CELEX: 62019CJ0049
Valsts pienākumu neizpilde
Elektroniskie sakari
Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem
Direktīva 2002/22/EK
Tīkli un pakalpojumi
13. pants
Universālā pakalpojuma saistību finansēšana
Sadales mehānisms
Pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un samērīguma principi

Ar prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, izveidojot ārkārtas iemaksas universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu sadalīšanai no 2007. gada saskaņā ar 2012. gada 23. augusta
Lei n.
o
35/2012 procede à criação do fundo de compensação do serviço universal de comunicações eletrónicas previsto na Lei das Comunicações Eletrónicas, destinado ao financiamento dos custos líquidos decorrentes da prestação do serviço universal
(Likums Nr. 35/2012 par universālā pakalpojuma kompensācijas fonda izveidi, ko paredz Likums par elektroniskajām komunikācijām, ar mērķi finansēt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas;
Diário da República
, 1. sērija, Nr. 163, 2012. gada 23. augusts), kas grozīts un konsolidēts ar 2015. gada 10. septembra
Lei n.
o
149/2015
(Likums Nr. 149/2015;
Diário da República
, 1. sērija, Nr. 177, 2015. gada 10. septembris) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 35/2012”), Portugāles Republika nav izpildījusi savus pienākumus saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (
OV 2002, L 108, 51. lpp.
) 13. panta 3. punktu un IV pielikuma B daļu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2002/22 preambulas 23. apsvērumā ir noteikts:
“Universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas var sadalīt starp visām vai dažām noteiktām uzņēmumu klasēm. Dalībvalstīm būtu jānodrošina tas, ka sadales mehānismā ir ievērots pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un proporcionalitātes princips. Mazākais iespējamais tirgus izkropļojums nozīmē to, ka iemaksas atmaksā tādā veidā, [ka] cik vien iespējams tiek samazināta finansiālā apgrūtinājuma, kas uzlikts lietotājiem, ietekme, piemēram, sadalot iemaksas iespējami plašāk.”
Šīs direktīvas 8. panta 2. punktā ir noteikts:
“Ja dalībvalstis izraugās uzņēmumus daļā vai visā valsts teritorijā kā uzņēmumus ar universālā pakalpojuma saistībām, tās to veic, izmantojot efektīvu, objektīvu, pārskatāmu un nediskriminējošu izraudzīšanās mehānismu, tādējādi nevienam uzņēmumam nevar
a priori
būt liegta iespēja tikt izraudzītam. Šādas izraudzīšanās metodes nodrošina to, ka universālo pakalpojumu sniedz ekonomiski izdevīgā veidā un ka to var izmantot kā līdzekli universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu noteikšanai saskaņā ar 12. pantu.”
Minētās direktīvas 12. pantā “Universālā pakalpojuma saistību izmaksas” ir paredzēts:
“1.   Ja valsts pārvaldes iestādes uzskata, ka universālā pakalpojuma sniegšana, kā noteikts 3. līdz 10. pantā, var radīt negodīgu apgrūtinājumu uzņēmumiem, kas izraudzīti sniegt universālo pakalpojumu, tās var aprēķināt šī pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas.
Šim nolūkam valsts pārvaldes iestādes:
a)
aprēķina universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, ņemot vērā jebkuras tirgus priekšrocības, kādas ir uzņēmumam, kas izraudzīts sniegt universālo pakalpojumu, saskaņā ar IV pielikuma A daļu; vai
b)
izmanto tā universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas, kas noteikts ar izraudzīšanās mehānisma palīdzību, saskaņā ar 8. panta 2. punktu.
2.   Norēķinus un/vai citu informāciju, kas var kalpot par pamatu 1. punkta a) apakšpunktā minēto universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu aprēķināšanai, auditē vai pārbauda valsts pārvaldes iestāde vai iestāde, kas ir neatkarīga no attiecīgajām pusēm, un apstiprina valsts pārvaldes iestāde. Izmaksu aprēķina un audita apkopojuma rezultāti ir publiski pieejami.”
Šīs pašas direktīvas 13. pantā “Universālā pakalpojuma saistību finansēšana” ir noteikts:
“1.   Ja, pamatojoties uz 12. pantā minēto neto izmaksu aprēķinu, valsts pārvaldes iestādes atklāj, ka uzņēmums ir pakļauts negodīgam apgrūtinājumam, dalībvalstis pēc izraudzītā uzņēmuma pieprasījuma izlemj:
a)
ieviest mehānismu, lai kompensētu šim uzņēmumam noteiktās neto izmaksas saskaņā ar pārskatāmiem noteikumiem no valsts finansējuma; un/vai
b)
sadalīt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas starp elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu sniedzējiem.
