CELEX: 62014TJ0661
EPUZF, EPZF a EPFRV
Výdavky vylúčené z financovania
Paušálna finančná oprava
Krížové plnenie
Minimálne požiadavky pre dobrý poľnohospodársky a ekologický stav
Normy
Článok 5 ods. 1 a príloha IV nariadenia (ES) č. 1782/2003
Článok 6 ods. 1 a príloha III nariadenia (ES) č. 73/2009

Okolnosti predchádzajúce sporu
V rámci kontroly overovania súladu podľa článku 31 nariadenia Rady (ES) č. 1290/2005 z 21. júna 2005 o financovaní Spoločnej poľnohospodárskej politiky (
Ú. v. EÚ L 209
, 2005, s. 1) Európska komisia listom z 26. novembra 2010 informovala Lotyšskú republiku, že konštatovala existenciu nedostatkov, pokiaľ ide o právnu úpravu Európskej únie, a predovšetkým v rámci krížového plnenia chýbajúce prebratie niektorých noriem stanovených v prílohe IV nariadenia Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra 2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (
Ú. v. ES L 270
, 2003, s. 1; Mim. vyd. 03/004, s. 269), ako aj v prílohe III nariadenia Rady (ES) č. 73/2009 z 19. januára 2009, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory pre poľnohospodárov v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa ustanovujú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1782/2003 (
Ú. v. EÚ L 30
, 2009, s. 16). Podľa Komisie sa nedostatky týkali nasledujúcich noriem a vykázaných rokov: „Minimálne pokrytie pôdy“ za roky 2008 a 2009; „Normy pre striedanie plodín“ za rok 2008; „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“ za rok 2008; „Zachovanie krajinných prvkov“ za roky 2008 a 2009.
Listom z 27. januára 2011 zaslaným Komisii lotyšské úrady najmä vysvetlili, že normy s názvom „Normy pre striedanie plodín“ a „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“ neboli v Lotyšsku definované ako minimálne požiadavky. V súlade s prílohou III nariadenia č. 73/2009, nazvanou „Dobrý poľnohospodársky a environmentálny stav uvedený v článku 6“ ostali tieto normy nepovinné aj po 1. januári 2009 a neboli prebraté. Lotyšské úrady uviedli, že norma s názvom „Minimálne pokrytie pôdy“ bola prebratá na základe odporúčania pracovnej skupiny zloženej z expertov a organizovanej Komisiou, a to prostredníctvom požiadavky, aby bol na poľnohospodárskych pozemkoch udržiavaný systém zlepšovania, za ktorý zodpovedá poľnohospodár, zaručujúci reguláciu režimu vlhkosti pôdy.
Listom z 23. júla 2012 Komisia v súlade s článkom 11 ods. 1 nariadenia Komisie (ES) č. 885/2006 z 21. júna 2006, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia Rady (ES) č. 1290/2005, pokiaľ ide o akreditáciu platobných agentúr a iných orgánov, a zúčtovania EPZF a EPFRV (
Ú. v. EÚ L 171
, 2006, s. 90), pozvala lotyšské úrady na bilaterálne stretnutie. V tomto liste Komisia uviedla, že zotrváva na svojom názore, že normy nazvané „Normy pre striedanie plodín“ a „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“ mali byť zavedené pre vykázaný rok 2008, čo nebolo vykonané. Pokiaľ ide o prebratie normy s názvom „Minimálne pokrytie pôdy“, Komisia uviedla, že vysvetlenie poskytnuté lotyšskými orgánmi sa týka len regulácie vlhkosti pôdy. Okrem toho táto norma bola zavedená až pre vykázaný rok 2010. Komisia napokon poukázala na chýbajúce dodatočné objasnenie, pokiaľ ide o normu s názvom „Zachovanie krajinných prvkov“, a preto konštatovala jej nezavedenie pre vykázané roky 2008 a 2009.
Bilaterálne stretnutie sa uskutočnilo 20. septembra 2012.
Listom zo 6. novembra 2012 lotyšské úrady poskytli Komisii vysvetlenie, že niektoré normy neboli vo vnútroštátnom kontexte podstatné a že ich prebratie by nemalo žiaden význam. Okrem iného osobitne zdôraznili, že Dvor audítorov Európskej únie vo svojej osobitnej správe č. 8/2008 s názvom „Je krížové plnenie účinnou politikou?“ uviedol, že ciele krížových plnení neboli konkrétne definované, merateľné, dosiahnuteľné, relevantné a ani časovo vymedzené.
Komisia zaslala 30. januára 2013 lotyšským úradom záznam z bilaterálneho stretnutia, obsahujúci zhrnutie dodatočných informácií, ktoré jej tieto úrady poskytli v liste zo 6. novembra 2012. Komisia zaslala 25. februára 2013 záznam v lotyštine, v ktorom si vyžiadala dodatočné informácie. Lotyšské úrady tieto informácie poskytli 25. apríla 2013.
Komisia oznámila 11. novembra 2013 lotyšským úradom svoj návrh vylúčiť z financovania Úniou celkovú sumu vo výške 861763,19 eura pre porušenie týkajúce sa prebratia dotknutých noriem, vrátane chýbajúcich kontrol a sankcií pre minimálne administratívne požiadavky. V tomto liste Komisia osobitne uviedla nasledujúce:
„V súhrne sa [Komisia] domnieva, že štyri normy DPES [týkajúce sa ‚dobrého poľnohospodárskeho a ekologického stavu‘] z desiatich neboli v priebehu vykázaného roka 2008 definované a že dve normy DPES z ôsmich neboli definované v priebehu vykázaného roka 2009. Lotyšské úrady predložili odhad potenciálneho rizika pre Fondy pre niektoré vykázané roky. [Komisia] však nemohla tento odhad prijať, keďže nemala záruku, že takto definované sumy zodpovedajú celkovému riziku pre Fondy. Tento odhad ani nezohľadňuje stratu odstrašujúceho účinku, ktorá by bola dôsledkom neuplatnenia kontrol a sankcií.“
Lotyšské orgány sa 20. decembra 2013 obrátili na zmierovací orgán so žiadosťou o zmierenie uvádzajúcou dôvody, pre ktoré sa domnievali, že Komisia porušila relevantné ustanovenia nariadení č. 1782/2003 a 73/2009.
Listom z 27. januára 2014 zmierovací orgán zamietol žiadosť o zmierenie ako neprípustnú z dôvodu, že suma sporných finančných opráv bola nižšia ako jeden milión eur, pričom táto žiadosť sa netýkala zásadnej záležitosti, ktorá by bola predmetom bilaterálneho konania.
Listom z 3. marca 2014 Komisia oznámila Lotyšskej republike sumy, ktoré plánovala vylúčiť z financovania Úniou, a to v celkovej výške 741624,23 eura.
Lotyšskej republike bolo ďalej doručené oznámenie o súhrnnej správe z 5. mája 2014 s číslom D(2014)1819246‑ANN2‑EN/FR, ktoré sa týkalo výsledkov kontrol Komisie v kontexte postupu overovania súladu podľa článku 7 ods. 4 nariadenia [Rady (ES)] č. 1258/1999 [zo 17. mája 1999 o financovaní Spoločnej poľnohospodárskej politiky (
Ú. v. ES L 160
, 1999, s. 103; Mim. vyd. 03/025, s. 414)] a článku 31 nariadenia č. 1290/2005 (ďalej len „súhrnná správa“).
Relevantné odôvodnenie sporných finančných opráv je uvedené na stranách 98 a 105 súhrnnej správy. Uvádza sa tu, že členský štát je podľa článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 73/2009 povinný prijať pravidlá obsahujúce všetky normy uvedené v prílohe IV, resp. v prílohe III uvedených nariadení, s výnimkou odôvodnených prípadov.
Pokiaľ ide o vykázaný rok 2008, súhrnná správa uvádza, že štyri normy z desiatich neboli ani definované, ani kontrolované, a to konkrétne normy nazvané „Normy pre striedanie plodín“, „Minimálna miera intenzity chovu“, „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“. Komisia taktiež poukázala na 106 prípadov nesprávneho výpočtu sankcií. Podľa dokumentu AGRI‑2005‑64043 z 9. júna 2006, nazvaného „Oznámenie Komisie týkajúce sa toho, ako v kontexte zúčtovania výdavkov Záručnej sekcie EPUZF zamýšľa riešiť nezrovnalosti konštatované v systéme kontroly krížového plnenia zavedenom členskými štátmi“ (ďalej len „dokument AGRI‑2005‑64043“), stanovila paušálnu opravu vo výške 5 % vzhľadom na zistené nedostatky v kľúčových kontrolách za vykázaný rok 2008. Pokiaľ ide o konštatované porušenia v prejednávanej veci týkajúce sa noriem dobrého poľnohospodárskeho a ekologického stavu (ďalej len „normy DPES“), Komisia uviedla, že tieto porušenia ako také odôvodňovali paušálnu opravu vo výške 5 % vo vzťahu k celej populácii farmárov podliehajúcich kontrole krížového plnenia. Výpočet sumy poskytnutej lotyšskými úradmi týkajúci sa 106 prípadov nesprávnych výpočtov sankcií bol posúdený ako pokrytý paušálnou opravou vo výške 5 % za vykázaný rok 2008.
