CELEX: 62017CJ0298
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 2002/22/ES
Sítě a služby elektronických komunikací
Univerzální služba a práva uživatelů
Podnik provozující síť elektronických komunikací používanou pro šíření rozhlasového nebo televizního vysílání pro veřejnost
Podnik, který nabízí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu
Povinnost šíření (must carry)

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 31 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě) (
Úř. věst. 2002, L 108, s. 51
; Zvl. vyd. 13/29, s. 367), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/136/ES ze dne 25. listopadu 2009 (
Úř. věst. 2009, L 337, s. 11
) (dále jen „směrnice o univerzální službě“).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností France Télévisions SA a Conseil supérieur de l’audiovisuel (Nejvyšší rada pro audiovizuální vysílání; CSA) ve věci rozhodnutí č. 2015–232 ze dne 27. května 2015, kterým posledně uvedená vyzvala společnost France Télévisions, aby napříště dodržovala ustanovení článku 34–2 zákona č. 86–1067 ze dne 30. září 1986 zákona o svobodě komunikace (dále jen „zákon o svobodě komunikace“), a aby tedy nebránila společnosti Playmédia přebírat programy vysílané společností France Télévisions za účelem živého streamování na internetových stránkách Playmédia.
Právní rámec
Unijní právo
Rámcová směrnice
Bod 5 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (
Úř. věst. 2002, L 108, s. 33
; Zvl. vyd. 13/29, s. 349), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/140/ES ze dne 25. listopadu 2009 (
Úř. věst. 2009, L 337, s. 37
) (dále jen „rámcová směrnice“), zní takto:
„Konvergence odvětví telekomunikací, médií a informačních technologií znamená, že všechny přenosové sítě a služby by měly být předmětem jediného předpisového rámce. Předpisový rámec sestává z této směrnice a čtyř zvláštních směrnic: směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (autorizační směrnice) [(
Úř. věst. 2002, L 108, s. 21
; Zvl. vyd. 13/29, s. 337)], směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES ze dne 7. března 2002 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení (přístupová směrnice) [(
Úř. věst. 2002, L 108, s. 7
; Zvl. vyd. 13/29, s. 323)], směrnice [o univerzální službě] a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/66/ES ze dne 15. prosince 1997 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví telekomunikací [(
Úř. věst. 1998, L 24, s. 1
)], (dále jen „zvláštní směrnice“). Je nezbytné oddělit regulaci přenosu od regulace obsahu. Tento rámec se proto nezabývá obsahem služeb, který je poskytován po sítích elektronických komunikací prostřednictvím služeb elektronických komunikací, jako je obsah rozhlasového a televizního vysílání, finanční služby a některé služby informační společnosti, a proto jím nejsou dotčena opatření týkající se takových služeb přijatá na úrovni Společenství nebo na vnitrostátní úrovni v souladu s právem Společenství, s cílem podporovat kulturní a jazykovou rozmanitost a zajistit ochranu mediální plurality. Obsahem televizních programů se zabývá směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání [(
Úř. věst. 1989, L 298, s. 23
, Zvl. vyd. 06/01, s. 224)]. Oddělením regulace přenosu od regulace obsahu není dotčeno zohlednění vazeb, které mezi nimi existují, zejména pro zaručení mediální plurality, kulturní rozmanitosti a ochrany spotřebitele.“
Článek 1 rámcové směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti a cíl“, stanoví ve svých odstavcích 2 a 3 toto:
„2.   Touto směrnicí, jakož i zvláštními směrnicemi, nejsou dotčeny povinnosti uložené vnitrostátním právem na základě práva Společenství nebo právem Společenství, které se týkají služeb poskytovaných prostřednictvím sítí a služeb elektronických komunikací.
