi njene pritožbe (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi pritožbe).
Dejansko stanje
[…]
Postopek podaljšanja pogodbe tožeče stranke s pogodbo za nedoločen čas se je v skladu s pravili, ki se uporabljajo v Europolu, začel 7. januarja 2020.
[…]
Izvršna direktorica je 5. maja 2020 kot organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi (v nadaljevanju: OPSP), tožečo stranko obvestila, da njene pogodbe ne namerava podaljšati s pogodbo za nedoločen čas, pri čemer je pojasnila, da bo za to, da bi se upoštevala strategija Europola z naslovom „Europol Strategy 2020 +“ (v nadaljevanju: strategija Europola 2020 +) in pristojnosti, dodeljene Europolu v okviru programa „EU Interoperability Agenda“, bodoči vodja oddelka [
zaupno
] moral imeti dodatne sposobnosti in znanja, ki jih tožeča stranka nima (v nadaljevanju: obvestilo z dne 5. maja 2020).
Tožeča stranka je 12. maja 2020 v oddelek 6 obrazca za podaljšanje pogodbe vpisala svoje pripombe v zvezi z namero izvršne direktorice, da ne podaljša njene pogodbe.
OPSP je 27. maja 2020 sprejel izpodbijano odločbo. Ta odločba je bila tožeči stranki vročena z elektronskim dopisom z dne 2. junija 2020.
OPSP je v izpodbijani odločbi pojasnil, da je bila „po preučitvi strategije Europola 2020 + in ‚programskih dokumentov‘ Europola, vključno s pristojnostmi, ki so bile Europolu dodeljene v okviru programa interoperabilnosti Unije in se uvajajo po fazah, kljub vsemu ugotovljena operativna potreba po vodji oddelka [
zaupno
], ki ima strokovno znanje, ki presega poklicni profil sedanjega delovnega mesta [tožeče stranke]“.
[…]
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
razglasi za nično izpodbijano odločbo in, po potrebi, odločbo o zavrnitvi pritožbe;
–
Europolu naloži plačilo stroškov.
Europol Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
[…]
Predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe
Tožeča stranka v utemeljitev ničnostne tožbe navaja pet tožbenih razlogov, od katerih se prvi nanaša na napake, ki naj bi jih OPSP pri uporabi meril za ocenjevanje kandidata storil v okviru postopka podaljšanja pogodbe za nedoločen čas, ter na neobstoj odločbe o reorganizaciji in opredelitve novih zahtev za delovno mesto, drugi na kršitev pravice do izjave, tretji na predsodke v zvezi z njenimi sposobnostmi, da izpolni bodoče zahteve za zasedbo delovnega mesta, na neobstoj preučitve njenih sposobnosti, na kršitev dolžnosti dobrega upravljanja in na kršitev njene legitimne pravice, da se jo oceni, četrti na očitno napako pri oceni njenega poklicnega profila in sposobnosti ter peti na zlorabo prava in kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja.
[…]
Prvi tožbeni razlog: napake OPSP pri uporabi meril za ocenjevanje kandidata v okviru postopka podaljšanja pogodbe za nedoločen čas ter neobstoj odločbe o reorganizaciji in opredelitve novih zahtev za delovno mesto
Tožeča stranka navaja, da iz člena 4(3) sklepa z dne 28. marca 2019 izhaja, da se besedilo „predvidljiv razvoj v prihodnosti“ iz tega člena nanaša na nadaljnjo potrebo po delovnem mestu ali položaju in torej izključno na prvo merilo. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe pa naj bi izhajalo, da ta temelji le na drugem merilu iz navedenega sklepa, in sicer na sposobnostih in znanjih uslužbenca, v zvezi s katerimi ni sklicevanja na predvidljiv razvoj v prihodnosti.
Tožeča stranka tako trdi, da s tem, ko se v izpodbijani odločbi zaradi predvidljivega razvoja v prihodnosti od nje zahteva dokazilo o novih sposobnostih, izpodbijana odločba dejansko temelji na spremembah delovnega mesta, ki ga je zasedala, glede česar pa ni bil sprejet noben sklep o reorganizaciji, nove zahteve za to delovno mesto pa v času sprejetja odločbe o nepodaljšanju njene pogodbe niso bile opredeljene.
