CELEX: 62021CJ0301
Trimitere preliminară
Politica socială
Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă
Directiva 2000/78/CE
Articolul 2 alineatele (1) și (2)
Interzicerea discriminării pe motive de vârstă
Reglementare națională ce are ca efect faptul că salariul primit de unii magistrați este mai ridicat decât cel al altor magistrați de același rang și care exercită aceleași funcții
Articolul 1
Obiect
Caracter exhaustiv al discriminărilor enumerate

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1, a articolului 2 alineatele (1) și (2), a articolului 3 alineatul (1) litera (c) ultima teză și a articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (
JO 2000, L 303, p. 16
, Ediție specială, 05/vol. 6, p.7), precum și a articolului 47 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între YF și alții, șapte magistrați români (denumiți în continuare „magistrații în cauză”), pe de o parte, și Curtea de Apel Alba Iulia (România), precum și alte patru instanțe române, în calitatea lor de angajator al acestor magistrați (denumite în continuare „instanțele în cauză”), cu privire la o cerere prin care se solicită, în temeiul unei pretinse discriminări în materie de încadrare în muncă, obligarea acestora din urmă la plata către magistrații în cauză a unei despăgubiri egale cu diferența dintre salariul efectiv încasat de aceștia și cel pe care ar fi trebuit să îl încaseze în conformitate cu o reglementare națională pe care ei o consideră aplicabilă.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Potrivit articolului 1 din Directiva 2000/78, aceasta are „ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament”.
Articolul 2 alineatele (1) și (2) din această directivă prevede:
„(1)   În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
(2)   În sensul alineatului (1):
(a)
o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;
(b)
o discriminare indirectă se produce atunci când o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră poate avea drept consecință un dezavantaj special pentru persoane de o anumită religie sau cu anumite convingeri, cu un anumit handicap, de o anumită vârstă sau de o anumită orientare sexuală, în raport cu altă persoană, cu excepția cazului în care:
(i)
această dispoziție, acest criteriu sau această practică este obiectiv justificată de un obiectiv legitim, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv [sunt] adecvate și necesare sau
(ii)
în cazul persoanelor cu un anumit handicap, angajatorul sau oricare persoană sau organizație care intră sub incidența prezentei directive, are obligația, în temeiul legislației naționale, să ia măsuri adecvate în conformitate cu principiile prevăzute la articolul 5, cu scopul de a elimina dezavantajele care rezultă din această dispoziție, acest criteriu sau această practică.”
Articolul 3 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată prevede:
„În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:
[…]
(c)
condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare”.
Articolul 9 alineatul (1) din aceeași directivă are următorul cuprins:
„Statele membre asigură ca procedurile judiciare și administrative, inclusiv proceduri de conciliere, dacă este necesar, care reglementează respectarea obligațiilor care decurg din prezenta directivă să fie accesibile tuturor persoanelor care se consideră lezate prin nerespectarea față de [ele] a principiului egalității de tratament, chiar [și] după ce au încetat relațiile în care discriminarea se presupune a se fi produs.”
Dreptul român
OG nr. 137/2000
Potrivit articolului 1 alineatul (2) litera a) din Ordonanța Guvernului nr. 137 din 31 august 2000 privind prevenirea și sancționarea tuturor formelor de discriminare (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 166 din 7 martie 2014), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „OG nr. 137/2000”), principiul egalității între cetățeni, al excluderii privilegiilor și discriminării sunt garantate în special în exercitarea dreptului la un tratament egal în fața instanțelor judecătorești și a oricărui altui organ jurisdicțional.
Articolul 2 alineatele (1)-(3) din OG nr. 137/2000 prevede:
„(1)   Potrivit prezentei ordonanțe, prin discriminare se înțelege orice deosebire, excludere, restricție sau preferință, pe bază de rasă, naționalitate, etnie, limbă, religie, categorie socială, convingeri, sex, orientare sexuală, vârstă, handicap, boală cronică necontagioasă, infectare HIV, apartenență la o categorie defavorizată, precum și orice alt criteriu care are ca scop sau efect restrângerea, înlăturarea recunoașterii, folosinței sau exercitării, în condiții de egalitate, a drepturilor omului și a libertăților fundamentate sau a drepturilor recunoscute de lege, în domeniul politic, economic, social și cultural sau în orice alte domenii ale vieții publice.
(2)   Dispoziția de a discrimina persoanele pe oricare dintre temeiurile prevăzute la alineatul (1) este considerată discriminare în înțelesul prezentei ordonanțe.
(3)   Sunt discriminatorii, potrivit prezentei ordonanțe, prevederile, criteriile sau practicile aparent neutre care dezavantajează anumite persoane, pe baza criteriilor prevăzute la alineatul (1), față de alte persoane, în afara cazului în care aceste prevederi, criterii sau practici sunt justificate obiectiv de un scop legitim, iar metodele de atingere a acelui scop sunt adecvate și necesare.”