Pokiaľ ide o vykázaný rok 2009, súhrnná správa uvádza, že dve normy z ôsmich neboli ani definované, ani kontrolované, a to konkrétne normy nazvané „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“. Táto správa ďalej konštatovala ďalšie porušenia, pokiaľ ide o sankcie pri základných požiadavkách týkajúcich sa správy (ZPTS) č. 4 a 7. Komisia zastávala názor, že aj keď boli za vykázaný rok 2009 identifikované nedostatky kľúčových kontrol, vzhľadom na zlepšenia systému kontrol krížových plnení zavedené v Lotyšsku bolo riziko hroziace záručnej sekcii Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), Európskemu poľnohospodárskemu záručného fondu (EPZF) a Európskemu poľnohospodárskemu fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (ďalej spoločne len „Fondy“) v tomto roku nižšie než vo vykázanom roku 2008, takže konštatované nedostatky odôvodňovali paušálnu opravu vo výške 2 % za vykázaný rok 2009. Výpočty poskytnuté lotyšskými orgánmi týkajúce sa súm pri nedostatkoch pri ukladaní sankcií vo vzťahu k ZPTS č. 4 a 7, boli posúdené ako zahrnuté v stanovenej úrovni 2 %.
Komisia prijala 9. júla 2014 na základe článku 7 ods. 4 nariadenia č. 1258/1999 a článku 31 nariadenia č. 1290/2005 vykonávacie rozhodnutie 2014/458/EÚ, ktorým sa z financovania Európskou úniou vylučujú určité výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci Fondov (
Ú. v. EÚ L 205
, 2014, s. 62, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Týmto rozhodnutím Komisia vylúčila pre rozpočtové roky 2009 až 2012 niektoré výdavky Lotyšskej republiky vo výške 739393,95 eura, ktoré boli vynaložené akreditovanou platobnou agentúrou Lotyšskej republiky v súvislosti so stanovením požiadaviek krížového plnenia, z dôvodu ich nesúladu s pravidlami Únie.
Napadnuté rozhodnutie bolo oznámené Lotyšskej republike 11. júla 2014 a bolo uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
12. júla 2014 (
Ú. v. EÚ L 205
, 2014, s. 62).
Článok 1 napadnutého rozhodnutia stanovuje, že výdavky akreditovaných platobných agentúr členských štátov vykázané v rámci Fondov a uvedené v prílohe k tomuto rozhodnutiu sú vylúčené z financovania Úniou z dôvodu ich nesúladu s pravidlami Únie. Paušálne finančné opravy, ktoré sa v tomto ohľade uplatňujú na Lotyšskú republiku, a to na úrovni 2 %, resp. 5 %, sú uvedené na stranách 69, 70, 73 a 74 uvedenej prílohy.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Lotyšská republika návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 11. septembra 2014 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Na základe návrhu sudcu spravodajcu Všeobecný súd (štvrtá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania.
V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 89 ods. 3 písm. d) svojho rokovacieho poriadku Všeobecný súd vyzval Komisiu, aby predložila dokument VI/5330/97 z 23. decembra 1997 nazvaný „Usmernenia Komisie týkajúce sa výpočtu finančných dôsledku pri príprave rozhodnutia o zúčtovaní výdavkov EPUZF – záručná sekcia“ (ďalej len „dokument VI/5330/97“). Komisia tejto žiadosti vyhovela v stanovenej lehote.
Vzhľadom na prekážku na strane jedného sudcu štvrtej komory predseda Všeobecného súdu určil sám seba ako sudcu na doplnenie komory.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 27. januára 2016.
Lotyšská republika navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom toto rozhodnutie vylučuje z financovania Úniou určité výdavky Lotyšskej republiky vo výške 739393,95 eura,
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu ako zjavne nedôvodnú,
—
zaviazal Lotyšskú republiku na náhradu trov konania.
Právny stav
Zhrnutie žalobných dôvodov neplatnosti
V rámci svojej žaloby Lotyšská republika uvádza dva žalobné dôvody.
Prvým žalobným dôvodom Lotyšská republika spochybňuje odôvodnenosť sporných finančných opráv, ktoré sú založené na údajnom chýbajúcom prebratí noriem DPES. V tomto ohľade mala Komisia porušiť rozsah pôsobnosti článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 73/2009.
Druhým žalobným dôvodom Lotyšská republika v zásade tvrdí, že Komisia pri výpočte sporných finančných opráv porušila predovšetkým zásadu proporcionality a nesprávne uplatnila nariadenie č. 1290/2005, dokument AGRI‑2005‑64043, ako aj dokument VI/5330/97.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 73/2009
Tvrdenia účastníkov konania
Podľa Lotyšskej republiky, aj keď sú členské štáty povinné pri definovaní minimálnych požiadaviek stanovených nariadením č. 1782/2003 dodržiavať ustanovenia prílohy IV uvedeného nariadenia, tá im necháva vzhľadom na to, že používa všeobecné výrazy, určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o konkrétne určenie týchto požiadaviek. Uvedené nariadenie sa obmedzuje na to, že vytvorilo všeobecný regulačný rámec, v rámci ktorého členské štáty na základe článku 5 ods. 1 majú diskrečnú právomoc, a to osobitne na stanovenie noriem DPES, ktoré sú vo vnútroštátnom kontexte zásadné, zohľadňujúc pritom špecifické charakteristiky dotknutých oblastí.
Lotyšská republika zaviedla normy DPES v rokoch 2008 a 2009 v súlade s nariadeniami č. 1782/2003 a 73/2009, zohľadňujúc svoj vnútroštátny kontext. Pritom zároveň zohľadnila list Komisie z 30. júla 2007, ktorý spresňoval, že tieto normy musia byť definované len v tom rozsahu, v akom sú v uvedenom kontexte dôležité. Komisia taktiež vo svojom liste z 26. novembra 2010 uviedla, že členské štáty majú vypracovať ustanovenia pre všetky témy a normy uvedené v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003 a v prílohe III nariadenia č. 73/2009, s výnimkou odôvodnených prípadov. Komisia zaujala rovnaký postoj aj vo svojej správe Rade Európskej únie z 29. marca 2007 o uplatňovaní systému krížového plnenia [KOM(2007) 147], ako aj vo svojom oznámení o kontrole stavu reformy spoločnej poľnohospodárskej politiky z 20. mája 2008. Lotyšská republika z toho vyvodzuje, že bola oprávnená obmedziť sa len na zavedenie tých noriem, ktoré sú dôležité v jej vnútroštátnom kontexte.
Normy DPES sú v skutočnosti povinné len vtedy, keď členský štát konštatoval, že ich prebratie je vo vnútroštátnom kontexte podstatné. Vzhľadom na chýbajúce podrobnejšie kritériá v nariadení č. 1782/2003 môže len členský štát pri výkone svojej diskrečnej právomoci dať týmto normám konkrétnu podobu vo svojom právnom poriadku a určiť, či sú podstatné, a preto aj záväzné. Na to, aby konal v súlade s právom Únie, teda postačuje, aby členský štát splnil svoj záväzok dosiahnuť výsledok prebrať tie normy, ktoré sú podstatné. V prejednávanej veci na účely analýzy relevantných cieľov a problémov, ktoré je potrebné vyriešiť, Lotyšská republika zvolila tie normy, ktoré boli najprimeranejšie, najdôležitejšie a najviac prispôsobené špecifikám lotyšského územia.
V prvom rade, pokiaľ ide o požiadavku „ochrániť pôdu pomocou vhodných opatrení“, ako aj normy stanovené na tento účel, konkrétne normy nazvané „Minimálne krytie pôdy“, Minimálne obhospodarovanie pôdy odrážajúce osobitné miestne podmienky“ a „Zadržovacie terasy“, Lotyšská republika sa domnieva, že zvolila najefektívnejšiu normu pri zohľadnení „charakteristík príslušných oblastí“. Vzhľadom na špecifickú situáciu lotyšskej poľnohospodárskej pôdy, najmä na minimálny povrch strmých svahov a na primárne využívanie takejto pôdy ako trvalých pasienkov, dospela k záveru, že ich obhospodarovanie je v Lotyšsku menej významné a že nie je potrebné prijať normu s názvom „Minimálne krytie pôdy“.