V zvezi s tem, prvič, tožeča stranka, ki se sklicuje na sodbo z dne 16. decembra 2020, VP/Cedefop (
T‑187/18
, neobjavljena,
EU:T:2020:613
), trdi, da se Europol pri presoji interesa za podaljšanje ali nepodaljšanje pogodbe enemu od svojih uslužbencev na prihodnje reorganizacije lahko sklicuje le, če so te reorganizacije predvidljive. Tako naj bi izvršna direktorica storila napako s tem, da je odločitev, da se pogodba tožeče stranke ne podaljša za nedoločen čas, ker se za opravljanje nalog bodočega vodje oddelka [
zaupno
] zahtevajo druge sposobnosti, sprejela kljub temu, da opis nalog za to delovno mesto še ni bil spremenjen.
Drugič, tožeča stranka trdi, da v izpodbijani odločbi niso navedene sposobnosti, ki bodo potrebne za zasedbo delovnega mesta vodje oddelka [
zaupno
] v prihodnosti. Poleg tega navaja, da noben dokument, na katerega se sklicuje Europol, ne opredeljuje novih znanj, ki bi jih moral imeti bodoči vodja oddelka [
zaupno
].
Tako meni, da bi bilo treba njene sposobnosti in znanja oceniti, da bi se preverilo, ali ustrezajo poklicnemu profilu delovnega mesta, kot je predviden v prihodnosti. Europol naj bi namreč moral znanja in sposobnosti tožeče stranke oceniti na podlagi postopka ali testa, in ne na podlagi uspešnosti pri izpolnjevanju zahtev sedanjega delovnega mesta.
Tožeča stranka poleg tega trdi, da je dokazala, da ima sposobnosti in znanja, ki se trenutno zahtevajo, ali vsaj, da je med celotno kariero izkazovala, da je popolnoma sposobna prilagoditi svoj poklicni profil glede na svoje sposobnosti in obratno.
Tožeča stranka trdi tudi, da je razpis prostega delovnega mesta, objavljen [
zaupno
], vseboval opis delovnega mesta, ki je bilo podobno kot delovno mesto, ki ga je zasedala. V zvezi s tem trdi, da se opis njenega delovnega mesta, ko je bila na tem delovnem mestu, ni nikoli spremenil, kljub temu, da so se naloge spreminjale.
Tretjič, tožeča stranka se ne strinja s tem, da se je delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
] uvrstilo med tako imenovana „omejena“ delovna mesta. Trdi, da se na to spremembo zoper njo ni mogoče sklicevati, ker sprememba vrste delovnega mesta med opravljanjem dela ne more biti v škodo uslužbencu, ki zaseda zadevno delovno mesto. Ta sprememba, ki naj bi povzročila obveznost rotacije začasnih uslužbencev, pa naj bi tožeči stranki zaradi triletnega latentnega obdobja preprečila, da bi se potegovala za to delovno mesto.
Četrtič, tožeča stranka trdi, da je prišlo do neenakega obravnavanja in kršitve člena 27 Kadrovskih predpisov. Trdi, da oseba, ki je bila v [
zaupno
] imenovana na delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
], ni imela znanj, ki bi presegala njena, in da je poklicni profil te osebe podoben njenemu. Edina razlika med to osebo in tožečo stranko naj bi bila ta, da ima drugo državljanstvo. Tožeča stranka dodaja, da bi imenovanje [
zaupno
] uslužbenca na delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
], v katerem sta dve vodji enot prav tako [
zaupno
], posegalo v ravnovesje državljanstev uradnikov in uslužbencev ter načelo iz člena 27 Kadrovskih predpisov.
Europol trditve tožeče stranke prereka.