Articolul 5 din OG nr. 137/2000 precizează că diferența de tratament bazată pe o caracteristică legată de criteriile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) din această ordonanță nu constituie discriminare atunci când, în temeiul naturii activităților ocupaționale sau al contextului în care acestea se desfășoară, o asemenea caracteristică reprezintă o cerință profesională reală și determinantă, cu condiția ca obiectivul să fie legitim și cerința proporțională.
Potrivit articolului 27 alineatele (1) și (2) din OG nr. 137/2000:
„(1)   Persoana care se consideră discriminată poate formula în fața instanței de judecată o cerere pentru acordarea de despăgubiri și restabilirea situației anterioare discriminării sau anularea situației create prin discriminare, potrivit dreptului comun. […]
(2)   Termenul pentru introducerea cererii este de 3 ani și curge de la data săvârșirii faptei sau de la data la care persoana interesată putea să ia cunoștință de săvârșirea ei.”
OUG nr. 27/2006
Articolul 2 din Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 27 din 29 martie 2006 privind salarizarea și alte drepturi ale judecătorilor, procurorilor și altor categorii de personal din sistemul justiției (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 314 din 7 aprilie 2006), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „OUG nr. 27/2006”), are următorul cuprins:
„Salarizarea și celelalte drepturi ale judecătorilor, ale procurorilor, ale personalului asimilat acestora și ale magistraților‑asistenți se stabilesc ținându‑se seama de locul și rolul justiției în statul de drept, de răspunderea, complexitatea și riscurile funcției, de incompatibilitățile și interdicțiile prevăzute de lege pentru aceste categorii de personal.”
Articolul 3 din OUG nr. 27/2006 prevede că judecătorii, procurorii, personalul asimilat acestora și magistrații‑asistenți au dreptul pentru activitatea desfășurată la o indemnizație de încadrare brută lunară stabilită în raport cu nivelul instanțelor sau parchetelor, cu funcția deținută și cu vechimea în magistratură pe baza „valorii de referință sectorială” și a coeficienților de multiplicare prevăzuți în anexa care face parte integrantă din prezenta ordonanță de urgență.
Conform articolului 11 din OUG nr. 27/2006, procurorii din cadrul Direcției Naționale Anticorupție și cei din cadrul Direcției de Investigare a Infracțiunilor de Criminalitate Organizată și Terorism sunt salarizați potrivit celor prevăzute în anexă, partea A punctele 6-13 din această ordonanță de urgență, în raport cu funcțiile pe care le dețin sau cu care sunt asimilați potrivit legii.
Potrivit articolului 40 din OUG nr. 27/2006, dispozițiile acesteia se aplică începând cu luna aprilie 2006.
Partea A din anexa la OUG nr. 27/2006, intitulată „Coeficienții de multiplicare”, conține un punct 13, care precizează că funcției de „procuror” din cadrul Parchetului de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție (România) îi corespunde coeficientul de multiplicare 19,00. Același coeficient este, pe de altă parte, prevăzut, la punctul 14 din partea A din această anexă, pentru funcțiile de „Președinte, Procuror general” din cadrul Curților de Apel și, respectiv, al Parchetelor de pe lângă Curțile de Apel.
OG nr. 10/2007
Articolul 1 din Ordonanța Guvernului nr. 10 din 31 ianuarie 2007 privind creșterile salariale ce se vor acorda în anul 2007 personalului bugetar și personalului salarizat potrivit Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 24/2000 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază pentru personalul contractual din sectorul bugetar și personalului salarizat potrivit anexelor nr. II și III la Legea nr. 154/1998 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază în sectorul bugetar și a indemnizațiilor pentru persoane care ocupă funcții de demnitate publică (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 80 din 1 februarie 2007), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „OG nr. 10/2007”), prevede:
„În anul 2007, salariile de bază ale personalului contractual din sectorul bugetar […] se majorează […]:
a)
cu 5 % începând cu data de 1 ianuarie 2007, față de nivelul din luna decembrie 2006;
b)
cu 2 % începând cu data de 1 aprilie 2007, față de nivelul din luna martie 2007;
c)
cu 11 % începând cu data de 1 octombrie 2007, față de nivelul din luna septembrie 2007.”
Legea‑cadru nr. 330/2009
Articolul 1 alineatele (1) și (2) din Legea‑cadru nr. 330 din 5 noiembrie 2009 privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 762 din 9 noiembrie 2009), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea‑cadru nr. 330/2009”), a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2010. Această dispoziție are următorul cuprins:
„(1)   Prezenta lege are ca obiect de reglementare stabilirea unui sistem unitar de salarizare pentru personalul din sectorul bugetar plătit din bugetul general consolidat al statului.
(2)   Începând cu data intrării în vigoare, în tot sau în parte, a prezentei legi, drepturile salariale ale personalului prevăzut la alineatul (1) sunt și rămân în mod exclusiv cele prevăzute în prezenta lege. […]”
Din articolul 2 din această lege‑cadru reiese că dispozițiile sale se aplică personalului din autoritățile și instituțiile publice, printre care se menționează în mod expres autoritatea judecătorească.