3.   Touto směrnicí, jakož i zvláštními směrnicemi, nejsou dotčena opatření přijatá na úrovni Společenství nebo na vnitrostátní úrovni v souladu s právem Společenství se záměrem prosazovat cíle veřejného zájmu, zejména s ohledem na regulaci obsahu a audiovizuální politiku.“
Článek 2 rámcové směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
‚sítí elektronických komunikací‘ rozumějí přenosové systémy, a popřípadě i spojovací nebo směrovací zařízení a jiné prostředky, včetně neaktivních síťových prvků, které umožňují přenos signálů po vedení, rádiovými, optickými nebo jinými elektromagnetickými prostředky, včetně družicových sítí, pevných (okruhově nebo paketově komutovaných, včetně Internetu) a mobilních pozemních sítí, sítí pro rozvod elektrické energie v rozsahu, v jakém jsou používány pro přenos signálů, sítí pro rozhlasové a televizní vysílání a sítí kabelové televize, bez ohledu na typ přenášené informace;
[…]
m)
‚zajišťováním sítě elektronických komunikací‘ zřízení takové sítě, její provozování, dohled nad ní nebo její zpřístupnění;
[…]“
Směrnice o univerzální službě
Bod 45 odůvodnění směrnice o univerzální službě zní takto:
„Služby poskytující obsah, jako jsou nabídky prodeje souboru obsahu rozhlasového nebo televizního vysílání, nejsou upraveny společným předpisovým rámcem pro sítě a služby elektronických komunikací. Poskytovatelé takových služeb by neměli podléhat povinnostem univerzální služby, pokud jde o tyto činnosti. Pokud jde o tyto služby, nejsou touto směrnicí dotčena opatření přijatá na vnitrostátní úrovni v souladu s právními předpisy Společenství.“
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Definice“, uvádí:
„Pro účely této směrnice se použijí definice uvedené v článku 2 [rámcové] směrnice […].
[…]“
Článek 31 směrnice o univerzální službě, nadepsaný „Povinnosti ve veřejném zájmu [(
must carry
)]“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy mohou podnikům podléhajícím jejich příslušnosti uložit přijatelné povinnosti ve veřejném zájmu provozovat určené kanály a služby rozhlasového a televizního vysílání [(
must carry
)] využitím sítí elektronických komunikací používaných pro veřejné šíření rozhlasového a televizního vysílání, pokud tyto sítě využívá významný počet koncových uživatelů jako hlavní prostředky pro příjem rozhlasového a televizního vysílání. Takové povinnosti se ukládají pouze tehdy, jsou-li nezbytně nutné k dosažení jasně vymezených cílů obecného zájmu, a musí být přiměřené a průhledné.
Povinnosti uvedené v prvním pododstavci členské státy přezkoumají do jednoho roku od 25. května 2011, pokud takovéto přezkoumání nebylo členským státem provedeno během předchozích dvou let.
Tyto povinnosti podléhají pravidelnému přezkoumání.“
Francouzské právo
Článek 2–1 zákona o svobodě komunikace stanoví:
„Pro účely uplatňování tohoto zákona se poskytovatelem služeb rozumí každá osoba, která navazuje smluvní vztahy s vysílateli služeb s cílem vytvořit nabídku služeb audiovizuální komunikace pro veřejnost prostřednictvím sítě elektronických komunikací ve smyslu článku L. 32 bodu 2 code des postes et des communications électroniques (zákon o poštách a elektronických komunikacích). Poskytovatelem služeb se rozumí rovněž jakákoli osoba, která vytváří takovou nabídku služeb uzavíráním obchodních vztahů s jinými poskytovateli služeb.“
Článek 34–2 bod I zákona o svobodě komunikace zní:
„Každý poskytovatel služeb v síti, která nevyužívá pozemní frekvence přidělené [CSA], poskytne na území kontinentální Francie svým účastníkům bezplatně služby společností uvedených v čl. 44 bodu I a kanál Arte šířené pozemními rádiovými vlnami analogovým způsobem, jakož i kanál TV 5 a službu televizního vysílání šířenou pozemními rádiovými vlnami digitálním způsobem, jejímž účelem je zvyšovat povědomí o zámořských územích a jež je určena konkrétně veřejnosti v kontinentální Francii, kterou poskytuje společnost uvedená v čl. 44 bodu I, s výjimkou případů, kdy mají tito poskytovatelé za to, že nabídka služeb je zjevně neslučitelná s jejich úkoly veřejné služby. Pokud nabídne digitálně šířené služby, bude účastníkům, kteří této nabídky využijí, bezplatně poskytovat i služby těchto společností šířené pozemními rádiovými vlnami digitálním způsobem.