Glede tega je treba najprej spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je možnost podaljšanja pogodbe začasnega uslužbenca samo možnost, ki je predmet diskrecije pristojnega organa, saj imajo institucije široko diskrecijsko pravico pri organizaciji svojih služb glede na naloge, ki so jim dodeljene, in pri razporejanju zaposlenih, ki jih imajo na voljo, na opravljanje teh nalog, pod pogojem, da se zaposleni razporedijo v interesu službe (glej sodbo z dne 10. oktobra 2014, EMA/BU,
T‑444/13 P
,
EU:T:2014:865
, točka
in navedena sodna praksa).
Ta sodna praksa se zdi še toliko bolj upoštevna, kadar gre za nadomestitev pogodbe za določen čas s pogodbo za nedoločen čas, ki ustvarja trdnejšo in časovno bolj neomejeno vez med institucijo in zadevnim uslužbencem (sodba z dne 26. januarja 2022, MN/Europol,
T‑586/20
, neobjavljena,
EU:T:2022:24
, točka
).
Organizacija in delovanje službe sta v izključni pristojnosti institucije, za organizacijo služb pa je pristojen le nadrejeni organ. Le ta organ je pristojen za to, da oceni potrebe službe in ji na podlagi tega dodeli osebje, ki ga ima na voljo (glej sodbo z dne 16. decembra 2020, VP/Cedefop,
T‑187/18
, neobjavljena,
EU:T:2020:613
, točka
in navedena sodna praksa).
Institucije in agencije Unije imajo namreč proste roke pri sestavljanju svojih upravnih enot, pri čemer upoštevajo vse dejavnike, kot so narava in obseg nalog, ki so jim dodeljene, in proračunske možnosti. Ta svoboda pomeni, da lahko za zagotovitev večje učinkovitosti organizacije del ali v odgovor na proračunske zahteve za ukinitev delovnih mest, ki jih postavijo politični organi Unije, ukinjajo delovna mesta in spreminjajo dodeljene naloge, prav tako pa lahko naloge, ki jih je prej izvajala oseba, zaposlena na ukinjenem delovnem mestu, prerazporedijo, ne da bi bila navedena ukinitev nujno pogojena s tem, da mora vse zahtevane naloge opraviti manjše število oseb kot pred reorganizacijo (glej sodbo z dne 16. decembra 2020, VP/Cedefop,
T‑187/18
, neobjavljena,
EU:T:2020:613
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega začasni uslužbenci, v nasprotju z uradniki, katerih stabilnost zaposlitve je zagotovljena s Kadrovskimi predpisi, spadajo pod drugo ureditev, podlaga katere je pogodba o zaposlitvi, sklenjena z zadevno institucijo. Iz člena 47(1)(b) PZDU izhaja, da je čas trajanja delovnega razmerja med institucijo in začasnim uslužbencem, zaposlenim za določen čas, urejen prav s pogoji, določenimi v pogodbi, ki jo skleneta stranki (sodba z dne 13. decembra 2018, Wahlström/Frontex,
T‑591/16
, neobjavljena,
EU:T:2018:938
, točka
).
Vendar je treba navesti, da kadar je uprava z notranjimi smernicami uvedla posebno ureditev, katere namen je zlasti zagotoviti preglednost postopka podaljševanja pogodb in pravilno uporabo nekaterih postopkovnih pogojev, je treba na to ureditev gledati kot na samoomejitev diskrecijske pravice institucije, od katere lahko uprava odstopi le, če jasno navede razloge, s katerimi je mogoče upravičiti to odstopanje, ker bi sicer kršila načelo enakega obravnavanja (sodba z dne 26. septembra 2017, Hanschmann/Europol,
T‑562/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:664
, točka
).