Conform articolului 12 alineatul (1) din legea‑cadru menționată, coeficienții de ierarhizare pe baza cărora se stabilesc indemnizațiile lunare de încadrare, sporurile și alte drepturi specifice fiecărui domeniu de activitate sunt prevăzuți în anexele la aceeași lege‑cadru. Potrivit articolului 12 alineatul (2) din Legea‑cadru nr. 330/2009, valoarea coeficientului de ierarhizare 1,00 pentru anul 2010 era de 705 lei românești (RON), iar creșterea coeficientului de ierarhizare 1,00 după anul 2010 era condiționată de reducerea numărului de angajați, necesară realizării țintelor anuale privind ponderea cheltuielilor de personal în produsul intern brut (PIB), prevăzute la articolul 5 din această lege‑cadru, în vederea atingerii unui nivel al coeficientului de ierarhizare 1,00 de 1100 RON. În plus, articolul 12 alineatul (3) din această lege‑cadru prevede că, în ceea ce privește anul 2010, indemnizațiile lunare de încadrare se stabilesc potrivit articolului 30 alineatul (5) din aceeași lege‑cadru, fără a fi utilizați coeficienții de ierarhizare prevăzuți în anexele la aceasta.
Articolul 30 alineatul (5) din Legea‑cadru nr. 330/2009 are următorul cuprins:
„În anul 2010, personalul aflat în funcție la 31 decembrie 2009 își va păstra salariul avut, fără a fi afectat de măsurile de reducere a cheltuielilor de personal din luna decembrie 2009, astfel:
a)
[…] indemnizația lunară de încadrare va fi […] cea corespunzătoare funcțiilor din luna decembrie 2009, la care se adaugă sporurile care se introduc în acesta/aceasta potrivit anexelor la prezenta lege;
b)
sporurile prevăzute în anexele la prezenta lege rămase în afara […] indemnizației lunare de încadrare se vor acorda într‑un cuantum care să conducă la o valoare egală cu suma calculată pentru luna decembrie 2009.”
Codul muncii
Articolul 5 din Legea nr. 53 din 24 ianuarie 2003 privind Codul muncii (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 72 din 5 februarie 2003), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Codul muncii”), prevede:
„(1)   În cadrul relațiilor de muncă funcționează principiul egalității de tratament față de toți salariații și angajatorii.
(2)   Orice discriminare directă sau indirectă față de un salariat, bazată pe criterii de sex, orientare sexuală, caracteristici genetice, vârstă, apartenență națională, rasă, culoare, etnie, religie, opțiune politică, origine socială, handicap, situație sau responsabilitate familială, apartenență ori activitate sindicală, este interzisă.
(3)   Constituie discriminare directă actele și faptele de excludere, deosebire, restricție sau preferință, întemeiate pe unu sau mai multe dintre criteriile prevăzute la alineatul (2), care au ca scop sau ca efect neacordarea, restrângerea ori înlăturarea recunoașterii, folosinței sau exercitării drepturilor prevăzute în legislația muncii.
(4)   Constituie discriminare indirectă actele și faptele întemeiate în mod aparent pe alte criterii decât cele prevăzute la alineatul (2), dar care produc efectele unei discriminări directe.”
Potrivit articolului 268 alineatul (1) litera c) din Codul muncii, cererile în vederea soluționării unui conflict de muncă pot fi formulate în termen de 3 ani de la data nașterii dreptului la acțiune, în situația în care obiectul conflictului individual de muncă constă în plata unor drepturi salariale neacordate sau a unor despăgubiri către salariat, precum și în cazul răspunderii patrimoniale a salariaților față de angajator.
Legea dialogului social
Articolul 211 din Legea nr. 62 din 10 mai 2011 a dialogului social (republicată în
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 625 din 31 august 2012), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea dialogului social”), prevede:
„Cererile pot fi formulate de cei ale căror drepturi au fost încălcate după cum urmează:
[…]
c) plata despăgubirilor pentru pagubele cauzate și restituirea unor sume care au format obiectul unor plăți nedatorate pot fi cerute în termen de 3 ani de la data producerii pagubei.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
În perioada 2006-2009, majoritatea magistraților în funcție în România (denumiți în continuare „vechii magistrați”) au obținut hotărâri judecătorești prin care li s‑a recunoscut dreptul de a beneficia de plata unor indemnizații lunare brute de încadrare majorate, ținându‑se seama, pe de o parte, de aplicarea la salariul lor a unui coeficient de multiplicare mai ridicat, corespunzător celui de care beneficiau procurorii din cadrul Direcției Naționale Anticorupție și al Direcției de Investigare a Infracțiunilor de Criminalitate Organizată și Terorism, precum și, pe de altă parte, de o valoare de referință sectorială majorată, în conformitate cu dispozițiile articolului 1 din OG nr. 10/2007.