[…]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost Playmédia nabízí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu a svoji činnost financuje hlavně z vysílání reklamních sdělení, které předchází a doprovází uvedené sledování. Protože se považuje za poskytovatele služeb ve smyslu článku 2–1 zákona o svobodě komunikace, nárokuje si společnost Playmédia na základě čl. 34–2 uvedeného zákona právo šířit programy vysílané společností France Télévisions. Z předkládacího rozhodnutí plyne, že společnost France Télévisions sama šíří uvedené programy prostřednictvím živého streamování po internetu, které poskytuje veřejnosti.
Rozhodnutím ze dne 27. května 2015 vyzvala CSA společnost France Télévisions k tomu, aby dodržovala ustanovení článku 34–2 zákona o svobodě komunikace, a aby tedy nebránila společnosti Playmédia přebírat uvedené programy za účelem streamování na jejích internetových stránkách.
Žalobou zapsanou dne 6. července 2015 v kanceláři Conseil d’État (Francie) se společnost France Télévisions domáhala zrušení uvedené výzvy a tvrdila, že společnost Playmédia nemůže těžit z povinnosti stanovené v článku 34–2 uvedeného zákona. Společnost France Télévisions v tomto ohledu tvrdí, že podmínky stanovené v čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě nejsou splněny, neboť zejména nelze tvrdit, že ji jako hlavní prostředek pro příjem televizního vysílání používá významný počet uživatelů internetové sítě.
Za těchto podmínek se Conseil d’État rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Má být podnik, který nabízí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, již jen z tohoto důvodu považován za podnik, který poskytuje síť elektronických komunikací používanou pro veřejné šíření rozhlasového a televizního vysílání ve smyslu čl. 31 odst. 1 směrnice [o univerzální službě]?
2)
V případě záporné odpovědi na první otázku, může členský stát – aniž poruší směrnici nebo jiné právní předpisy Evropské unie – uložit povinnost šíření služeb rozhlasového či televizního vysílání jak podnikům provozujícím sítě elektronických komunikací, tak podnikům, které takové sítě neprovozují, ale nabízejí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu?
3)
V případě kladné odpovědi na druhou otázku, mohou se členské státy vzdát možnosti podřídit povinnost šířit vysílání, pokud jde o poskytovatele služeb, kteří neprovozují sítě elektronických komunikací, souboru podmínek stanovených v čl. 31 odst. 1 směrnice [o univerzální službě], ačkoliv je splnění těchto podmínek, pokud jde o provozovatele sítí, na základě [této] směrnice povinné?
4)
Může členský stát, který stanovil povinnost šíření určitých služeb rozhlasového či televizního vysílání v některých sítích – aniž poruší příslušnou směrnici – určit, že s šířením těchto služeb na těchto sítích musí být dán souhlas, a to včetně šíření na internetové stránce, pokud po internetu šíří své vlastní programy sama předmětná služba?
5)
Musí se podmínka stanovená v čl. 31 odst. 1 směrnice [o univerzální službě], podle níž musí sítě, na které se vztahuje povinnost šíření, využívat významný počet koncových uživatelů jako hlavní prostředek pro příjem rozhlasového a televizního vysílání, posuzovat – pokud jde o šíření prostřednictvím internetu – z hlediska všech uživatelů, kteří sledují televizní programy prostřednictvím živého streamování po internetu, nebo jen z hlediska uživatelů stránky, na kterou se vztahuje povinnost šíření?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládacího soudu je, zda čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě má být vykládat v tom smyslu, že podnik, který nabízí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, musí být již na základě této samotné skutečnosti považován za podnik, který poskytuje síť elektronických komunikací používanou pro veřejné šíření rozhlasového a televizního vysílání.
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě členské státy mohou za určitých podmínek podnikům podléhajícím jejich pravomoci, které poskytují sítě elektronických komunikací používané pro veřejné šíření rozhlasového a televizního vysílání, uložit povinnost šíření (
must carry
).
„Zajišťování sítě elektronických komunikací“ je vymezeno v článku 2 písm. m) rámcové směrnice jako „zřízení takové sítě, její provozování, dohled nad ní nebo její zpřístupnění“. Tato definice se použije pro účely směrnice o univerzální službě na základě jejího článku 2.