V druhom rade, pokiaľ ide o zachovávanie „množstiev organickej pôdnej hmoty pomocou vhodných postupov“ a normy navrhnuté v tomto ohľade, konkrétne normy nazvané „Obhospodarovanie ornej pôdy so strniskom“ a „Prípadné štandardy [normy –
neoficiálny preklad
] pre striedanie plodín“, Lotyšská republika uvádza, že dospela k záveru, že striedanie plodín nebolo potrebné zaviesť ako osobitnú požiadavku. Pestovatelia totiž prirodzene využívajú striedanie plodín ako spôsob obhospodarovania pôd, takže požiadavka diverzifikácie plodín už bola splnená na 99,2 % ornej pôdy, pričom dotknutá norma by sa uplatňovala len pri nepodstatnej časti rozlohy takejto pôdy. Okrem toho by boli administratívne náklady, a to najmä tie, ktoré by vyvolala potreba fyzických kontrol, pri prebratí tejto normy pomerne vysoké a neprimerané vo vzťahu k získaným výhodám. Napokon, dobrovoľný charakter jej prebratia potvrdzuje použitie formulácie „prípadné“.
V treťom rade, pokiaľ ide o povinnosť „zaistiť minimálnu úroveň údržby a zabrániť zhoršeniu stanovíšť“, ako aj o normy navrhnuté na tento účel, a to konkrétne normy nazvané „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“, „[Ochrana stálych pasienkov]“, „Zachovanie pôvodného rázu krajiny“, „Zabránenie rozrastaniu neželanej vegetácie na poľnohospodárskej pôde“ a „Udržiavanie olivových hájov a vinohradov v dobrom vegetatívnom stave“, Lotyšská republika uvádza, že dospela k záveru, že samostatné prebratie noriem týkajúcich sa pôvodného rázu krajiny a intenzity chovu nebolo podstatné. Domnieva sa, že norma, nazvaná „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“, nie je v kontexte krížového plnenia dôležitá, keďže sa týka len malej časti poľnohospodárskych podnikov a poľnohospodárskej pôdy. Okrem toho jej cieľ, ktorým je udržiavať stále pasienky, bol v Lotyšsku dosiahnutý zavedením požiadavky vyplývajúcej z vnútroštátneho pravidla, konkrétne z bodu 24.4 ministerskej vyhlášky č. 269. Prebratie tejto normy by však bolo v rozpore s cieľmi uvedenej ministerskej vyhlášky a malo by negatívny vplyv na dodržiavanie požiadavky ochrany stálych pasienkov. Preto Lotyšská republika využila svoje oprávnenie podľa nariadenia č. 1782/2003, ktoré jej umožňuje definovať iný vhodný režim pre udržiavanie stálych pasienkov. Napokon, normy nazvané „Striedanie plodín“, „Minimálne krytie pôdy“ a „Zachovanie pôvodného rázu krajiny“ neboli vo vnútroštátnom kontexte dôležité, aj keď ciele normy nazvanej „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“ boli napriek tomu dosiahnuté v rámci definovania primeraného režimu, konkrétne pokiaľ ide o minimálne podmienky kosenia.
Vo štvrtom rade Lotyšská republika pripomína dôležitosť účinného riešenia problémov uvedených v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003, čo by nebolo zaručené len samotným prebratím dotknutých noriem, ale aj ich skutočným vykonávaním. Sú to však práve vnútroštátne orgány, oboznámené s vnútroštátnym kontextom, ktoré dokážu najlepšie a najefektívnejšie dosahovať ciele nariadenia č. 1782/2003. Z toho vyplýva, a to v súlade s dôvodom, pre ktorý bola v článku 5 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovená výnimka, možnosť členských štátov zaviesť len časť tam uvedených noriem.
Lotyšská republika z toho vyvodzuje, že problémy identifikované v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003 vyriešila dosiahnutím cieľov, ktoré v nej sú vymedzené, a vyhodnotením a určením pre každý z týchto problémov, v súlade s vnútroštátnym kontextom, najvhodnejších a najúčinnejších noriem spomedzi tých, ktoré toto nariadenie ponúka.
Lotyšská republika dodáva, že Komisia potvrdila až 15. septembra 2009, že záväznými sú všetky normy definované v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003. Okrem toho z korešpondencie medzi Komisiou a lotyšskými úradmi vyplýva, že pokiaľ ide o niektoré normy DPES prebraté v Lotyšsku, Komisia sa domnievala, že majú byť uplatňované, zatiaľ čo pri iných, medzi ktorými sú „zadržiavacie terasy“, potvrdila opačné stanovisko, ktoré zastávala aj Lotyšská republika. Tá z toho vyvodila ešte silnejšie presvedčenie, že uplatňovanie všetkých noriem nie je povinné. Tento nekoherentný prístup Komisie, pokiaľ ide o uplatňovanie nariadenia č. 1782/2003, je navyše v rozpore so zásadou ochrany legitímnej dôvery. Nekonanie Komisie až do septembra 2009 vo vzťahu k lotyšským normám prijatým v rokoch 2008 a 2009 naznačovalo, že Lotyšská republika si mohla udržiavať legitímnu dôveru, v zmysle ktorej až do tohto dátumu konala v súlade v právom Únie.
Vzhľadom na to, čo bolo uvedené vyššie, sa Lotyšská republika domnieva, že neporušila ustanovenia nariadení č. 1782/2003 a 73/2009, a že Komisia nemala právny základ na použitie finančnej opravy voči nej.
Komisia namieta, že nariadenie č. 1782/2003 nepriznáva členským štátom žiadnu diskrečnú právomoc, pokiaľ ide o výber noriem uvedených v jeho prílohe IV. Všetky tam uvedené normy majú byť prebraté s výnimkou tých, ktoré sú vo vnútroštátnom kontexte bezpredmetné, čo Komisia navyše uviedla už vo svojej správe z 29. marca 2007 týkajúcej sa krížových plnení. Normotvorca Únie tým, že členským štátom zveril úlohu definovať tieto „minimálne požiadavky“, im dal možnosť zohľadniť pri preberaní noriem DPES uvedených v prílohe IV regionálne odlišnosti existujúce na ich území, avšak bez toho, aby im dal právo rozhodnúť o tom, že niektoré časti týchto noriem nebudú vôbec uplatňovať. Komisia pripomína, že jej pôvodný návrh nariadenia Rady, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov [KOM(2003) 23 v konečnom znení], z 21. januára 2003 neuvádzal povinnosť členských štátov zabezpečiť, aby bola všetka poľnohospodárska pôda udržiavaná v „dobrom poľnohospodárskom a ekologickom stave“, pričom táto povinnosť vychádza z voľby normotvorcu Únie počas legislatívneho procesu. Spresňuje, že v iných členských štátoch, ako napr. v Estónsku, na Malte a v Holandsku, sa viaceré normy DPES prebraté v roku 2009 týkali relatívne obmedzenej časti poľnohospodárskych pôd. Okrem toho sa Komisia domnieva, že jej postoj k norme „Zadržiavacie terasy“ vychádza z koherentného výkladu článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003, „a to, že normy DPES, ktoré nie sú vo vnútroštátnom kontexte nijako použiteľné, nemusia byť ani prebraté“. Jednou z geografických osobitostí Lotyšska sú totiž chýbajúce prírodné terasy, takže túto normu nie je potrebné prebrať.
Posúdenie Všeobecným súdom
– Úvodné pripomienky
V rámci tohto žalobného dôvodu má Všeobecný súd posúdiť, či existuje, alebo neexistuje absolútna povinnosť členských štátov prebrať všetky normy uvedené v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003 a v prílohe III nariadenia č. 73/2009. Pri odpovedi na túto otázku je v súlade s ustálenou judikatúrou potrebné pristúpiť k doslovnému, kontextuálnemu, teleologickému a historickému výkladu sporných ustanovení. V tomto kontexte treba vziať do úvahy skutočnosť, že dokumenty práva Únie sú vydávané vo viacerých jazykoch a všetky jazykové verzie sú autentické, čo môže vyvolávať potrebu porovnania jazykových verzií (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. decembra 2015, Fínsko/Komisia,
T‑124/14
,
EU:C:2015:955
, body
a