Ca urmare a intrării în vigoare, la 1 ianuarie 2010, a Legii‑cadru nr. 330/2009 salariile tuturor judecătorilor au fost calculate în mod egal în conformitate cu dispozițiile acestei legi, iar toate acțiunile formulate de magistrații care au intrat în funcție începând cu 1 ianuarie 2010 pentru a beneficia de majorările de salariu menționate la punctul anterior au fost respinse în temeiul acestei egalități salariale.
Prin decizia nr. 7 din 11 februarie 2019, obligatorie pentru instanțele naționale, Înalta Curte de Casație și Justiție (România), sesizată cu un recurs în interesul legii, a decis că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (2) din Legea‑cadru nr. 330/2009, majorările prevăzute la articolul 1 alineatul (1) din OG nr. 10/2007 erau și rămâneau incluse în indemnizația lunară brută de încadrare chiar și după data intrării în vigoare a legii‑cadru menționate (denumită în continuare „decizia Înaltei Curți de Casație și Justiție”).
În urma deciziei Înaltei Curți de Casație și Justiție, Ministerul Justiției (România) a alocat fonduri instanțelor de judecată pentru plata retroactivă, către vechii magistrați, a unor majorări de salariu în temeiul hotărârilor judecătorești pronunțate în favoarea lor în perioada 2006-2009. În schimb, acest minister a refuzat să deblocheze fonduri în favoarea celorlalți magistrați, precum magistrații în cauză, care nu beneficiaseră de asemenea hotărâri judecătorești.
În acest context, la 10 martie 2020, magistrații în cauză au formulat o acțiune la Tribunalul Bihor (România), solicitând ca instanțele în cauză să fie obligate să le plătească o despăgubire egală cu diferența dintre salariul încasat efectiv și cel pe care ar fi trebuit să îl încaseze prin luarea în considerare a coeficientului de multiplicare prevăzut de OUG nr. 27/2006. În susținerea acestei acțiuni, ei au arătat că făceau obiectul unei discriminări în raport cu vechii magistrați care beneficiaseră de o majorare de salariu, dat fiind că au prestat aceeași muncă, în aceeași perioadă și pentru același angajator. Instanțele în cauză au invocat, pe de o parte, prescripția dreptului material la acțiune, în temeiul articolului 211 litera c) din Legea dialogului social, arătând că trecuseră mai mult de 3 ani de la data la care survenise pretinsul prejudiciu și, pe de altă parte, au susținut că în speță nu exista o situație de discriminare întrucât situația celor două categorii de magistrați nu este comparabilă.
Prin sentința din 18 septembrie 2020, Tribunalul Bihor a admis acțiunea magistraților în cauză. Această instanță, pe de o parte, a respins excepția prescripției pentru motivul că era aplicabil termenul de prescripție special de 3 ani prevăzut la articolul 27 alineatul (2) din OG nr. 137/2000, care curge de la data săvârșirii faptei discriminatorii sau de la data la care persoana interesată putea să ia cunoștință de săvârșirea ei. Pe de altă parte, aceeași instanță a apreciat că instanțele în cauză creaseră o stare de discriminare față de magistrații în cauză prin faptul că au efectuat plata retroactivă a unor majorări de salariu numai în favoarea anumitor magistrați. În consecință, instanțele în cauză au fost obligate să plătească magistraților în cauză aceleași majorări de salariu precum cele pe care le plătiseră retroactiv în lunile decembrie 2019 și ianuarie 2020 vechilor magistrați.
Instanțele în cauză au formulat apel împotriva acestei sentințe la instanța de trimitere, Curtea de Apel Oradea (România). Ele susțin în esență că magistrații în cauză nu se pot prevala de existența unei discriminări în privința lor deoarece plata majorărilor de salariu a fost efectuată în beneficiul foștilor magistrați pe baza unor hotărâri judecătorești care le erau favorabile, după ce au făcut obiectul unei interpretări prin decizia Înaltei Curți de Casație și Justiție. Or, magistrații în cauză nu se pot prevala de asemenea hotărâri judecătorești.
Magistrații în cauză susțin, la rândul lor, că, deși în perioada în care au fost pronunțate hotărâri judecătorești în favoarea vechilor magistrați, cuprinsă între anii 2006 și 2009, ei nu aveau încă calitatea de magistrați, nu este mai puțin adevărat că decizia Înaltei Curți de Casație și Justiție a fost pronunțată ulterior acestei perioade, astfel încât efectele acestor hotărâri judecătorești au fost extinse pentru viitor. Aceste efecte ar privi, prin urmare, și o perioadă în care magistrații în cauză și‑au exercitat funcțiile în același timp cu vechii magistrați, și anume perioada cuprinsă între anii 2010 și 2015.