Činnost spočívající v nabízení sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu do této definice nespadá. Pouhá skutečnost, že podnik pro účely nabízení uvedených služeb využívá síť elektronických komunikací, jak ji definuje čl. 2 písm. a) rámcové směrnice, tedy Internet, totiž neumožňuje považovat jej za poskytovatele takové sítě.
V projednávané věci podnik, tedy společnost Playmédia, který se omezuje na nabízení sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, nezajišťuje síť elektronické komunikace, ale naopak nabízí přístup k obsahu audiovizuálních služeb poskytovaných na sítích elektronických komunikací, jak uvedl generální advokát v bodě 23 stanoviska.
Přitom z bodu 5 odůvodnění rámcové směrnice jasně plyne, že je nezbytné oddělit regulaci přenosu od regulace obsahu a že společný regulační rámec, jehož součástí je směrnice o univerzální službě, se nezabývá obsahem služeb, který je poskytován po sítích elektronických komunikací prostřednictvím služeb elektronických komunikací (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2013, UPC Nederland,
C‑518/11
,
EU:C:2013:709
, bod
).
Mimoto podle bodu 45 odůvodnění směrnice o univerzální službě nejsou služby poskytující obsah upraveny společným předpisovým rámcem pro sítě a služby elektronických komunikací, a uvedené služby nepodléhají povinnosti univerzální služby, pokud jde o tyto činnosti. Z toho plyne, že podnik, který se omezuje na nabízení, prostřednictvím internetové stránky, přístupu k obsahu poskytovanému po internetu, nespadá pod čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě.
Za těchto okolností je třeba odpovědět na první otázku tak, že čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě musí být vykládán tak, že podnik, který nabízí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, nelze na základě této samotné skutečnosti považovat za podnik, který poskytuje síť elektronických komunikací používanou pro veřejné šíření rozhlasového a televizního vysílání.
Ke druhé až čtvrté otázce
Podstatou druhé, třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda ustanovení směrnice o univerzální službě nebo jiné unijní právní předpisy musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát uložil, v situaci, jako je situace v původním řízení, povinnost šíření (
must carry
) podnikům, které nabízejí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, aniž zajišťují sítě elektronické komunikace.
Relevance uvedených otázek stojí na skutečnosti, že ve věci v původním řízení byla povinnost šíření (
must carry
) na základě vnitrostátního práva podle všeho uložena podnikům, které nespadají pod čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě. Jak totiž plyne z předkládacího rozhodnutí, oblast působnosti povinnosti šíření (
must carry
) stanovené v článcích 2–1 a 34–2 zákona o svobodě komunikací se liší od oblasti působnosti stanovené uvedeným čl. 31 odst. 1. V rámci sporu v původním řízení bude na předkládající soudu, aby ověřil, zda povinnost šíření (
must carry
) byla podnikům, jako je společnost Playmédia, skutečně uložena.
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čl. 1 odst. 3 rámcové směrnice nejsou směrnicemi spadajícími do společného regulačního rámce dotčena opatření přijatá na vnitrostátní úrovni v souladu s unijním právem se záměrem prosazovat cíle veřejného zájmu, zejména s ohledem na regulaci obsahu a audiovizuální politiku.
Mimoto z bodu 5 odůvodnění rámcové směrnice plyne, že společný regulační rámec, jehož součástí je směrnice o univerzální službě, se nezabývá obsahem služeb, který je poskytován po sítích elektronických komunikací prostřednictvím služeb elektronických komunikací, a proto jím nejsou dotčena opatření týkající se takových služeb přijatá na úrovni Unie nebo na vnitrostátní úrovni v souladu s unijním právem, s cílem podporovat kulturní a jazykovou rozmanitost a zajistit ochranu mediální plurality.
Směrnice o univerzální službě tudíž ponechává členským státům volnost uložit povinnost šíření (
must carry
) nad rámec toho, co stanoví její čl. 31 odst. 1, zejména podnikům, které nabízejí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, aniž zajišťují sítě elektronické komunikace.
V rozsahu, v němž předkládající soud odkazuje na „jiné právní předpisy Evropské unie“, je třeba uvést, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce neumožňuje přesněji identifikovat ustanovení unijního práva, jejichž výklad předkládající soud požaduje.