2.   Ja neto izmaksas ir sadalītas saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu, dalībvalstis nosaka sadales mehānismu, ko administrē valsts pārvaldes iestāde vai iestāde, kas ir neatkarīga no saņēmējiem, valsts pārvaldes iestādes pārraudzībā. Var finansēt tikai 3. līdz 10. pantā minēto saistību neto izmaksas, kas ir noteiktas saskaņā ar 12. pantu.
3.   Sadales mehānismā ievēro pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un samērīguma princip[us] saskaņā ar IV pielikuma B daļas principiem. Dalībvalstis var izlemt nepieprasīt iemaksas no uzņēmumiem, kuru valsts apgrozījums ir mazāks par noteiktu limitu.
4.   Maksājumi, kas saistīti ar universālā pakalpojuma saistību izmaksu sadali, ir atdalīti un noteikti atsevišķi katram uzņēmumam. Šādus maksājumus neuzliek vai neiekasē no uzņēmumiem, kas nesniedz pakalpojumus tās dalībvalsts teritorijā, kas noteikusi sadales mehānismu.”
Direktīvas 2002/22 14. pantā “Pārskatāmība” ir paredzēts:
“1.   Ja ir izveidots 13. [pantā] minētais mehānisms universālā pakalpojuma saistību izmaksu sadalīšanai, valsts pārvaldes iestādes nodrošina to, lai izmaksu sadalīšanas principi un sīkas ziņas par izmantoto mehānismu ir publiski pieejamas.
2.   Saskaņā ar Kopienas un valsts noteikumiem par darījumu konfidencialitāti valsts pārvaldes iestādes nodrošina to, ka tiek publicēts ikgadējs ziņojums, sniedzot aprēķinātās universālā pakalpojuma saistību izmaksas, nosakot visu iesaistīto uzņēmumu izdarītās iemaksas, un nosakot visas tirgus priekšrocības, kas ir uzņēmumam, kas izraudzīts nodrošināt universālo pakalpojumu, ja pastāv un darbojas fonds.”
Šīs direktīvas IV pielikums “Universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu, ja tādas ir, aprēķināšana un atlīdzināšanas vai sadales mehānisma izveide saskaņā ar 12. un 13. pantu” tostarp ietver B daļu “Jebkādu universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu atmaksāšana”, kas ir formulēta šādi:
“Jebkādu universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu atmaksāšanai vai finansēšanai izraudzītajiem uzņēmumiem ar universālā pakalpojuma saistībām jākompensē pakalpojumi, ko tie nodrošina saskaņā ar nekomerciāliem noteikumiem. Tā kā šāda kompensēšana iekļauj finansiālus pārskaitījumus, dalībvalstīm jānodrošina tas, ka tie tiek veikti objektīvi, pārskatāmi, nediskriminējoši un samērīgi. Tādējādi šie pārskaitījumi radītu mazāku konkurences un lietotāju pieprasījuma izkropļojumu.
Saskaņā ar 13. panta 3. punktu sadales mehānismā, kas pamatojas uz fondu, būtu jāizmanto pārskatāmi un neitrāli līdzekļi iemaksu iekasēšanai, kurus izmantojot var izvairīties no divkāršas iemaksu uzlikšanas draudiem, kas ietekmē gan uzņēmuma ieguldījumus, gan peļņu.
Neatkarīgajai iestādei, kas administrē fondu, ir jābūt atbildīgai par iemaksu iekasēšanu no uzņēmumiem, kas ir novērtēti kā tādi, kam jāizdara iemaksa universālā pakalpojuma saistību neto izmaksās dalībvalstī, un jāpārrauga attiecīgo summu pārskaitīšana un/vai administratīvo maksājumu pārskaitīšana uzņēmumiem, kas tiesīgi saņemt maksājumus no fonda.”
Portugāles tiesības
Likums Nr. 5/2004
Ar 2004. gada 10. februāra
Lei n.
o
5/2004 das Comunicações Eletrónicas
(Likums Nr. 5/2004 par elektroniskajām komunikācijām;
Diário da República
I, I‑A. sērija, Nr. 34, 2004. gada 10. februāris), kurā grozījumi pēdējo reizi izdarīti ar 2017. gada 31. jūlija
Decreto‑Lei n.
o
92/2017
(Dekrētlikums Nr. 92/2017;
Diário da República
, 1. sērija, Nr. 146, 2017. gada 31. jūlijs) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 5/2004”), Portugāles tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 2002/22.