V obravnavani zadevi je treba na prvem mestu ugotoviti, da je sklep z dne 28. marca 2019, v katerem je opredeljena splošna politika Europola na področju podaljševanja pogodb, notranja smernica v smislu sodne prakse, navedene v točki 87 zgoraj. Posledica tega sklepa je namreč uvedba posebne ureditve, ki za podaljšanje pogodbe za nedoločen čas določa tri kumulativne pogoje.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo biti v skladu s členom 4(3) sklepa z dne 28. marca 2019 za podaljšanje pogodbe za nedoločen čas izpolnjena tri merila, in sicer, prvič, nadaljnja potreba po delovnem mestu ali položaju, vključno z vidika predvidljivega razvoja v prihodnosti, drugič, sposobnosti in znanja uslužbenca ter njihova primernost za delovno mesto ali položaj, ki ga zaseda, in tretjič, ves čas visoka delovna uspešnost zadevnega uslužbenca.
V obravnavani zadevi je iz izpodbijane odločbe v bistvu razvidno, da nadaljnja potreba po delovnem mestu in ves čas visoka delovna uspešnost tožeče stranke sicer nista sporni, vendar so njene sposobnosti in znanja ter njihova primernost za delovno mesto, ki ga zaseda, vprašljive glede na predvidljiv razvoj v prihodnosti.
Tako je Europol v obravnavanem primeru uporabil prvi dve merili, in sicer, po eni strani, nadaljnjo potrebo po delovnem mestu in položaju glede na predvidljiv razvoj v prihodnosti, in, po drugi strani, sposobnosti in znanja uslužbenca ter njihovo primernost za delovno mesto, ki ga zaseda, ter ugotovil neujemanje sposobnosti in znanj s predvidljivim razvojem na področju [
zaupno
] v prihodnosti.
Preučiti je treba, ali je taka uporaba, ki ji tožeča stranka nasprotuje, kot v bistvu trdi, neutemeljena in nedosledna.
Prvič, ugotoviti je treba, da je moral Europol v interesu službe pred sprejetjem odločitve o podaljšanju pogodbe na ustrezen način oceniti prihodnje spremembe in predvidljiv razvoj v prihodnosti.
V tej zadevi je Europol po eni strani ob upoštevanju številnih strateških programskih dokumentov, ki se nanašajo na njegovo dejavnost, menil, da mora oddelek [
zaupno
] opravljati operativne dejavnosti in ne več samo dejavnosti, ki podpirajo operativne dejavnosti drugih oddelkov, zaradi česar mora imeti vodja oddelka [
zaupno
] dodatna znanja.
Po drugi strani je Europol po oceni sposobnosti in znanj tožeče stranke ob upoštevanju njenega osebnega spisa in komentarjev kadrovske službe, predloženih v okviru postopka podaljšanja pogodbe, menil, da ne ustrezajo predvidljivemu razvoju na področju [
zaupno
] v prihodnosti.
Drugič, če bi bilo treba merila iz člena 4(3) sklepa z dne 28. marca 2019, kot trdi tožeča stranka, uporabiti popolnoma samostojno, bi lahko taka uporaba pripeljala do položaja, v katerem bi moral Europol podaljšati pogodbo uslužbencu, čeprav njegova znanja ne bi ustrezala zahtevam delovnega mesta, ki so v prihodnosti razumno predvidljive, kar bi bilo očitno v nasprotju z interesom službe in s ciljem postopka, določenega v tem členu.
Tako ob upoštevanju teh ugotovitev in ob upoštevanju široke diskrecijske pravice OPSP na področju podaljševanja pogodb o zaposlitvi za določen čas s pogodbami za nedoločen čas Europolu ni mogoče očitati, da je pri uporabi meril za ocenjevanje kandidata za podaljšanje pogodbe napačno uporabil pravo.
Na drugem mestu, kot je razvidno iz izpodbijane odločbe, ta ne temelji na bodoči reorganizaciji agencije, temveč na dejstvu, da sposobnosti in znanja tožeče stranke niso ustrezale poklicnemu profilu delovnega mesta glede na njegov prihodnji in predvidljiv razvoj.
Delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
] se je ohranilo v organigramu Europola, vendar so bile zahteve delovnega mesta, ki ustrezajo novim znanjem, na novo opredeljene, tako da se za zasedbo navedenega delovnega mesta zahtevajo dodatna znanja, ne da bi bilo to delovno mesto ukinjeno ali predmet reorganizacije.