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti je potrebné na úvod spresniť, že ustanovenia nariadení č. 1782/2003 a 73/2009 sú svojou povahou podľa článku 288 druhého odseku ZFEÚ záväzné vo svojej celistvosti a priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch, a teda si v zásade nevyžadujú na vnútroštátnej úrovni prebratie do právneho poriadku v úzkom zmysle. Priame uplatnenie nariadenia si preto vyžaduje, aby sa jeho nadobudnutie účinnosti a jeho uplatnenie v prospech alebo neprospech právnych subjektov uskutočnilo bez akéhokoľvek vnútroštátneho transpozičného opatrenia. Situácia je však odlišná, ak toto nariadenie ponecháva na členských štátoch, aby prijali zákony, iné právne predpisy, správne a finančné opatrenia nevyhnutné na to, aby sa mohli ustanovenia uvedeného nariadenia účinne uplatňovať (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. júna 2012, Association nationale d’assistance aux frontières pour les étrangers,
C‑606/10
,
EU:C:2012:348
, bod
a citovanú judikatúru). Je potrebné konštatovať, že v tomto prípade ide práve o túto situáciu (pozri bod 41 a nasledujúce), čo v zásade účastníci konania nespochybňujú.
– Doslovný výklad
Je potrebné pripomenúť, že článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 znie takto:
„… Na základe rámca stanoveného v prílohe IV stanovia členské štáty… minimálne požiadavky pre [DPES], ktoré zohľadňujú charakteristiky príslušných oblastí, najmä pôdne a klimatické podmienky, súčasné spôsoby hospodárenia, využitie pôdy, striedanie plodín, poľnohospodársku prax a štruktúru poľnohospodárskych podnikov…“
Relevantná časť článku 6 ods. 1 nariadenia č. 73/2009 je formulovaná v zásade obdobne, ale s tým rozdielom, že namiesto „prílohy IV“ odkazuje na „prílohu III“.
Použitie slovesa „stanoviť“ v oznamovacom spôsobe naznačuje, a to najmä v anglickej („shall define“) a portugalskej („devem definir“) verzii, existenciu povinnosti, pokiaľ ide o stanovenie „minimálnych požiadaviek pre [DPES] na základe rámca stanoveného v prílohe IV“ nariadenia č. 1782/2003. Ako to uvádza Komisia, cieľom tejto povinnosti stanovenia je, aby členský štát prijal všeobecne záväzné pravidlá predpisujúce takéto „minimálne požiadavky“ pri zohľadnení noriem uvedených v tejto prílohe. Súdny dvor z toho totiž vyvodil, že hoci sú členské štáty povinné pri definovaní týchto požiadaviek rešpektovať uvedenú prílohu, tá im napriek tomu vzhľadom na to, že používa všeobecné pojmy a označenia, necháva určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o konkrétne určenie týchto požiadaviek (pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2009, Horvath,
C‑428/07
,
EU:C:2009:458
, body
a
). Z toho vyplýva, že táto povinnosť stanovenia prostredníctvom legislatívnej činnosti na strane členských štátov zahŕňa jednak povinnosť „rešpektovať“ všetky normy stanovené v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003 a jednak úzku previazanosť s istou mierou voľnosti na ich strane pri konkrétnom definovaní týchto požiadaviek na základe uvedených noriem, ktoré spočívajú na všeobecných pojmoch a označeniach, ktorých konkrétne prebratie si nevyhnutne vyžaduje istú mieru voľnej úvahy (pozri analogicky stanovisko generálnej advokátky Trstenjak vo veci Horvath,
C‑428/07
,
EU:C:2009:47
, body
a
).
Zo znenia článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 ani z vyššie uvedenej judikatúry Súdneho dvora pritom nevyplýva, že by členské štáty boli oprávnené prípadne vôbec neprebrať niektoré z noriem DPES. Tým, že Súdny dvor konštatoval, že členské štáty musia „rešpektovať“ prílohu IV pri definovaní minimálnych požiadaviek pre normy DPES, sa obmedzil len na uznanie záväznej povahy tejto prílohy v jej celistvosti, teda všetkých noriem, ktoré sú v nej uvedené, avšak bez toho, že by medzi nimi rozlišoval, osobitne pokiaľ ide o ich znenie alebo ich mieru presnosti. Vzhľadom na neurčitosť článku 5 ods. 1 tohto nariadenia, pokiaľ ide o túto otázku, je však potrebné zaoberať sa znením každej z týchto noriem samostatne, aby bolo možné určiť ich záväznú povahu, ako aj rozsah miery voľnej úvahy ponechanej členským štátom pri ich konkrétnom stanovení a preberaní. Túto potrebu rozlišovania potvrdzuje aj skutočnosť, že článok 5 ods. 1 tohto nariadenia odkazuje na „charakteristiky príslušných oblastí“, pri ktorých uvádza len demonštratívny zoznam príkladov relevantných kritérií („najmä pôdne a klimatické podmienky, súčasné spôsoby hospodárenia, využitie pôdy, striedanie plodín, poľnohospodársku prax a štruktúru poľnohospodárskych podnikov“) určených na definovanie noriem DPES („normy, ktoré zohľadňujú“), pričom z tohto dôvodu sú tieto kritériá, ako napr. „striedanie plodín“, sčasti doslovne prebraté v rámci uvedenej prílohy IV.
Je teda potrebné pre každú zo sporných noriem DPES overiť, či zahŕňa možnosť voľnej úvahy členského štátu, pokiaľ ide o potrebu jej prebratia do vnútroštátneho právneho poriadku.
V prvom rade, pokiaľ ide o normu nazvanú „Minimálne pokrytie pôdy“, je potrebné uviesť, že v znení tejto normy sa nenachádza žiaden prvok umožňujúci konštatovať, že jej prebratie členskými štátmi má fakultatívny charakter. Vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 43 vyššie je teda potrebné uznať jej v zásade záväzný charakter bez toho, aby to vopred dávalo odpoveď na otázku, či členské štáty môžu odôvodniť jej prípadné neprebratie (pozri body 64 až 66 nižšie). Tento záver nepriamo podporuje aj skutočnosť, že príloha III nariadenia č. 73/2009, ktorá nahradila prílohu IV nariadenia č. 1782/2003, výslovne zaraďuje „Minimálne pokrytie pôdy“ medzi „Povinné normy“.
V druhom rade, pokiaľ ide o „Prípadné normy pre striedanie plodín“, z použitia výrazu „prípadné“ vo všetkých záväzných jazykových zneniach vyplýva uznanie existencie istej miery úvahy členského štátu pri ich prebratí. Z tohto pojmu totiž vyplýva, že len v prípade, že členský štát uzná relevantnosť týchto noriem pre svoju poľnohospodársku pôdu pri zohľadnení „charakteristík príslušných oblastí“ v zmysle článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003, má povinnosť túto normu prebrať. Tento záver nepriamo potvrdzuje aj skutočnosť, že príloha III nariadenia č. 73/2009 výslovne zaraďuje „Normy pre striedanie plodín“ medzi „Nepovinné normy“. Okrem toho mu neprotirečí ani výslovná zmienka o „striedaní plodín“ v článku 5 ods. 1 a na konci odôvodnenia 3 nariadenia č. 1782/2003, ktorá tvorí integrálnu časť demonštratívneho zoznamu („najmä“) príkladov relevantných kritérií na stanovenie definícií noriem, či už záväzných, alebo nie, spresnených v prílohe IV (pozri bod 44 vyššie).
V treťom rade, pokiaľ ide o normu nazvanú „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“, už z jej znenia vyplýva, že neexistuje absolútna povinnosť pre členský štát prijať právnu úpravu týkajúcu sa „minimálnej miery intenzity chovu“, ale že ten má alternatívnu možnosť („a/alebo“) stanoviť iný „vhodný režim“, ktorej sa Lotyšská republika v prejednávanej veci dovoláva. Podobne, ako to už bolo uvedené v bode 47 vyššie vo vzťahu k „Normám pre striedanie plodín“, tento výklad nepriamo potvrdzuje aj príloha III nariadenia č. 73/2009, ktorá výslovne zaraďuje normu „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“ medzi „Nepovinné normy“.
V štvrtom rade, pokiaľ ide o normu nazvanú „Zachovanie krajinných prvkov“, postačí odkázať na úvahy uvedené v bode 46 vyššie na vyvodenie záveru, že táto norma je v zmysle judikatúry uvedenej v bode 43 vyššie povinná, čo nepriamo podporuje aj jej výslovné zaradenie ako „Povinnej normy“ v prílohe III nariadenia č. 73/2009 bez toho, aby to malo vplyv na otázku, či členský štát môže prípadne odôvodniť jej prípadné neprebratie (pozri body 64 – 66 nižšie).