Likuma Nr. 5/2004 97. pantā ir paredzēts:
“1.   Pēc neto izmaksu saistībā ar universālo pakalpojumu, kuras valsts pārvaldes iestāde uzskatījusi par pārmērīgām, pastāvēšanas noteikšanas pēc attiecīgo [pakalpojuma] sniedzēju pieprasījuma valdībai ir jānodrošina adekvāta kompensācija, izmantojot vienu vai divus šādus mehānismus paralēli:
a)
kompensāciju no valsts finansējuma;
b)
izmaksu sadali starp citiem uzņēmumiem, kuri valsts teritorijā nodrošina publiski pieejamos elektroniskos sakaru tīklus un/vai pakalpojumus.
2.   Ja iepriekšējā punkta b) apakšpunktā paredzētais mehānisms tiek piemērots, ir jāizveido kompensācijas fonds, kurā iemaksas veic uzņēmumi, kas nodrošina publiski pieejamus elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus, ko pārvalda valsts pārvaldes iestāde vai cita valdības iecelta un valsts pārvaldes iestādes pārraudzībā esoša neatkarīga iestāde.
3.   Kritērijus universālā pakalpojuma neto izmaksu sadalei starp uzņēmumiem, kuriem jāizdara iemaksa, nosaka valdība, ievērojot pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un samērīguma principus.
[..]”
Likums Nr. 35/2012
Ar Likumu Nr. 35/2012 ir izveidots elektronisko komunikāciju universālā pakalpojuma kompensācijas fonds nolūkā segt no universālā pakalpojuma saistību ievērošanas izrietošās neto izmaksas un nodrošināt šo izmaksu sadali starp uzņēmumiem, kuriem šīs iemaksas ir jāveic (turpmāk tekstā – “kompensācijas fonds”).
Likuma Nr. 35/2012 6. pantā ir noteikts:
“Kompensācijas fondu izmanto, lai segtu konkursa procedūrās noteiktās universālā pakalpojuma neto izmaksas, kuras minētas 2004. gada 10. februāra Likuma Nr. 5/2004, kas grozīts un konsolidēts ar 2011. gada 13. septembra Likumu Nr. 51/2011, 99. panta 3. punktā un kuras [
Autoridade Nacional de Comunicações
(
Anacom
) (Valsts komunikāciju iestāde, Portugāle)] uzskata par pārmērīgām saskaņā ar 95. panta 1. punkta b) apakšpunktu un tā paša likuma 97. pantu, kā arī lai segtu V nodaļā norādītās universālā pakalpojuma neto izmaksas.”
Likuma Nr. 35/2012 17. panta “Neto izmaksu finansēšana laikposmā pirms izraudzīšanas konkursa procedūrā” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Ar šo likumu izveidotajam kompensācijas fondam jāļauj kompensēt arī universālā pakalpojuma neto izmaksas, kuras radušās līdz universālā pakalpojuma sniegšanas sākumam, ko sniedz saskaņā ar 2004. gada 10. februāra Likuma Nr. 5/2004, kas grozīts un konsolidēts ar 2011. gada 13. septembra Likumu Nr. 51/2011, 99. panta 3. punktu izraudzītais pakalpojuma sniedzējs vai izraudzītie pakalpojuma sniedzēji, ar šādiem kumulatīviem nosacījumiem:
a)
neto izmaksu pastāvēšana ir noteikta pēc revīzijas, un šīs izmaksas [
Anacom
] uzskata par pārmērīgām atbilstoši 2004. gada 10. februāra Likuma Nr. 5/2004, kas grozīts un konsolidēts ar 2011. gada 13. septembra Likumu Nr. 51/2011, 95. panta 1. punkta a) apakšpunktam, 95. panta 2. punktam un 96. un 97. pantam;
b)
universālā pakalpojuma sniedzējs lūdz valdību kompensēt iepriekšējā apakšpunktā norādītās izmaksas.
2.   Kompensējamo neto izmaksu summa par laikposmu pirms izraudzīšanas pēc konkursa procedūras atbilst summai, ko apstiprina [
Anacom
] atbilstoši iepriekšējā punkta a) apakšpunktā paredzētajiem noteikumiem.”