Je nesporné, že při uložení povinnosti šíření (
must carry
) podnikům, které nespadají pod čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě, musí členské státy dodržovat unijní právo, zejména pak pravidla týkající se volného pohybu služeb, který je zakotven v článku 56 SFEU.
Za předpokladu, že odkaz na „jiné právní předpisy Evropské unie“ obsažený v předkládacím rozhodnutí musí být chápán tak, že se týká posledně uvedeného ustanovení, je nicméně třeba připomenout, že ustanovení Smlouvy o fungování Evropské unie v oblasti volného pohybu služeb se nevztahují na situace, jejichž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci se všechny prvky sporu v původním řízení nacházejí pouze v rámci francouzského území. Tento spor totiž probíhá mezi francouzským podnikem a CSA a týká se toho, že uvedený podnik brání jinému francouzskému podniku, aby přebíral jím vysílané programy.
V bodech 50 až 53 rozsudku ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
), Soudní dvůr připomněl čtyři případy, v nichž by přesto mohlo být pro řešení sporů v původním řízení nezbytné provést výklad ustanovení Smluv týkajících se základních svobod, ačkoliv se všechny prvky uvedených sporů nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu (rozsudek ze dne 20. září 2018, Fremoluc,
C‑343/17
,
EU:C:2018:754
, bod
).
Soudní dvůr nicméně uvedl, že v kontextu situace, jako je situace dotčená v původním řízení, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, je na předkládajícím soudu, aby mu v souladu s tím, co vyžaduje článek 94 jednacího řádu Soudního dvora, sdělil, jakou souvislost, kvůli níž je požadovaný výklad v rámci řízení o předběžné otázce nezbytný pro vyřešení uvedeného sporu, má tento spor i přes svoji čistě vnitrostátní povahu s ustanoveními unijního práva týkajícími se základních svobod (rozsudek ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, bod
).
V projednávané věci přitom předkládající soud neuvedl, v jakém ohledu spor, o kterém má rozhodnout, vykazuje navzdory své čistě vnitrostátní povaze souvislost s ustanoveními unijního práva týkajícími se volného poskytování služeb, kvůli níž je výklad článku 56 SFEU nezbytný pro řešení uvedeného sporu.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že druhá až čtvrtá otázka jsou nepřípustné v rozsahu, v němž se týkají „jiných právních předpisů Evropské unie“.
Za těchto okolností je třeba na druhou až čtvrtou otázku odpovědět, že ustanovení směrnice o univerzální službě musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský státu uložil, v situaci, jako je situace v původním řízení, povinnost šíření (
must carry
) podnikům, které nabízejí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, aniž zajišťují sítě elektronické komunikace.
K páté otázce
Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda ve věci, jako je věc v původním řízení, se podmínka stanovená v čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě, podle níž musí sítě, na které se vztahuje povinnost šíření (
must carry
), využívat významný počet koncových uživatelů jako hlavní prostředek pro příjem televizního vysílání, musí posuzovat z hlediska všech uživatelů, kteří sledují televizní programy prostřednictvím živého streamování po internetu, nebo jen z hlediska uživatelů stránky, na kterou se vztahuje povinnost šíření.
Jak plyne z bodů 19 a 21 tohoto rozsudku, v projednávané věci takový podnik, jako je společnost Playmédia, nespadá pod čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě. U podniků, které pod uvedené ustanovení nespadají, přitom unijní právo neukládá povinnost dodržet podmínku, podle níž sítě, na které se vztahuje povinnost šíření (
must carry
), musí využívat významný počet koncových uživatelů jako hlavní prostředek pro příjem televizního vysílání.
Za těchto podmínek není třeba na pátou otázku odpovídat.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 31 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/136/ES ze dne 25. listopadu 2009, musí být vykládán tak, že podnik, který nabízí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, nelze na základě této samotné skutečnosti považovat za podnik, který poskytuje síť elektronických komunikací používanou pro veřejné šíření rozhlasového a televizního vysílání.

2)
Ustanovení směrnice 2002/22, ve znění směrnice 2009/136, musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský státu uložil, v situaci, jako je situace v původním řízení, povinnost šíření (
must carry
) podnikům, které nabízejí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, aniž zajišťují sítě elektronické komunikace.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.