Predchádzajúce úvahy platia obdobne aj na doslovný výklad článku 6 ods. 1 prvej a druhej vety nariadenia č. 73/2009, ako aj na príslušné normy uvedené v prílohe III tohto nariadenia. Prvá a druhá veta tohto ustanovenia sú totiž v podstate formulované analogicky. Okrem toho, ako bolo uvedené v bodoch 46 až 49 vyššie, príloha III tohto nariadenia výslovne stanovuje povinný alebo nepovinný charakter týchto noriem.
Preto doslovný výklad sporných ustanovení naznačuje, že Lotyšská republika bola na jednej strane v zásade oprávnená neprebrať normy nazvané „Normy pre striedanie plodín“ a „Minimálna miera intenzity chovu“ a že na druhej strane bola povinná prebrať normy nazvané „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“.
– Kontextuálny a teleologický výklad
Z kontextuálneho a teleologického hľadiska je potrebné zohľadniť ciele sledované článkom 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003, ktoré sú uvedené osobitne v odôvodnení 3 tohto nariadenia a vzhľadom na ktoré je potrebné prvé uvedené ustanovenie vykladať (pozri v tomto zmysle analogicky rozsudky z 12. júna 2014, Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta,
C‑377/13
,
EU:C:2014:1754
, body
a
, a z 26. novembra 2015, Total Waste Recycling,
C‑487/14
,
EU:C:2015:780
, body
a
). Toto odôvodnenie sa týka najmä cieľa noriem DPES, pričom uvádza, že cieľom je „zabrániť opusteniu poľnohospodárskej pôdy a zaistiť jej udržiavanie v dobrom poľnohospodárskom a ekologickom stave“. Tento cieľ vyplýva aj zo znenia článku 5 ods. 1, ktorý uvádza povinnosť členských štátov definovať „minimálne požiadavky pre [DPES], ktoré zohľadňujú charakteristiky príslušných oblastí, najmä pôdne a klimatické podmienky, súčasné spôsoby hospodárenia, využitie pôdy, striedanie plodín, poľnohospodársku prax a štruktúru poľnohospodárskych podnikov“.
Táto definícia cieľov sledovaných normami DPES však sama osebe neposkytuje jasný a presný návod, pokiaľ ide o existenciu alebo neexistenciu potreby prebrať všetky uvedené normy, a to najmä za predpokladu, že sa člensky štát domnieva, že vzhľadom na „charakteristiky príslušných oblastí“ to nie je účelné na dosiahnutie cieľa udržiavania poľnohospodárskej pôdy „v dobrom poľnohospodárskom a ekologickom stave“.
Napriek tomu však z odôvodnenia 3 nariadenia č. 1782/2003 vyplýva, že je potrebné „stanoviť rámec spoločenstva, v ktorom by mohli členské štáty prijať štandardy, ktoré zvažujú [zohľadňujú –
neoficiálny preklad
] aj charakteristiky príslušných oblastí“. Použitie slovesa „môcť“ alebo obdobného výrazu vo všetkých jazykových verziách tohto odôvodnenia možno vykladať ako naznačenie uznania istej miery voľnej úvahy členského štátu, pokiaľ ide o voľbu noriem, ktoré sú definované v tomto rámci Únie. Okrem toho je potrebné pripomenúť, že článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003, ktorý je v tejto súvislosti nepresný, je potrebné vykladať vo svetle odôvodnenia 3 tohto nariadenia (pozri bod 52 vyššie).
Takto by nepochybne bolo rovnako možné z odôvodnenia 3 nariadenia č. 1782/2003 vyvodiť, že členský štát má k dispozícii istú mieru voľnej úvahy, ktorá mu umožňuje neprebrať niektoré z noriem uvedených v prílohe IV uvedeného nariadenia, ak ich pokladá za irelevantné vo svojom vnútroštátnom kontexte alebo za neuplatniteľné vzhľadom na „charakteristiky príslušných oblastí“, a teda za nespôsobilé na dosahovanie cieľov uvedeného nariadenia. Takýto výklad by však narazil na jasné znenie noriem DPES uvedených v bodoch 46 až 49 vyššie, ktoré sa podľa jednoznačnej vôle normotvorcu Únie majú dodržiavať a každým spôsobom napĺňať. Navyše toto chápanie ako jediné zodpovedá výkladu poskytnutému Súdnym dvorom, ako bolo uvedené v bode 43 vyššie, podľa ktorého sú členské štáty povinné rešpektovať prílohu IV nariadenia č. 1782/2003, a teda v zásade všetky normy, ktoré sú v nej uvedené.
Preto kontextuálny a teleologický výklad podporujú také chápanie sporných ustanovení, podľa ktorého článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 dáva členským štátom istú mieru voľnej úvahy, ktorá im umožňuje vybrať si pri niektorých z noriem DPES, ale nie pri všetkých z nich (pozri judikatúru uvedenú v bode 43 vyššie). Záväzný alebo nezáväzný charakter týchto noriem totiž v konečnom dôsledku závisí od ich znenia (pozri body 46 až 49 vyššie).
Toto posúdenie platí obdobne aj pre článok 6 ods. 1 prvú vetu nariadenia č. 73/2009 spolu s prílohou III tohto nariadenia, ktorá výslovne rozlišuje medzi povinnými a nepovinnými normami (odôvodnenie 4 nariadenia č. 73/2009).
– Historický výklad
Ako to uvádza aj Komisia, v jej pôvodnom návrhu nariadenia Rady, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov [KOM(2003) 23 v konečnom znení], z 21. januára 2003 sa článok 5 obmedzoval na to, že stanovoval, že „členské štáty definujú dobrý poľnohospodársky stav na základe rámca stanoveného v prílohe IV“.
V tomto ohľade odôvodnenie 3 uvedeného návrhu stanovovalo toto:
„S cieľom udržiavať pôdu v dobrom poľnohospodárskom stave je potrebné vypracovať normy pre niektoré plochy, pre ktoré v súčasnosti neexistujú normy. Je potrebné, aby tieto normy vychádzali z aktuálnej dobrej poľnohospodárskej praxe, a to či už pochádzajúcich z ustanovení členských štátov, alebo nie. Je teda vhodné stanoviť rámec spoločenstva, s ohľadom na ktorý by mohli členské štáty prijať normy, ktoré zohľadnia aj charakteristiky príslušných oblastí, a to najmä pôdne a klimatické podmienky, ako aj súčasné spôsoby hospodárenia (využitie pôdy, striedanie plodín, poľnohospodárska prax) a štruktúru poľnohospodárskych podnikov.“
Komisia teda správne uvádza, že cieľom tohto návrhu nebolo stanoviť povinnosť pre všetky členské štáty prebrať všetky normy DPES. Článok 5 uvedeného návrhu jednak neuvádzal „minimálne požiadavky“, ale výlučne len definovanie „dobrého poľnohospodárskeho stavu“ týmito štátmi, a jednak jeho odôvodnenie 3, vo svetle ktorého je potrebné vykladať tento článok 5, odkazovalo na právomoc voľnej úvahy členských štátov, pokiaľ ide o výber „noriem, ktoré zohľadnia charakteristiky príslušných oblastí“, a to len „s ohľadom na“ komunitárny rámec noriem. Toto odôvodnenie navyše obsahovalo formuláciu, podľa ktorej „by mohli členské štáty prijať normy“, pričom táto formulácia bez ohľadu na možné dôvody ostala zachovaná aj v konečnom znení odôvodnenia 3 nariadenia č. 1782/2003. Táto skutočnosť však naznačuje, že v rámci konečnej verzie uvedeného nariadenia, ktorého znenie bolo podstatným spôsobom zmenené, táto formulácia nemusí nevyhnutne smerovať k tomu, že by naznačovala existenciu právomoci voľnej úvahy členského štátu, pokiaľ ide o výber noriem stanovených v prílohe IV (pozri bod 55 vyššie).
Z uvedených úvah vyplýva, že aj historický výklad potvrdzuje záver, že členský štát je v zásade povinný prebrať všetky normy DPES s výnimkou tých, ktorých znenie naznačuje opak.
– Záver
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa Všeobecný súd domnieva, že článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 spolu s prílohou IV tohto nariadenia je potrebné vykladať v tom zmysle, že stanovuje zásadnú povinnosť pre členské štáty prebrať prostredníctvom vhodných všeobecne záväzných pravidiel všetky normy uvedené v tejto prílohe s výnimkou osobitne noriem nazvaných „Prípadné normy pre striedanie plodín“ a „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“. Tento záver sa vzťahuje obdobne, a o to významnejšie, aj na článok 6 ods. 1 nariadenia č. 73/2009 spolu s prílohou III tohto nariadenia, ktorá v súlade s týmto výkladom stanovuje výslovné rozlišovanie medzi povinnými a nepovinnými normami.