Likuma Nr. 35/2012 18. panta 1. punktā ir noteikts:
“1.   Uzņēmumiem, kas nodrošina publiski pieejamus sakaru tīklus un/vai elektronisko komunikāciju pakalpojumus valsts teritorijā, ir jāveic ārkārtas iemaksa kompensācijas fondā par 2013., 2014. un 2015. gadu. Šī ārkārtas iemaksa paredzēta tikai iepriekšējā pantā norādīto [
Anacom
] apstiprināto neto izmaksu segšanai šo gadu gaitā.
[..]
5.   1. punktā norādītās ārkārtas iemaksas veido 3 % no katra uzņēmuma atbilstošā ikgadējā darījumu apgrozījuma, ņemot vērā turpmākajos punktos norādītos ierobežojumus.
6.   Ārkārtas iemaksas summa, kura ir jāiemaksā katram uzņēmumam, nekad nevar pārsniegt vērtību, kas veidojas no 17. panta 2. punktā norādīto neto izmaksu sadales starp uzņēmumiem, kuriem ir pienākums veikt iemaksas proporcionāli to ikgadējam darījumu apgrozījumam.
[..]”
Saskaņā ar Likuma Nr. 35/2012 20. pantu ārkārtas iemaksu summa par katru saimniecisko gadu var tikt iemaksāta piecu gadu laikā.
Pirmstiesas procedūra
2012. gada 13. decembrī Komisija ar
EU Pilot
sistēmas starpniecību nosūtīja Portugāles Republikai vēstuli, kurā prasīja skaidrojumu par kompensācijas fonda saderīgumu ar Direktīvas 2002/22 13. pantu un IV pielikuma B daļu, it īpaši attiecībā uz universālā pakalpojuma sniedzējas –
PT Comunicações
– neto izmaksām agrāk un laikposmā, pirms tā no jauna konkursa procedūrā tika izraudzīta kā universālā pakalpojuma sniedzēja.
2013. gada 21. februārī Portugāles iestādes sniedza atbildi uz šo vēstuli. Papildu informācija tika sniegta sanāksmē ar Komisijas dienestiem, kas norisinājās 2014. gada 23. oktobrī, un vēlāk – ar 2014. gada 5. decembra vēstuli.
Nebūdama apmierināta ar šo atbildē sniegto informāciju, Komisija 2015. gada 27. februārī nosūtīja Portugāles Republikai brīdinājuma vēstuli. Portugāles Republika 2015. gada 29. aprīļa atbildes vēstulē atkārtoti norādīja, ka Portugāles tiesību akti un to piemērošana būtu jāuzskata par saderīgiem ar Direktīvas 2002/22 prasībām, it īpaši attiecībā uz pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un samērīguma principu ievērošanu.
Pēc šīs atbildes pārbaudes Komisija ar 2016. gada 29. aprīļa vēstuli adresēja Portugāles Republikai argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti veikt nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu šo atzinumu divu mēnešu termiņā pēc tā saņemšanas.
Portugāles iestādes ar 2016. gada 1. jūlija vēstuli atbildēja uz argumentēto atzinumu. Pēc 2016. gada 7. septembrī notikušās sanāksmes ar Komisijas dienestiem Portugāles iestādes ar 2016. gada 14. oktobra vēstuli papildināja savu atbildi un nosūtīja Komisijai papildu informāciju.
Divas citas Komisijas un Portugāles iestāžu sanāksmes notika 2017. gada janvārī un jūlijā. Pēdējās minētās sanāksmes laikā tika pārbaudītas vairākas iespējas, lai atrisinātu pušu domstarpības. Pēc tam Komisija pieprasīja, lai risinājuma priekšlikums tai tiktu iesniegts ar īstenošanas termiņa norādi. Divās Komisijai vēlāk nosūtītajās 2017. gada 14. marta un 2018. gada 12. septembra vēstulēs Portugāles iestādes, pirmkārt, piedāvāja organizēt jaunu sanāksmi un, otrkārt, norādīja, ka tās uzskata par saprātīgu sagaidīt, kādi rezultāti būs dažu operatoru valsts tiesās uzsāktajos procesos par problemātiku, kas skar šo lietu.
Šādos apstākļos Komisija cēla šo prasību.
Par prasību
Komisija pārmet Portugāles Republikai ārkārtas iemaksas kompensācijas fondā, kas paredzēta Likuma Nr. 35/2012 18. pantā (turpmāk tekstā – “ārkārtas iemaksa”), nesaderību ar Direktīvas 2002/22 13. panta 3. punkta un IV pielikuma B daļas prasībām.