Instanța de trimitere arată că, potrivit legislației naționale, litigiile de muncă privind plata unor drepturi salariale restante sunt supuse unui termen de prescripție de 3 ani, reglementat de articolul 268 litera c) din Codul muncii, care curge de la data nașterii dreptului la acțiune, și că, în același timp, articolul 211 litera c) din Legea dialogului social prevede că cererile pot fi introduse de cei ale căror drepturi au fost încălcate în termen de 3 ani de la data producerii pagubei. În acest context, instanța menționată ridică problema garantării dreptului de acces la o instanță în cazul admiterii excepției privind prescripția dreptului la acțiune.
În plus, instanța de trimitere subliniază că instanțele în cauză le refuză aceste drepturi magistraților în cauză doar pentru că ei sunt mai tineri și au fost numiți în funcție ulterior acțiunilor formulate de vechii magistrați în anii 2006-2009, deși în perioada 2010-2015 ei au lucrat în aceleași condiții. Prin urmare, instanța de trimitere ridică problema dacă o interpretare a dreptului Uniunii în sensul că majorările de salariu nu mai pot fi invocate în justiție pentru că dreptul la acțiune este prescris nu creează o discriminare între, pe de o parte, vechii magistrați, cărora instanțele în cauză le‑au recunoscut și le‑au plătit aceste majorări în lunile decembrie 2019 și ianuarie 2020, și, pe de altă parte, magistrații, precum magistrații în cauză, cărora aceste instanțe nu le‑au recunoscut dreptul la astfel de majorări și care au formulat acțiunea în instanță în cursul anului 2020, deși ambele categorii de magistrați au lucrat în aceeași perioadă pentru același angajator și au exercitat aceleași funcții.
În aceste condiții, Curtea de Apel Oradea a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Dispozițiile cuprinse în articolul 9 alineatul (1) din Directiva [2000/78] sub aspectul asigurării unei proceduri judiciare «accesibil[e] tuturor persoanelor care se consideră lezate prin nerespectarea față de [ele] a principiului egalității de tratament», precum și cele cuprinse în articolul 47 [primul paragraf] din [cartă], sub aspectul asigurării dreptului la «o cale de atac eficientă și la un proces echitabil», trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea înscrisă în articolul 211 litera c) din [Legea dialogului social], care prevede că termenul de 3 ani pentru formularea cererii de despăgubire curge «de la data producerii pagubei», independent de împrejurarea dacă reclamanții au avut sau nu cunoștință de producerea pagubei (și de întinderea acesteia)?
2)
Dispozițiile cuprinse în articolul 2 alineatul (1) și alineatul (2), precum și [cele] cuprinse în articolul 3 alineatul (1) litera (c) teza finală din Directiva [2000/78] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea înscrisă în articolul 1 alineatul (2) din [Legea‑cadru nr. 330/2009], astfel cum a fost interpretată [prin decizia Înaltei Curți de Casație și Justiție], în condițiile în care [magistrații în cauză] nu au avut posibilitatea legală de a solicita majorarea indemnizației de încadrare la momentul admiterii în magistratură ulterior intrării în vigoare a [Legii‑cadru nr. 330/2009], act normativ care prevedea expres că drepturile salariale sunt și rămân în mod exclusiv cele prevăzute în [această] lege, existând astfel o discriminare de remunerare în raport cu colegii lor, inclusiv pe criteriul vârstei, însemnând în fapt că doar magistrații mai în vârstă, care au fost numiți în funcție anterior lunii ianuarie 2010 (care au obținut hotărâri judecătorești în perioada 2006-2009 ale căror dispozitive au fost lămurite în cursul anului 2019 în temeiul [deciziei Înaltei Curți de Casație și Justiție], au beneficiat de plata retroactivă a drepturilor bănești (similare celor solicitate prin cererea de chemare în judecată ce face obiectul prezentului dosar), în cursul luni[lor] decembrie 2019/ianuarie 2020, pentru perioada 2010-2015, deși în această perioadă și [magistrații în cauză] au îndeplinit funcția de judecător, au prestat aceeași muncă, în aceleași condiții și în aceeași instituție?
3)
Dispozițiile Directivei [2000/78] trebuie interpretate în sensul că se opun discriminării doar atunci când ea are drept criteriu unul dintre criteriile prevăzute la articolul 1 din această directivă sau, din contră, aceste dispoziții, completate eventual cu alte dispoziții de drept european, se opun cu titlu general ca un angajat să fie tratat diferit de un altul, sub aspectul remunerației, în condițiile în care prestează aceeași muncă, pentru același angajator, [în] aceeași perioadă și în aceleași condiții?”
Cu privire la cererea de procedură accelerată
Instanța de trimitere a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie judecată potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul 105 din Regulamentul de procedură al Curții. În susținerea cererii sale, această instanță a arătat că o atare procedură se justifică din cauza existenței unei situații tensionate la nivelul instanțelor române, determinată de diferența foarte mare dintre remunerațiile încasate de magistrați.
Articolul 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură prevede că, la cererea instanței de trimitere sau, cu titlu excepțional, din oficiu, președintele Curții poate, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, în cazul în care natura cauzei impune examinarea acesteia în termen scurt, să decidă judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii accelerate.