Na jednej strane z toho vyplýva, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď Lotyšskej republike vytkla neprebratie noriem nazvaných „Prípadné normy pre striedanie plodín“ a „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“ v roku 2008 bez toho, aby bolo potrebné skúmať dôvodnosť tvrdení, ktoré lotyšské orgány uvádzali na odôvodnenie ich neprebratia. Pokiaľ ide konkrétnejšie o normu „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“, postačuje uviesť, že tieto orgány na tento účel uviedli, a to tak v rámci postupov vzájomného zúčtovania, ako aj v rámci tohto konania, dôvody, pre ktoré zvolili prijatie iného „vhodného režimu“ (pozri bod 33 vyššie). Navyše ani zo spisu, ani z napadnutého rozhodnutia, vrátane súhrnnej správy, a ani z písomných podaní Komisie pred Všeobecným súdom nevyplýva, či, a ak áno, akým spôsobom vykonala posúdenie charakteristík tohto iného režimu a jeho vhodnosti alebo nevhodnosti ako alternatívy „Minimálnej miery intenzity chovu“, pričom Komisia sa obmedzila len na vyhlásenie, že Lotyšská republika bola v každom prípade povinná prebrať uvedenú normu na vnútroštátnej úrovni.
Na druhej strane sa Všeobecný súd domnieva, že Komisia v zásade postupovala správne, keď od lotyšských orgánov požadovala prebratie noriem nazvaných „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“ v rokoch 2008 a 2009, takže výhrady vznesené Lotyšskou republikou voči tejto povinnosti prebrať ich nemôžu uspieť. V tomto kontexte nebola Komisia v žiadnom prípade povinná prijať odôvodnenie uvádzané Lotyšskou republikou na odchýlenie sa od jej povinnosti prebrať uvedené normy, pričom takéto odôvodnenie sa nemôže zakladať ani na znení nariadenia č. 1782/2003, ani na judikatúre uvedenej v bode 43 vyššie a ani na cieľoch uvedeného nariadenia, ktoré smerujú k zabráneniu opustenia poľnohospodárskej pôdy a zaisteniu jej udržiavania v dobrom poľnohospodárskom a ekologickom stave (odôvodnenie 3 nariadenia č. 1782/2003).
Aj za predpokladu, že by podľa dotknutého členského štátu poľnohospodárska pôda alebo dotknuté oblasti už samy osebe mali charakteristiky viac‑menej v súlade s uvedenými cieľmi, čím by sa normy DPES stali bezpredmetnými alebo ich prebratie neproporcionálnym, len táto skutočnosť by ho vzhľadom na zásadu právnej istoty a judikatúru uvedenú v bode 40 vyššie nezbavovala jeho povinnosti prebrať relevantné ustanovenia uvedeného nariadenia prostredníctvom primeranej vnútroštátnej úpravy. Rovnako tak platí, že v rámci výkonu právomoci voľnej úvahy, ktorú mu poskytujú všeobecné a nepresné ustanovenia, ktorými sa vyznačujú normy DPES, ich členský štát môže upraviť a konkretizovať takým spôsobom, aby boli prispôsobené „vnútroštátnemu kontextu“. Naopak, nemôže úplne rezignovať na ich prebratie.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že Komisia predovšetkým v súhrnnej správe trvala na prebratí sporných noriem DPES prostredníctvom primeranej vnútroštátnej právnej úpravy, a to aj na základe dôvodu, že vnútroštátne pravidlá by mali umožniť tak kontroly, ako aj sankcie v prípade ich nedodržania. Okrem toho, pokiaľ ide o normy nazvané „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“, Lotyšská republika uznala, že tieto normy sa týkajú minimálne malej časti jej poľnohospodárskej pôdy, ale že ich prebratie by bolo z tohto dôvodu neprimerané. Napriek tomu vzhľadom na zásadnú požiadavku kontroly a sankcií sa Lotyšská republika nemôže odvolávať na svoju údajnú právomoc voľnej úvahy ani na zásadu proporcionality, aby odôvodnila úplnú absenciu prebratia týchto noriem. Preto v zmysle judikatúry citovanej v bode 40 vyššie postupovala Komisia správne, keď trvala na takomto prebratí týchto noriem, aj keby to bolo len na účely vytvorenia úplného a účinného systému kontrol a sankcií.
Napokon, Lotyšská republika nemôže spochybniť túto úvahu alebo odvolať sa na porušenie zásady legitímnej dôvery na základe tvrdenia, že Komisia osobitne akceptovala, že Lotyšská republika sa zdrží prebratia normy týkajúcej sa „zadržovacích terás“. Bez toho, aby tým boli dotknuté úvahy uvedené v bodoch 65 a 66 vyššie, vzhľadom na úplnú absenciu takýchto terás v Lotyšsku by sa kontrola nejavila ako potrebná, pokiaľ ide o prebratie tejto normy. V každom prípade vzhľadom na výmenu korešpondencie v priebehu procesu overovania súladu a vzhľadom na jednoznačné postoje útvarov Komisie v opačnom zmysle nemôžu lotyšské úrady tvrdiť, že by dostali presné, nepodmienečné a zhodné záruky (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júna 2010, Luxembursko/Komisia,
T‑549/08
,
EU:T:2010:244
, bod
, a z 27. septembra 2012, Applied Microengineering/Komisia,
T‑387/09
,
EU:T:2012:501
, bod
a citovanú judikatúru) v tom zmysle, že by Komisia akceptovala chýbajúce prebratie noriem nazvaných „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“. Naopak, vzhľadom na uvedenú judikatúru takéto akceptovanie by mohlo predstavovať administratívny postup bez právneho základu, ktorý by nikdy nemohol vytvoriť legitímne očakávania pre jeho adresáta vrátane členského štátu. Z uvedeného vyplýva, že pokiaľ ide o tieto dve normy DPES, Lotyšská republika sa neúspešne pokúsila požiadať o výnimku a odôvodniť ju vo vzťahu k jej povinnosti prebrať tieto normy, pričom Komisia bola oprávnená to odmietnuť. V tomto rozsahu preto napadnuté rozhodnutie nie je poznačené protiprávnosťou.
Preto vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné vyhovieť prvému žalobnému dôvodu, pokiaľ ide o normy nazvané „Prípadné normy pre striedanie plodín“ a „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“, ale zamietnuť ho, pokiaľ ide o normy nazvané „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“.
O druhom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom výpočte sporných finančných opráv
Tvrdenia účastníkov konania
V rámci druhého žalobného dôvodu Lotyšská republika vytýka Komisii, že použila nesprávnu finančnú opravu, ktorej výška nedodržiava zásadu proporcionality. Z dokumentu AGRI‑2005‑64043 vyplýva, že finančné opravy musia byť primerané riziku hroziacemu Fondom, pričom toto riziko sa hodnotí na základe rizika finančnej ujmy plynúcej z neuloženia sankcií. Komisia však v rámci svojich početných kontaktov s lotyšskými úradmi, osobitne v listoch z 26. novembra 2010 (bod 1.3) a z 25. februára 2013 (bod 4) a ani v súhrnnej správe, nespresnila, aké riziko by malo hroziť Fondom. Všeobecný súd pritom už v rozsudku z 10. septembra 2008, Francúzsko/Komisia (
T‑370/05
,
EU:T:2008:328
, bod
), rozhodol, že bolo potrebné posúdiť skutočné riziko prekročenia prahu financovania Spoločenstvom hroziace EPUZF a že v tejto veci bolo riziko prekročenia tohto prahu príliš slabé, takže reálne neexistovalo. Tak to bolo aj v prejednávanom prípade. Preto boli sporné finančné opravy bezdôvodné a neprimerané.