Tako sodbe z dne 16. decembra 2020, VP/Cedefop (
T‑187/18
, neobjavljena,
EU:T:2020:613
), s katero je bila odločba o nepodaljšanju pogodbe uslužbenca razglašena za nično, ker je navedena odločba temeljila na prihodnji reorganizaciji, čeprav v zvezi s tem ni bila sprejeta nobena konkretna odločitev, v obravnavani zadevi ni mogoče uporabiti.
Na tretjem mestu, v zvezi s trditvijo, da v izpodbijani odločbi niso navedene sposobnosti, ki bodo v prihodnosti potrebne za zasedbo delovnega mesta vodje oddelka [
zaupno
], je treba opozoriti, da je OPSP v izpodbijani odločbi pojasnil, da so [
zaupno
] ključna znanja in da bo „znanje vožnje [
zaupno
] ključno za vodjo oddelka [
zaupno
]“.
Poleg tega je iz različnih dokumentov iz spisa – tako strateških, kot je strategija Europola 2020 +, kot programskih, med drugim programskega dokumenta Europola, in posebej programskega dokumenta za obdobje 2020–2022, vključno z odgovornostmi, ki so bile Europolu dodeljene v okviru programa interoperabilnosti Unije, pri nastajanju katerih je tožeča stranka kot vodja oddelka [
zaupno
] sodelovala in ki jih ni mogoče spregledati – razvidno, da so se razprave o teh prihodnjih potrebah na področju [
zaupno
] začele leta 2019.
V tem okviru so tako izpodbijana odločba kot pojasnila iz obvestila z dne 5. maja 2020 in dokumenti, dostopni tožeči stranki, kot so strategija Europola 2020 +, časovni načrt Europola za interoperabilnost, programski dokument Europola 2020–2022, osnutek programskega dokumenta 2021–2023, poročilo Europola zunanjim deležnikom, načrt Europola za interoperabilnost Unije in poročila Europola o izvajanju strategije Europola 2020 +, tožeči stranki nujno omogočili, da razume sposobnosti in znanja, ki se zahtevajo za delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
].
Glede trditve, da bi moral Europol znanja in sposobnosti tožeče stranke oceniti na podlagi postopka ali preizkusa, je treba ugotoviti, da tak preizkus v sklepu z dne 28. marca 2018, ki opredeljuje postopek podaljševanja pogodb, ni predviden. Znanja in sposobnosti uslužbenca izvršni direktor preuči ob upoštevanju rezultatov, ki jih je dosegel uslužbenec, in njegovega osebnega spisa, vključno z njegovim življenjepisom in komentarji, predloženimi v okviru postopka podaljšanja, kar je postopek, ki ga je OPSP v obravnavanem primeru izvedel. Izvedba dodatnega postopka v obliki preizkusa ali razgovora, ki ga zahteva tožeča stranka, ne bi bila v skladu z besedilom sklepa z dne 28. marca 2018 in bi lahko pomenila kršitev načela enakega obravnavanja.
Na četrtem mestu, glede uvrstitve delovnega mesta vodje oddelka [
zaupno
] med tako imenovana „omejena“ delovna mesta zadostuje ugotovitev, da je do te spremembe v obravnavanem primeru prišlo po sprejetju izpodbijane odločbe in zato ne more vplivati na njeno zakonitost. Zato vprašanje, ali se je na navedeno spremembo mogoče sklicevati proti tožeči stranki, ni upoštevno.
Na petem mestu, v zvezi z očitkom, da oseba, ki je na novo zaposlena kot vodja oddelka [
zaupno
], nima znanj, ki bi presegala znanja tožeče stranke, je treba poudariti, da te trditve temeljijo na njenem osebnem dojemanju javno dostopnih informacij. Vendar, kot trdi Europol, te informacije ne morejo nadomestiti informacij iz prijave v okviru izbirnega postopka.