Trebuie amintit în această privință că procedura accelerată constituie un instrument procedural destinat să răspundă unei situații de urgență extraordinare. Pe de altă parte, din jurisprudența Curții reiese de asemenea că este posibil ca procedura accelerată să nu fie aplicată atunci când caracterul sensibil și complex al problemelor juridice ridicate de o cauză se pretează cu dificultate aplicării unei atare proceduri, în special atunci când nu este adecvat să se scurteze faza scrisă a procedurii în fața Curții [Hotărârea din 23 noiembrie 2021, IS (Nelegalitatea ordonanței de trimitere),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
, punctul
, precum și jurisprudența citată].
În speță, prin decizia din 28 iunie 2021, președintele Curții, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, a respins cererea prin care se solicită judecarea prezentei cauze potrivit procedurii accelerate.
Astfel, nici interesul justițiabililor – oricât de important și de legitim ar fi el – de a se stabili cât mai rapid posibil întinderea drepturilor conferite acestora de dreptul Uniunii, nici caracterul sensibil din punct de vedere economic sau social al cauzei principale nu implică totuși necesitatea examinării sale în termen scurt, în sensul articolului 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură.
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
În observațiile sale scrise, guvernul român contestă admisibilitatea cererii de decizie preliminară. Acesta consideră că instanța de trimitere, pe de o parte, nu a furnizat elementele de fapt și de drept necesare pentru ca Curtea să poată oferi un răspuns util pentru soluționarea litigiului principal și, pe de altă parte, nu a explicat suficient alegerea dispozițiilor de drept al Uniunii a căror interpretare o solicită și nici legătura pe care o stabilește între acestea din urmă și legislația națională aplicabilă acestui litigiu.
În această privință trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, instituită prin articolul 267 TFUE, revine doar instanței naționale sesizate cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată competența să aprecieze, în raport cu particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (Hotărârea din 8 octombrie 2020, Universitatea Lucian Blaga Sibiu și alții,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Rezultă că întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 8 octombrie 2020, Universitatea Lucian Blaga Sibiu și alții,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, în ceea ce privește descrierea cadrului factual, deși informațiile furnizate de instanța de trimitere au în anumite privințe un caracter lacunar, nu este mai puțin adevărat că cererea de decizie preliminară conține date suficiente pentru înțelegerea atât a întrebărilor preliminare, cât și a întinderii lor.
În plus, nu rezultă în mod vădit că dispozițiile dreptului Uniunii menționate în întrebările adresate de instanța de trimitere, care privesc o pretinsă discriminare pe motive de vârstă interzisă în cadrul raporturilor de încadrare și de muncă, nu au nicio legătură cu litigiul principal.
Din ceea ce precedă rezultă că cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie analizată în primul rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/78 se opune unei reglementări naționale care, astfel cum a fost interpretată printr‑o jurisprudență națională obligatorie, are ca rezultat faptul că salariul primit de anumiți magistrați recrutați după intrarea în vigoare a acestei reglementări este inferior celui al magistraților recrutați înainte de intrarea sa în vigoare.
Instanța de trimitere urmărește să afle în special dacă faptul că magistrații în cauză, recrutați după 1 ianuarie 2010, nu au avut posibilitatea de a solicita o majorare a salariului lor pentru perioada cuprinsă între anii 2010 și 2015, în temeiul hotărârilor judecătorești pronunțate în favoarea vechilor magistrați în cursul anilor 2006 și 2009, și aceasta pentru motivul că ei nu erau în funcție la acea dată, îi plasează într‑o situație mai puțin favorabilă ca urmare a vârstei lor, în sensul articolului 2 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/78, în comparație cu vechii magistrați, care au obținut pe cale judecătorească plata retroactivă a salariului lor majorat pentru perioada respectivă.
În această privință trebuie amintit, în primul rând, că din articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78 reiese că aceasta se aplică, în limitele competențelor conferite Uniunii Europene, tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește, printre altele, condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare. Astfel, condițiile de remunerare a funcționarilor, inclusiv a magistraților, intră în domeniul de aplicare al Directivei 2000/78 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 februarie 2019, Escribano Vindel,
C‑49/18
,
EU:C:2019:106
, punctul
și jurisprudența citată).
În al doilea rând, trebuie amintit de asemenea că din articolul 2 alineatul (1) din coroborat cu articolul 1 din Directiva 2000/78 reiese că, în sensul acestei directive, principiul egalității de tratament impune absența oricărei discriminări directe sau indirecte bazate, printre altele, pe vârstă. În plus, din articolul 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/78 reiese că, în sensul directivei menționate, o discriminare indirectă pe motive de vârstă se produce atunci când o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră poate avea drept consecință un dezavantaj special pentru persoane de o anumită vârstă în raport cu altă persoană, cu excepția cazului în care această dispoziție, acest criteriu sau această practică este obiectiv justificată de un obiectiv legitim, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt adecvate și necesare.