Komisija norāda, ka no iepriekšējā punktā minētajām tiesību normām izriet – ja kāda dalībvalsts izvēlas universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksu sadales mehānismu starp sakaru tīklu un pakalpojumu sniedzējiem, šajā mehānismā ir jāievēro pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un samērīguma principi.
Par prasības apjomu
Jānorāda, pirmkārt, ka Direktīvas 2002/22 13. pantā ir noteikta universālā pakalpojuma saistību finansēšanas kārtība.
Tādējādi, kā izriet no šīs direktīvas 13. panta 1. punkta, to lasot kopsakarā ar tās 12. panta 1. punktu, finansēšanas mehānisms var darboties tikai par labu uzņēmumam, kas izraudzīts atbilstoši minētās direktīvas 8. panta 2. punktam.
Tomēr nav strīda par to, ka šīs prasības priekšmets ir nevis Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punkts, bet gan tikai šīs direktīvas 13. panta 3. punkta ievērošana ar Portugāles Republikas ieviesto ārkārtas iemaksu, lai kompensētu neto izmaksas, kas radušās, sniedzot šajā prasībā aplūkojamo universālo pakalpojumu.
Otrkārt, Komisija saistībā ar ārkārtas iemaksas rašanos uzsver, ka
Anacom
2011. gadā pieņēma lēmumus par negodīga apgrūtinājuma, kas rodas, sniedzot universālo pakalpojumu, jēdzienu un par izmantojamo metodoloģiju šī pakalpojuma neto izmaksu noteikšanai. Saskaņā ar šiem lēmumiem universālā pakalpojuma sniegšana rada negodīgu apgrūtinājumu attiecīgajam pakalpojuma sniedzējam no brīža, kad tirgus daļa, kas no tādu ieņēmumu viedokļa, kuru izcelsme ir universālā pakalpojuma sniedzēja telefonpakalpojuma noteiktā atrašanās vietā, aprēķinot uz ikgadējās bāzes, ir mazāka par 80 % un kad aprēķinātās universālā pakalpojuma izmaksas ir vienādas ar vai lielākas par 2,5 miljoniem EUR.
Tā piebilst – ņemot vērā, ka
PT Comunicações
, bijušā vēsturiskā operatora, tirgus daļa ir kļuvusi mazāka par šiem 80 % tikai no 2007. gada, tika nolemts, pirmkārt, nepiešķirt kompensāciju par 2001.–2006. gadu un, otrkārt, attiecībā uz laikposmu pēc 2007. gada 1. janvāra un tik ilgi, līdz universālā pakalpojuma sniedzējs vai sniedzēji, kas izraudzīti konkursa procedūrā, sāk sniegt šo pakalpojumu, izmantot
Anacom
noteikto universālā pakalpojuma neto izmaksu noteikšanas metodoloģiju.
Šajā ziņā Komisija nebūt neapšauba ne Portugāles iestāžu apstiprināto universālā pakalpojuma neto izmaksu aprēķināšanas metodoloģiju, ne kompensējamās summas, kas noteiktas, piemērojot šo metodoloģiju.
Toties tā uzskata, ka ar Portugāles Republikas izveidoto universālā pakalpojuma sniegšanas izmaksu sadales mehānismu ir pārkāpts Direktīvas 2002/22 13. pants, kā arī šīs direktīvas IV pielikuma B daļa, jo tajā ir paredzēts elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu sniedzēju finansiālais ieguldījums par iepriekšējiem gadiem. Tādējādi
Anacom
pārbaudīja universālā pakalpojuma neto izmaksas attiecībā uz 2007.–2009., 2010. un 2011., kā arī 2012. un 2013. finanšu gadu un apstiprināja galīgo summu attiecīgi par 2013., 2014. un 2015. gadu. Turklāt trijos – 2015. gada 29. janvāra, 2016. gada 28. janvāra un 2017. gada 26. janvāra – lēmumos
Anacom
konstatēja, kuriem uzņēmumiem ir jāizdara iemaksas kompensācijas fondā, un noteica ārkārtas iemaksas summu, kas tiem jāmaksā, paredzot, ka 2013., 2014. un 2015. gada iemaksas kompensētu attiecīgi 2007. –2009., 2010. un 2011., kā arī 2012. un 2013. finanšu gada neto izmaksas.
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka Komisijas prasība attiecas tikai uz jautājumu, vai ar Portugāles tiesisko regulējumu, ar kuru ieviests universālā pakalpojuma sniegšanas izmaksu sadales mehānisms, ir ievēroti principi, kādiem ir jāatbilst jebkuram universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu sadales mehānismam, kas izveidots saskaņā ar Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punkta b) apakšpunktu, lai tas atbilstu šīs direktīvas 13. panta 3. punktā un IV pielikuma B daļā paredzētajām prasībām.