V zvezi s trditvijo tožeče stranke, da je bil z imenovanjem [
zaupno
] uslužbenca na delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
], v katerem sta tudi dve drugi vodji enote [
zaupno
], kršen člen 27 Kadrovskih predpisov, je treba ugotoviti, da ima kandidat, ki je bil izbran za delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
], [
zaupno
] državljanstvo, medtem ko imata dve drugi vodji enote [
zaupno
] državljanstvo.
Glede na neobstoj drugih dokazov je treba ugotoviti, da Europol s tem, da je kot vodjo oddelka [
zaupno
] imenoval uslužbenca [
zaupno
] z [
zaupno
] državljanstvom, čeprav imata dve vodji enote znotraj tega oddelka [
zaupno
] državljanstvo, ni kršil člena 27 Kadrovskih predpisov, ki, med drugim, agencijam Unije nalaga, da svoje osebje izberejo na najširšem možnem geografskem območju med državljani držav članic Unije, in jim prepoveduje, da bi rezervirali delovna mesta za državljane določene države članice.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: očitna napaka pri presoji
Tožeča stranka v okviru četrtega tožbenega razloga trdi, da njene poklicne izkušnje, sposobnosti in zmožnost prilagajanja potrebam kažejo na to, da ima lastnosti, ki se zahtevajo za zasedbo delovnega mesta vodje oddelka [
zaupno
] in da je torej izvršna direktorica storila očitno napako pri presoji njene sposobnosti za opravljanje dodeljenih nalog glede na bodoči in predvidljiv razvoj delovnega mesta vodje oddelka [
zaupno
].
Poleg tega tožeča stranka opozarja, da ni bila seznanjena z novimi organizacijskimi potrebami, ker zahtevana znanja niso bila del zahtev ali opisa prostega delovnega mesta.
V vsakem primeru naj tožeča stranka, v zvezi z načinom ocenjevanja njenih sposobnosti, ne bi bila obravnavana enako kot drugi kandidati za delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
].
Europol trditve tožeče stranke prereka.
Najprej je treba poudariti, da čeprav ima uprava, kot je razvidno iz točk 82 in 83 zgoraj, široko diskrecijsko pravico pri podaljševanju pogodb za določen čas za nedoločen čas, Splošno sodišče v postopku odločanja o ničnostni tožbi zoper akt, sprejet v okviru izvajanju take pravice, vseeno opravi nadzor zakonitosti iz nekaterih vidikov. Nadzor sodišča Unije se mora v okviru predloga za razglasitev ničnosti odločbe o nepodaljšanju pogodbe začasnega uslužbenca, ki je akt, ki posega v položaj, omejiti le na preverjanje neobstoja napačne uporabe prava, očitne napake pri presoji pri oceni interesa službe, s katerim se lahko utemelji ta odločba, zlorabe pooblastil ter kršenja dolžnosti skrbnega ravnanja, ki je upravi naložena, kadar se mora izreči o podaljšanju pogodbe, ki jo veže na katerega od njenih uslužbencev. Poleg tega Splošno sodišče preverja, ali je uprava kršila postopek ali nepravilno uporabila materialno pravo (glej v tem smislu sodbo z dne 13. decembra 2018, Wahlström/Frontex,
T‑591/16
, neobjavljena,
EU:T:2018:938
, točka
).
Poleg tega je treba navesti, da je napako mogoče opredeliti kot očitno le, če jo je mogoče zlahka opaziti in brez težav odkriti na podlagi meril, ki veljajo za izvajanje zadevne pristojnosti odločanja. Da bi se lahko ugotovilo, da je uprava storila očitno napako pri presoji dejanskega stanja, ki je taka, da upravičuje razglasitev ničnosti odločbe, morajo biti dokazi, ki jih predloži tožeča stranka, zato zadostni, da se presoja uprave ne zdi verodostojna. Povedano drugače, tožbeni razlog, ki se nanaša na očitno napako, je treba zavrniti, če je mogoče izpodbijano presojo kljub dokazom tožeče stranke vseeno šteti za resnično ali veljavno (glej sodbo z dne 15. decembra 2021, HB/EIB,
T‑689/20
, neobjavljena,
EU:T:2021:891
, točka
in navedena sodna praksa).