În speță trebuie să se stabilească dacă din legislația națională în discuție în litigiul principal rezultă o diferență de tratament pe motive de vârstă între magistrații în cauză și vechii magistrați.
În această privință este necesar să se arate,
primo
, asemenea Irlandei în observațiile sale scrise, că instanța de trimitere nu a precizat vârsta magistraților în cauză și nici vârsta medie sau structura de vârstă a personalului din ordinea judiciară română.
În plus, după cum a arătat guvernul român în observațiile sale scrise, din reglementarea națională relevantă nu reiese nicidecum că vârsta constituie un criteriu de acces în magistratură sau un criteriu de remunerare a magistraților.
Rezultă că este necesar să se excludă existența unei discriminări directe pe motive de vârstă.
Secundo
, trebuie să se constate că instanța de trimitere nu a identificat nicio categorie specifică de magistrați care ar suferi un dezavantaj special legat de vârstă, ci s‑a limitat să arate că refuzul de a acorda magistraților în cauză o majorare a salariului lor pentru perioada cuprinsă între anii 2010 și 2015 decurge, pe de o parte, din intrarea lor în funcție ulterior intrării în vigoare a Legii‑cadru nr. 330/2009 și, pe de altă parte, din lipsa unor hotărâri judecătorești în favoarea lor, obținute înainte de această intrare în vigoare, care să le recunoască dreptul la majorări de salariu.
Or, în primul rând, articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2000/78 nu poate fi interpretat în sensul că s‑ar opune ca o reglementare națională nouă să se aplice numai unor situații născute ulterior intrării sale în vigoare, o astfel de împrejurare rezultând numai din efectul temporal al aplicabilității unei legi noi și neconstituind în sine o discriminare indirectă pe motive de vârstă.
De altfel, trebuie amintit că criteriul care condiționează aplicarea unor norme noi exclusiv de data recrutării ca element obiectiv și neutru este în mod vădit străin de orice luare în considerare a vârstei persoanelor recrutate (Hotărârea din 14 februarie 2019, Horgan și Keegan,
C‑154/18
,
EU:C:2019:113
, punctul
și jurisprudența citată).
În al doilea rând, în ceea ce privește lipsa unor hotărâri judecătorești în favoarea magistraților în cauză, obținute înainte de intrarea în vigoare a unei noi reglementări naționale care să le recunoască dreptul la majorări de salariu, trebuie să se constate că o astfel de diferență de tratament nu rezultă din vârsta magistraților în cauză, ci din lipsa unor hotărâri judecătorești pronunțate în favoarea lor.
Un atare criteriu nu este, așadar, nicidecum legat de vârsta acestor magistrați sau de orice alt motiv de discriminare interzis de Directiva 2000/78.
În aceste condiții, trebuie să se considere că din indicațiile care figurează în cererea de decizie preliminară nu rezultă nici că reglementarea națională în discuție în litigiul principal conține vreo discriminare indirectă pe motive de vârstă.
Rezultă că o situație precum cea în discuție în litigiul principal nu intră sub incidența cadrului general prevăzut la articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2000/78 pentru a combate anumite forme de discriminare la locul de muncă.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 2 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că nu este aplicabil unei reglementări naționale care, astfel cum a fost interpretată printr‑o jurisprudență națională obligatorie, are ca rezultat faptul că salariul primit de anumiți magistrați recrutați după intrarea în vigoare a acestei reglementări este inferior celui al magistraților recrutați înainte de intrarea sa în vigoare, întrucât din ea nu rezultă nicio discriminare directă sau indirectă pe motive de vârstă.
Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, care trebuie analizată în al doilea rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 2000/78, completată eventual cu alte dispoziții ale dreptului Uniunii, se opune oricărei discriminări întemeiate pe alte motive decât cele prevăzute expres la articolul 1 din această directivă.
De la bun început trebuie amintit că, în temeiul acestei dispoziții și al articolului 2 alineatul (1) și alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/78, sunt interzise discriminările indirecte pe motive de „apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă”.
Reiese în această privință dintr‑o jurisprudență constantă că, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată, motivele prevăzute la articolul 1 din aceasta sunt enumerate exhaustiv (Hotărârea din 8 octombrie 2020, Universitatea Lucian Blaga Sibiu și alții,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În plus, este necesar să se arate că Directiva 2000/78 a fost adoptată în temeiul articolului 13 CE, devenit articolul 19 TFUE, care prevede în esență că Consiliul Uniunii Europene poate lua măsurile necesare în vederea combaterii oricărei discriminări bazate pe sex, rasă sau origine etnică, pe religie sau convingeri, pe handicap, vârstă sau orientare sexuală.