Par pārskatāmības principu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka Portugāles Republika nav ievērojusi pārskatāmības principu. Šajā ziņā tā apgalvo, ka Portugāles tiesiskais regulējums, kas bija spēkā pirms Likuma Nr. 35/2012 pieņemšanas, neļāva noteikt veidu, kādā tiktu veikta universālā pakalpojuma neto izmaksu iespējamā kompensācija. Tāpat šajā tiesiskajā regulējumā neesot paredzēts, ka attiecīgās nozares operatoriem būtu pienākums veikt iemaksas kompensācijas fondā, kas paredzēts, lai segtu universālā pakalpojuma neto izmaksas. Šajā ziņā formāli abstrakta kompensācijas fonda izmantošanas iespējas esamība neļautu uzskatīt, ka tiesību un pienākumu subjektiem atbilstoši Direktīvai 2002/22 ir jāzina savu pienākumu apjoms, pārkāpjot tiesiskās drošības principu, ko nodrošinātu arī pārskatāmības princips.
Pārskatāmības princips nenozīmē tikai to, ka Eiropas Savienības un dalībvalstu iestādēm ir pienākums publicēt un darīt pieejamus uzņēmumu pieņemtos aktus un veiktās darbības, kā tas ir paredzēts Direktīvas 2002/22 14. pantā, – turklāt šī iestāde neapšauba, ka Portugāles tiesiskajā regulējumā tas ir ievērots. Kā izriet no 2001. gada 6. decembra sprieduma Komisija/Francija (
C‑146/00
,
EU:C:2001:668
,
48.
un
49.
punkts), par universālā pakalpojuma finansēšanu atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 97/33/EK (1997. gada 30. jūnijs) par savstarpējo savienojumu telekomunikāciju nozarē universālā pakalpojuma nodrošināšanai un savstarpēju savietojamību, piemērojot atvērtā tīkla nodrošinājuma (ATN) principus (
OV 1997, L 199, 32. lpp.
), lai universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu sadales mehānisms atbilstu šīs direktīvas 5. panta 1. punktā norādītajam pārskatāmības principam, izmantotās vērtības ir jānosaka atbilstoši objektīviem kritērijiem, ņemot vērā salīdzināmus un tātad pārskatāmus elementus, lai ļautu šiem operatoriem aprēķināt to iespējamās izmaksas un ienākumus. Jebkurš elements, kurš šo aprēķinu padara sarežģītāku, attur šādu operatoru ienākšanu tirgū.
Tāpat publisko iepirkumu jomā skaidrības un precizitātes prasības ir neatņemama pārskatāmības principa daļa konkursa procedūrā. Saistībā ar tiesiskās drošības principu – tas prasa, lai tiesību noteikumi, kas var radīt nelabvēlīgas sekas privātpersonām, būtu skaidri, precīzi un paredzami to seku ziņā. Šī tiesiskās drošības prasība ir īpaši stingri jāievēro, ja attiecīgais tiesiskais regulējums var radīt finansiālu slogu.
Komisijas skatījumā pastāv acīmredzama saistība starp pārskatāmības un tiesiskās drošības principu, kura piemērošanas joma ir plašāka par tiesiskās paļāvības aizsardzību un kurš paredz prasību par skaidrību un paredzamību tiesībās, un šo prasību attiecina ne tikai uz Savienības tiesisko regulējumu, bet arī uz direktīvu transponējošiem valsts noteikumiem.
Savai aizstāvībai Portugāles Republika apstrīd Komisijas veikto pārskatāmības principa interpretāciju, kas neesot balstīta ne uz Direktīvas 2002/22 burtu, ne garu, ne arī uz Savienības tiesas judikatūru. Tās ieskatā, šis princips, kas ir saistīts ar iespēju pārbaudīt valsts iestāžu pieņemtus lēmumus tostarp attiecībā uz to pamatojumu un pieņemšanu atklātās un sabiedrībai pieejamās procedūrās, norādot uz universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu aprēķināšanai izmantoto kritēriju objektivitāti un elementu salīdzināmību, kur izmaksu paredzamība ir šo elementu rezultāts.