Okrem toho Lotyšská republika v zásade tvrdí, že Komisia protiprávne uplatnila paušálny prístup napriek tomu, že bolo možné vyhodnotiť skutočné riziká hroziace z absencie prebratia noriem DPES. Dokument VI/5330/97 stanovuje, že paušálne opravy môžu byť stanovené, len ak informácie z prešetrovania neumožňujú kontrolórovi vyhodnotiť stratu prostredníctvom extrapolácie zistených strát. Lotyšská republika však opakovane, osobitne listom zo 6. novembra 2012, poskytla všetky potrebné informácie, predovšetkým pokiaľ ide o počet poľnohospodárskych podnikov, ktorých by sa potenciálne mohli týkať chýbajúce požiadavky v rokoch 2008 a 2009, o rozlohe poľnohospodárskej pôdy dotknutých poľnohospodárskych podnikov a o odhadovanej výške podpôr, ktoré mohli byť použité pri výpočte rizika hroziaceho Fondom. Komisia však ani nezohľadnila tieto informácie a ani neuviedla, prečo to nespravila, čím porušila dokument VI/5330/97. Okrem toho tým, že bez uvedenia jasných dôvodov správne nevyhodnotila tvrdenia Lotyšskej republiky týkajúce sa výpočtu presného finančného rizika hroziaceho Fondom, Komisia porušila „zásadu riadnej správy vecí verejných“, ktorá vyžaduje, aby príslušná inštitúcia starostlivo a nestranne preskúmala všetky relevantné skutočnosti predmetného prípadu. V prejednávanej veci nemohla Komisia upustiť od presného výpočtu tohto rizika, ktorého presný výpočet sa uvádza v prílohe A.17 žaloby.
Komisia v zásade namieta, že vzhľadom na chýbajúce prebratie príslušných noriem DPES a ďalšie relevantné kritériá nebolo možné vypočítať konkrétne straty pre Fondy. Nebolo teda možné overiť hypotetický výpočet uvedený Lotyšskou republikou. Na základe dokumentu AGRI‑2005‑64043 preto Komisia uplatnila paušálne opravy vo výške 5 % za vykázaný rok 2008 a 2 % za vykázaný rok 2009.
Posúdenie Všeobecným súdom
Druhým žalobným dôvodom Lotyšská republika v zásade vytýka Komisii, že v rámci výpočtu sporných finančných opráv nezohľadnila jednak zásadu proporcionality, ako aj relevantné ustanovenia dokumentu AGRI‑2005‑64043 (prvá časť), a jednak požiadavky stanovené dokumentom VI/5330/97 a zásadu „riadnej správy vecí verejných“ (druhá časť).
Pokiaľ ide o prvú časť, je potrebné uviesť, že dokument AGRI‑2005‑64043 nielen stanovuje presnejšie pravidlá ako tie, ktoré obsahuje dokument VI/5330/97, a to tým, že presne uvádza finančné opravy, ktoré možno použiť v rámci krížového plnenia, ktoré je relevantné v prejednávanej veci, ale jeho cieľom je aj vykonať zásadu proporcionality v tomto špecifickom rámci. Lotyšská republika však nespochybňuje zákonnosť dokumentu AGRI‑2005‑64043, a to osobitne vzhľadom na zásadu proporcionality, takže postačuje, aby Všeobecný súd overil, či Komisia dodržala pravidlá, ktoré si pre seba týmto dokumentom ona sama stanovila. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že prijatím pravidiel administratívneho postupu, ktoré majú mať vonkajšie účinky, ako je dokument AGRI‑2005‑64043, a oznámením členským štátom, že tieto pravidlá bude od tohto momentu uplatňovať v relevantných prípadoch, prostredníctvom ich publikácie alebo prostredníctvom ich zaslania, ako je to v prejednávanej veci, si Komisia sama uložila obmedzenie pri výkone svojej voľnej úvahy, pričom sa od týchto pravidiel nemôže odkloniť bez hrozby, že za to prípadne bude sankcionovaná, a to v zmysle všeobecných právnych zásad ako zásada rovnosti zaobchádzania, právnej istoty alebo ochrany legitímnej dôvery (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. septembra 2011, Grécko/Komisia,
T‑344/05
, neuverejnený,
EU:T:2011:440
, bod
; zo 16. septembra 2013, Španielsko/Komisia,
T‑3/07
, neuverejnený,
EU:T:2013:473
, bod
a citovanú judikatúru; a z 10. júla 2014, Grécko/Komisia,
T‑376/12
,
EU:T:2014:623
, bod
).
Preto dokument AGRI‑2005‑64043 v časti „Všeobecné zásady“ uvádza vo vzťahu k zásade proporcionality v zásade to, že finančné opravy majú byť primerané vo vzťahu k riziku hroziacemu Fondom, a to pri zohľadnení toho, že normy pre krížové plnenie nepredstavujú pravidlá pre oprávnenosť výdavkov, ale základ pre sankcie. Preto sa riziko hroziace Fondom v zásade neposudzuje na základe rizika neoprávnených výdavkov, ale na základe rizika finančnej straty vyplývajúcej z neuloženia sankcií. V rovnakej časti Komisia uviedla svoj úmysel používať finančné paušálne opravy aj v kontexte nedostatkov systému krížového plnenia.
Pokiaľ ide o finančné opravy, bod 3.1 dokumentu AGRI‑2005‑64043 osobitne stanovuje nasledujúce úrovne opráv:
—
„V prípade konštatovania nedostatkov pri uplatňovaní jednej alebo viacerých sekundárnych kontrol v rámci systému krížového plnenia sa uplatní oprava vo výške 2 %…
—
V prípade, že záväzky, ktoré je potrebné dodržiavať v rámci krížového plnenia, stanovené v právnom akte… alebo v norme (pozri prílohu IV… nariadenia [č. 1782/2003]), sú kontrolované, ale bez toho, aby bol dodržaný počet, frekvencia alebo prísnosť podľa požiadaviek stanovených v administratívnych alebo právnych predpisoch (v prípade… dobrého poľnohospodárskeho a ekologického stavu) alebo ak kontroly neviedli k uloženiu právnych sankcií, uloží sa oprava vo výške 5 %.
—
…“
Lotyšskej republike sa nepodarilo preukázať, že by Komisia v prejednávanej veci pri stanovovaní sporných paušálnych opráv nedodržala uvedené ustanovenia, a tým aj zásadu proporcionality.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v rámci prvého žalobného dôvodu sa Lotyšská republika obmedzila na to, že spochybnila zákonnosť sporných paušálnych opráv v zásade na základe tej skutočnosti, že Komisia pochybila, keď jej vytkla neprebratie noriem uvedených v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003. Okrem toho z ustanovení druhej zarážky bodu 3.1 dokumentu AGRI‑2005‑64043 jasne vyplýva, že Komisia pokladá za oprávnené uplatniť paušálnu opravu vo výške 5 % v prípade, keď povinnosti, ktoré je potrebné dodržiavať v rámci krížového plnenia, stanovené v norme podľa prílohy IV nariadenia č. 1782/2003, „boli kontrolované, ale bez toho, aby bol dodržaný počet, frekvencia alebo prísnosť podľa požiadaviek stanovených v administratívnych alebo právnych predpisoch… alebo ak kontroly neviedli k uloženiu právnych sankcií“.
V prejednávanej veci je potrebné konštatovať, že vzhľadom na úplnú absenciu prebratia najmä noriem nazvaných „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“ zo strany lotyšských orgánov (pozri bod 68 vyššie), a tým aj absenciu kontrol a sankcií zo strany týchto orgánov pri prípadnom nedodržiavaní týchto noriem boli podmienky uvedeného ustanovenia za vykázaný rok 2008 nevyhnutne naplnené. V súlade s tým, čo bolo uvedené, Komisia na odôvodnenie použitej paušálnej opravy vo výške 5 % uviedla v súhrnnej správe, že v roku 2008 štyri normy DPES z desiatich, z toho dve zmienené vyššie, neboli ani definované, ani kontrolované, čo samo osebe odôvodňovalo uvedenú paušálnu opravu (pozri bod 13 vyššie). V každom prípade Lotyšská republika nespochybnila skutočnosť, že kontroly vyžadované Komisiou neboli vykonané a že sankcie neboli ani stanovené a ani uložené.
Za týchto podmienok sa Komisia mohla uspokojiť s odkazom na kritériá citovaných ustanovení dokumentu AGRI‑2005‑64043 a konštatovať úplnú absenciu prebratia a zavedenia kontrol dotknutých noriem bez toho, aby bola povinná vyhodnotiť a vysvetliť úroveň rizika hroziaceho Fondom. Toto konštatovanie nepriamo podporuje aj bod 3.2 dokumentu AGRI‑2005‑64043 pod názvom „Hodnotenie úrovne rizika“, podľa ktorého pri chýbajúcom systéme kontrol je nemožné jasne stanoviť dôležitosť konkrétnych relevantných úrovní týkajúcich sa neuložených sankcií, pričom paušálne opravy by mali napraviť túto komplikáciu tým, že sa použijú štandardné úrovne opráv. V tomto kontexte a v súlade s cieľom tohto ustanovenia Komisia správne uvádza, že pri úplnej absencii prebratia niektorých noriem DPES bolo pre ňu nemožné vypočítať konkrétne straty pre Fondy.