Or, Curtea a statuat că această dispoziție nu vizează discriminările întemeiate pe alte motive decât cele pe care le enumeră în mod expres, astfel încât nu poate constitui temeiul juridic al unor măsuri ale Uniunii de combatere a unor asemenea discriminări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2011, Agafiței și alții,
C‑310/10
,
EU:C:2011:467
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Prin urmare, trebuie să se considere că o discriminare întemeiată pe alte motive decât cele vizate în mod expres la articolul 1 din Directiva 2000/78 nu intră în domeniul de aplicare al directivei menționate.
Această constatare nu poate fi repusă în discuție de împrejurarea, invocată de instanța de trimitere, potrivit căreia Directiva 2000/78 ar putea fi „completată” în această privință de alte dispoziții ale Uniunii, care de altfel nu sunt precizate de această instanță. Într‑adevăr, trebuie să se constate că nu reiese din niciun element din dosarul de care dispune Curtea că diferența de tratament invocată de magistrații în cauză ar intra sub incidența unei alte dispoziții specifice a dreptului Uniunii.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că Directiva 2000/78 trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei discriminări decât atunci când aceasta este întemeiată pe unul dintre motivele enumerate expres la articolul 1 din directivă.
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, care trebuie analizată în ultimul rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2000/78, precum și articolul 47 primul paragraf din cartă se opun unei reglementări naționale care prevede că termenul de introducere a unei acțiuni în despăgubire în temeiul unei pretinse discriminări este de trei ani de la data producerii pagubei, indiferent dacă reclamantul a avut sau nu cunoștință de producerea pagubei și de întinderea acesteia.
De la bun început trebuie arătat că, ținând seama de răspunsul dat la cea de a doua întrebare, din care reiese că diferența de tratament invocată de magistrații în cauză nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2000/78, nu este necesar să se răspundă la prima întrebare în lumina dispozițiilor acestei directive.
Cu toate acestea, în măsura în care această întrebare vizează de asemenea în mod expres o dispoziție a cartei, trebuie amintit că domeniul său de aplicare este definit la articolul 51 alineatul (1) din aceasta, potrivit căruia dispozițiile sale se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii (Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punctul
).
În această privință, Curtea a precizat că noțiunea de „punere în aplicare a dreptului Uniunii”, în sensul articolului 51 din cartă, impune existența unei legături de un anumit grad, care depășește proximitatea materiilor vizate sau efectele indirecte ale unei materii asupra celeilalte (Hotărârea din 6 martie 2014, Siragusa,
C‑206/13
,
EU:C:2014:126
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii au vocație de a fi aplicate în toate situațiile reglementate de dreptul Uniunii, însă nu în afara unor asemenea situații (Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punctul
).
Astfel, atunci când dispozițiile dreptului Uniunii în domeniul în cauză nu reglementează un aspect și nu impun nicio obligație specifică statelor membre în privința unei situații date, reglementarea națională pe care un stat membru o adoptă în ceea ce privește acest aspect se situează în afara domeniului de aplicare al cartei, iar situația în cauză nu poate fi apreciată în raport cu dispozițiile acesteia din urmă (Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT,
C‑609/17 și C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, punctul
, precum și jurisprudența citată). În acest caz, Curtea nu este, așadar, competentă, iar dispozițiile eventual invocate ale cartei nu pot constitui, prin ele însele, temeiul acestei competențe [a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 2021, AB și alții (Revocarea unei amnistii),
C‑203/20
,
EU:C:2021:1016
, punctul
].
În speță, după cum au subliniat guvernul român și Comisia în observațiile lor scrise, constatarea lipsei aplicabilității Directivei 2000/78 în litigiul principal, astfel cum a fost efectuată la punctele 51-60 din prezenta hotărâre, urmărește să demonstreze că nu se poate considera că reglementarea națională în discuție în litigiul principal urmărește să pună în aplicare dreptul Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
În plus, trebuie arătat că cererea de decizie preliminară nu cuprinde niciun alt element care să lase să se presupună existența unei legături de un anumit grad, în sensul jurisprudenței menționate la punctul 73 din prezenta hotărâre, între reglementarea națională în discuție în litigiul principal și orice alt act de drept al Uniunii.
Rezultă că o diferență de tratament precum cea invocată de magistrații în cauză decurge, eventual, numai din dreptul național, a cărui interpretare ține exclusiv de competența instanței de trimitere.
Prin urmare, Curtea nu este competentă să răspundă la prima întrebare preliminară.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

1)
Articolul 2 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretat în sensul că nu este aplicabil unei reglementări naționale care, astfel cum a fost interpretată printr‑o jurisprudență națională obligatorie, are ca rezultat faptul că salariul primit de anumiți magistrați recrutați după intrarea în vigoare a acestei reglementări este inferior celui al magistraților recrutați înainte de intrarea sa în vigoare, întrucât din ea nu rezultă nicio discriminare directă sau indirectă pe motive de vârstă.

2)
Directiva 2000/78 trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei discriminări decât atunci când aceasta este întemeiată pe unul dintre motivele enumerate expres la articolul 1 din directivă.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: româna.