Turklāt Portugāles Republikas skatījumā tiesiskās drošības principu nedrīkst sajaukt ar pārskatāmības principu. Komisijas izvirzītie argumenti vispirmām kārtām attiecoties uz tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzību, jo šajos argumentos tiek pārmests, ka ārkārtas iemaksai ir atpakaļejošs spēks, kas neesot saderīgs ar tiesiskās drošības principu. Šādi argumenti nozīmējot, ka universālā pakalpojuma sniedzējam nevar tikt atlīdzinātas jau radušās,
Anacom
pārbaudītās un apstiprinātās neto izmaksas, lai gan šo izmaksu atgūšana ir paredzēta valsts tiesiskajā regulējumā.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2002/22 13. panta 3. punktu un IV pielikuma B daļu sadales mehānismā, ko vajadzības gadījumā dalībvalstis izveido saskaņā ar šīs direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktu, tostarp ir jāievēro pārskatāmības princips. Līdzīgi kā tas ir saskaņā ar tiesiskās drošības principu, atbilstoši šādam principam visiem šāda sadales mehānisma nosacījumiem un kārtībai ir jābūt ietvertiem noteikumos, kuri ir pietiekami pieejami, skaidri, precīzi un kuru piemērošana ir paredzama tā, lai jebkuram saprātīgi informētam un parasti rūpīgam operatoram ļautu saprast to precīzo piemērojamību un novērstu jebkādu patvaļas risku (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 19. decembris, Stanley International Betting un Stanleybet Malta,
C‑375/17
,
EU:C:2018:1026
,
57.
punkts, kā arī 2019. gada 3. oktobris, Irgita,
C‑285/18
,
EU:C:2019:829
,
55.
punkts). It īpaši šiem parametriem ir jābūt noteiktiem atbilstoši objektīviem kritērijiem, ko turklāt apstiprina Direktīvas 2002/22 IV pielikuma B daļa, ņemot vērā salīdzināmus un tātad pārskatāmus elementus, lai ļautu operatoriem aprēķināt to iespējamās izmaksas un ienākumus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2001. gada 6. decembris, Komisija/Francija,
C‑146/00
,
EU:C:2001:668
,
48.
un
49.
punkts).
No tā izriet, ka dalībvalstu pienākumi, kas izriet no šāda principa, atšķiras no tiem pienākumiem, kas īpaši ir noteikti Direktīvas 2002/22 14. pantā, līdz ar to šo pēdējo minēto pienākumu ievērošana nav pietiekama, lai uzskatītu, ka šīs direktīvas 13. pantā paredzētais pārskatāmības princips nav pārkāpts.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka, lai arī pastāv saikne starp pārskatāmības principu un tiesiskās drošības principu, tie tomēr ir autonomi principi.
Līdz ar to, tā kā atbilstoši Komisijas apgalvojumiem ārkārtas iemaksa tika ieviesta ar Likumu Nr. 35/2012, Portugāles Republikai nevar pārmest pārskatāmības principa neievērošanu tikai tāpēc vien, ka operatori pirms šī likuma pieņemšanas nevarēja paredzēt to pienākumu apjomu saistībā ar ārkārtas iemaksu, kas tika ieviesta ar minēto likumu. Pārskatāmības princips nepieprasa, lai iemaksas maksātāji būtu informēti par tās saturu vēl pirms tās ieviešanas.
Jāpiebilst – kā ir uzsvērts šī sprieduma 30. punktā, Komisija neapgalvoja, ka ārkārtas iemaksas aprēķināšanas metodoloģija ir bijusi balstīta uz kritērijiem, kuri nav pieejami, skaidri, precīzi, objektīvi vai paredzami vai arī ir pārprotami.
Turklāt ir jānorāda, ka laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam, kurā Direktīva 2002/22 bija pilnībā piemērojama, telekomunikāciju operatori nevarēja paredzēt, ka Portugāles Republika neīstenos tai ar šīs direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktu piešķirto iespēju.
Visbeidzot, tā kā Komisija replikas rakstā uzsver, ka ārkārtas iemaksa uzliek operatoriem pienākumu kompensēt izmaksas, kas radušās laikposmā pirms Likuma Nr. 35/2012 pieņemšanas, ir jākonstatē, kā izriet no šīs iestādes procesuālajiem rakstiem un kā tā pati to apstiprināja tiesas sēdē, ka šī prasība šajā ziņā balstās tikai uz pārskatāmības principa pārkāpumu. Līdz ar to ir jānorāda, ka šāds apstāklis nekādā ziņā nevar būt šī principa pārkāpums.