Túto úvahu nespochybňuje ani skutočnosť, že pokiaľ ide o vykázaný rok 2009, Komisia sa obmedzila na uloženie paušálnej opravy vo výške len 2 %, pokiaľ ide o chýbajúce prebratie a kontrolu analogických noriem DPES podľa prílohy III nariadenia č. 73/2009, nazvaných taktiež „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“ (pozri bod 14 vyššie). Ako totiž vyplýva zo súhrnnej správy, Komisia odôvodnila použitie tejto nižšej sadzby paušálnej opravy vo výške 2 % tým, že medzičasom lotyšské úrady zlepšili systém kontrol krížových plnení, takže riziko hroziace Fondom v tomto roku bolo nižšie, ako vo vykázanom roku 2008. V každom prípade Lotyšská republika počas pojednávania potvrdila, že nemá v úmysle spochybňovať existenciu pochybení v tomto systéme kontroly. Okrem toho netvrdí ani to, že by Komisia mala použiť rovnakú úroveň opravy aj za vykázaný rok 2008, ale obmedzila sa len na to, že trvá na údajnej potrebe konkrétne vypočítať hroziace riziko.
V tomto kontexte sa Lotyšská republika nemôže účinne odvolávať ani na rozsudok z 10. septembra 2008, Francúzsko/Komisia (
T‑370/05
,
EU:T:2008:328
, bod
). V tejto súvislosti postačuje uviesť, že tento rozsudok jednak nie je jasne formulovaný v tom zmysle, v akom to uvádza Lotyšská republika, a jednak, že sa týka odlišného režimu kontroly výdavkov a finančných opráv v rámci EPUZF, ktorý nie je uplatniteľný v prejednávanej veci.
Preto v rozsahu, v akom bola Komisia oprávnená založiť napadnuté rozhodnutie a osobitne sporné paušálne opravy na nedodržaní povinnosti prebrať normy nazvané „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“ zo strany lotyšských orgánov a na ich chýbajúcej kontrole počas vykázaných rokov 2008 a 2009, tvrdenia žalobkyne nemožno prijať.
Z uvedených dôvodov preto musí byť prvá časť druhého žalobného dôvodu zamietnutá ako nedôvodná.
Pokiaľ ide o druhú časť, je potrebné pripomenúť, že dokument AGRI‑2005‑64043 obsahuje osobitné pravidlá pre paušálne finančné opravy uplatniteľné na systém krížového plnenia, takže v potrebnom rozsahu mení a spresňuje všeobecné pravidlá stanovené v dokumente VI/5330/97. Lotyšská republika sa preto nemôže oprávnene odvolávať na tento dokument vo všeobecnosti a jej výhrada v tomto zmysle musí byť zamietnutá ako neúčinná.
Okrem toho, ako zdôrazňuje Komisia, je potrebné uviesť, že Komisia v skutočnosti zohľadnila tvrdenia a informácie, ktoré predložili lotyšské orgány počas postupu vzájomného zúčtovania na preukázanie, že navrhované paušálne opravy neboli prispôsobené riziku hroziacemu Fondom. Vo svojom liste z 11. novembra 2013 však Komisia v súlade s úvahami uvedenými v bodoch 77 a 82 vyššie tieto tvrdenia a informácie odmietla, a to v podstate najmä z dôvodu, že v roku 2008 neboli štyri normy DPES z desiatich definované a v roku 2009 neboli definované dve normy DPES z ôsmich, a že odhad možného rizika pre Fondy, ktorý predložili lotyšské úrady, nebol spoľahlivý (pozri bod 6 vyššie).
Za týchto podmienok nemôže Lotyšská republika oprávnene vytýkať Komisii porušenie dokumentu VI/5330/97 a zásady „riadnej správy vecí verejných“, takže druhú časť nemožno prijať.
Preto je potrebné druhý žalobný dôvod zamietnuť v celom rozsahu.
O návrhoch na zrušenie napadnutého rozhodnutia
Vzhľadom na to, že prvému žalobnému dôvodu je sčasti potrebné vyhovieť, a to v rozsahu, v akom Komisia protiprávne založila sporné paušálne opravy na porušení vytknutom lotyšským orgánom, ktoré spočívalo v neprebratí noriem „Prípadné normy pre striedanie plodín“ a „Minimálna miera intenzity chovu a/alebo vhodné režimy“ v roku 2008, je potrebné zrušiť napadnuté rozhodnutie v celom rozsahu.
V rozpore s tým, čo uviedla Komisia počas pojednávania, totiž postačuje uviesť, že v žiadnom prípade nie je možné vylúčiť, že by chýbajúce zohľadnenie tohto porušenia, prípadne len samotné konštatovanie chýbajúceho prebratia noriem nazvaných „Minimálne pokrytie pôdy“ a „Zachovanie krajinných prvkov“ za vykázané roky 2008 a 2009, mohlo mať vplyv na celkový výpočet paušálnej opravy, a to 739393,95 eura, ktorý sa napáda v rámci prejednávanej žaloby. Tento záver je odôvodnený najmä vzhľadom na skutočnosť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí, pokiaľ ide o vykázaný rok 2009, pokladala za vhodné uplatniť z dôvodu chýbajúceho prebratia len týchto samotných dvoch noriem DPES finančné opravy na úrovni len 2 % namiesto 5 %. Aj keď Komisia odôvodnila tento prístup existenciou istého zlepšenia na strane lotyšských orgánov v systéme kontroly krížového plnenia v porovnaní s vykázaným rokom 2008 (pozri body 14 a 80 vyššie), Všeobecný súd na základe okolností prípadu nemôže posúdiť, či chýbajúce prebratie len týchto dvoch noriem DPES v roku 2008 mohlo viesť Komisiu k podobnému záveru. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v oblasti poľnohospodárskej politiky priznáva judikatúra inštitúciám Únie širokú mieru voľnej úvahy vo vzťahu k úlohám, ktoré im zveruje Zmluva (rozsudok z 3. mája 2007, Španielsko/Komisia,
T‑219/04
,
EU:T:2007:121
, bod
). Rovnako tak v prejednávanej veci v rámci uplatnenia článku 31 ods. 2 nariadenia č. 1290/2005 a relevantných ustanovení dokumentu AGRI‑2005‑64043 Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri hodnotení rizika, ktoré hrozí Fondom vzhľadom na existenciu nedostatkov v systéme kontroly krížového plnenia, ako aj vzhľadom na komplexnosť operácií výpočtu – ktoré neboli Všeobecnému súdu sprístupnené –, ktorou sa riadi výpočet rôznych paušálnych opráv uvedených na stranách 69, 70, 73 a 74 napadnutého rozhodnutia. V tejto súvislosti však Všeobecný súd v rámci preskúmania zákonnosti upraveného v článku 263 ZFEÚ nemôže svojím vlastným posúdením nahradiť ekonomické posúdenie Komisie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. septembra 2010, Komisia/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, bod
, a z 24. januára 2013, Frucona Košice/Komisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, bod
).
Podľa článku 266 ods. 1 ZFEÚ prináleží Komisii, aby vyvodila potrebné dôsledky zo zrušenia napadnutého rozhodnutia, pričom zohľadní nielen výrok tohto rozsudku, ale aj dôvody, o ktoré sa opiera, keďže sú nevyhnutné na určenie presného významu toho, o čom bolo rozhodnuté vo výroku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. novembra 2007, Taliansko/Komisia,
C‑417/06 P
,
EU:C:2007:733
, bod
a citovanú judikatúru).
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhmi Lotyšskej republiky.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora),
rozhodol a vyhlásil:

1.
Vykonávacie rozhodnutie Komisie 2014/458/EÚ z 9. júla 2014, ktorým sa z financovania Európskou úniou vylučujú určité výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci Záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) a v rámci Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV), sa zrušuje v rozsahu, v akom toto rozhodnutie vylučuje z financovania Úniou určité výdavky Lotyšskej republiky vo výške 739393,95 eura z dôvodu ich nesúladu s pravidlami Únie.

2.
Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.

Jaeger
Prek
Kreuschitz
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. júla 2016.
Podpisy
Obsah

Okolnosti predchádzajúce sporu

Konanie a návrhy účastníkov konania

Právny stav

Zhrnutie žalobných dôvodov neplatnosti

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 73/2009

Tvrdenia účastníkov konania

Posúdenie Všeobecným súdom

– Úvodné pripomienky

– Doslovný výklad

– Kontextuálny a teleologický výklad

– Historický výklad

– Záver

O druhom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom výpočte sporných finančných opráv

Tvrdenia účastníkov konania

Posúdenie Všeobecným súdom

O návrhoch na zrušenie napadnutého rozhodnutia

O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: lotyština.