Trditve tožeče stranke v utemeljitev četrtega tožbenega razloga je treba preučiti ob upoštevanju navedenih ugotovitev.
V obravnavani zadevi izpodbijana odločba temelji na ugotovitvi, da sposobnosti in znanja tožeče stranke niso ustrezale potrebam Europola za delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
] glede na predvidljiv razvoj v prihodnosti.
Na prvem mestu, glede trditve tožeče stranke, da njeni rezultati, izkušnje in zmožnost prilagajanja dokazujejo, da ima sposobnosti in znanja, ki se zahtevajo za zasedbo delovnega mesta vodje oddelka [
zaupno
], je treba navesti, da Europol ne prereka niti visoke uspešnosti tožeče stranke niti njene zmožnosti prilagajanja. Razlog, na katerem je temeljilo nepodaljšanje pogodbe tožeče stranke, je neskladnost poklicnega profila tožeče stranke z bodočimi potrebami Europola, in sicer glede na odslej zahtevano znanje [
zaupno
]. Iz tega izhaja, da so bile ugotovljene nove potrebe in nova strokovna znanja, z vidika katerih, kot navaja Europol, znanja tožeče stranke niso zadostna.
Čeprav tožeča stranka navaja, da ima novoopredeljena znanja in sposobnosti, teh sposobnosti ni pojasnila in zato ni dokazala, da bi lahko njene izkušnje v Europolu ali njene prejšnje izkušnje ustrezale potrebi Europola, da razpolaga z osebo, ki ima znanje [
zaupno
], poleg tega pa še [
zaupno
].
Poleg tega, čeprav tožeča stranka trdi, da opis delovnega mesta v razpisu za prosto delovno mesto, ki je bil objavljen 7. januarja 2021, ne zahteva nobenega dodatnega znanja glede na njene naloge, Splošno sodišče ugotavlja, da je Europol po tem, ko se je odločil, da pogodbe tožeče stranke ne podaljša, objavil razpis prostega delovnega mesta vodje oddelka [
zaupno
], v katerem je bilo navedenih več nalog ki jih tožeča stranka ni opravljala, zlasti [
zaupno
].
Iz tega izhaja, da naloge, ki so bile tožeči stranki zaupane v Europolu, niso ustrezale bodočim in predvidljivim zahtevam za delovno mesto vodje oddelka [
zaupno
], in da tožeča stranka ni dokazala očitne napake, ki naj bi jo Europol storil pri presoji, da nima znanj, potrebnih za to, da bi v prihodnosti na podlagi pogodbe za nedoločen čas zasedala to delovno mesto.
Na drugem mestu, glede trditev tožeče stranke, da ji nove organizacijske potrebe niso bile znane, je treba napotiti na presojo prvega in drugega tožbenega razloga, pri čemer je treba poudariti, da je bil prihodnji razvoj na področju informacijskih in komunikacijskih tehnologij jasno opredeljen v številnih strateških dokumentih, pri nastajanju katerih je tožeča stranka sodelovala in glede katerih je imela v okviru postopka podaljšanja pogodbe dvakrat možnost predložiti svoja stališča in opisati tiste svoje sposobnosti, ki naj ne bi bile navedene v njenem osebnem spisu.
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni predložila dokazov, s katerimi bi bilo mogoče na podlagi meril iz sodne prakse, navedene v točki 115 zgoraj, ovreči verodostojnost presoje Europola, da njen poklicni profil ne ustreza novim potrebam službe.
Zato iz spisa ni razvidno, da bi Europol s tem, da je menil, da tožeča stranka nima sposobnosti in znanj, ki bi ustrezala novim potrebam te agencije, storil očitno napako pri presoji. Četrti tožbeni razlog je treba zato zavrniti.
[…]

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (sedmi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
QM se naloži plačilo stroškov.

da Silva Passos
Valančius
Sampol Pucurull
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. novembra 2022.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.
(
)	Navedene so le točke sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.