Tādējādi iebildums par to, ka Portugāles Republika ar ārkārtas iemaksas ieviešanu ir pārkāpusi Direktīvas 2002/22 13. panta 3. punkta un IV pielikuma B daļā paredzēto pārskatāmības principu, ir jānoraida.
Par mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma un samērīguma principiem
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, pirmkārt, ka nav ievērots mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma princips, ņemot vērā, ka no ārkārtas iemaksas izrietošais finansiālais slogs operatoriem bija nozīmīgs un neparedzams un ka katra iemaksa attiecās uz vairākiem gadiem, tādēļ šī sadales metode radīja lielāku slogu, nekā radītu ikgadēja iemaksa, ņemot vērā attiecīgā gada neto izmaksas. Šāds konstatējums būtu pat tad, ja praktiski joprojām nav sasniegti 3 % no gada apgrozījuma.
Savai aizstāvībai Portugāles Republika uzskata, ka šis princips paredz vispirmām kārtām veidu, kādā tiek veikta universālā pakalpojuma sniedzējiem radušos izmaksu sadale, lai samazinātu finansiālo ietekmi uz tiešajiem lietotājiem. Šajā lietā, ņemot vērā konkrētus ārkārtas iemaksas iekasēšanas noteikumus, tās faktiskā ietekme uz attiecīgajiem operatoriem būtu neliela.
Komisija norāda, otrkārt, ka samērīguma princips nav ievērots, ciktāl uzņēmumiem, kuriem ir jāpiedalās konkursa procedūrā izraudzīto uzņēmumu neto izmaksu segšanai, tajā pašā laikā ir jāmaksā ārkārtas iemaksa. Tādējādi šis pienākums nozīmētu “dubultu iemaksu” vai vismaz finansiālā sloga palielināšanu, kas ir jāsedz pirmajiem minētajiem. Turklāt Komisijas skatījumā ārkārtas iemaksas summas ir būtiskas, it īpaši salīdzinājumā ar iemaksas summu šajā pašā laikposmā Spānijā.
Portugāles Republika uzskata, ka ar ārkārtas iemaksu samērīguma princips ir ievērots pilnībā, jo tā ir veidota tādējādi, lai starp dažādiem operatoriem atkarībā no to apgrozījuma sadalītu par pārmērīgām uzskatītās universālā pakalpojuma neto izmaksas un vienlaikus atbrīvotu no iemaksas mazākus uzņēmumus, kuriem vēl nav stabilas vietas tirgū, nosakot apgrozījuma zemāko robežu ārkārtas iemaksas maksājumam.
Tiesas vērtējums
No Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstīm ir jāievieš viens no diviem šajā tiesību normā norādītajiem kompensēšanas mehānismiem, ja valsts regulatīvās iestādes atklāj – kā šajā lietā –, ka uzņēmums, kuram ir jāsniedz universālais pakalpojums, ir pakļauts negodīgam apgrūtinājumam, pamatojoties uz šīs direktīvas 12. pantā paredzēto neto izmaksu aprēķinu, un šis uzņēmums to pieprasa.
Šajā ziņā jāuzsver, ka mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma princips ir izskaidrots Direktīvas 2002/22 23. apsvērumā tādējādi, ka tas ir vērsts uz to, ka iemaksas “atmaksā tādā veidā, [ka] cik vien iespējams tiek samazināta finansiālā sloga, kas uzlikts lietotājiem, ietekme, piemēram, sadalot iemaksas iespējami plašāk”. Līdz ar to, ņemot vērā šo skaidrojumu un līdzīgi tam, kā ir norādījusi Portugāles Republika, šis princips vispirmām kārtām nosaka veidu, kādā ir jāsadala universālā pakalpojuma sniedzējiem radies slogs. Šīs direktīvas IV pielikuma B daļā šajā ziņā ir precizēts, ka šīs iemaksas “radītu mazāku konkurences un lietotāju pieprasījuma izkropļojumu”.
Šajā lietā Likuma Nr. 35/2012 18. panta, kurā ir paredzēti ārkārtas iemaksas maksājuma noteikumi, 1. punktā ir paredzēts, ka tās vienīgais mērķis ir finansēt universālā pakalpojuma neto izmaksas attiecībā uz laikposmu no 2007. līdz 2013. gadam, kuras ir pakļautas
Anacom
revīzijai un attiecībā uz kurām šī iestāde uzskata, ka tās universālā pakalpojuma sniedzējam ir pārmērīgs slogs, pēc tam 5. punktā – ka minētās iemaksas summa var sasniegt 3 % no katra attiecīgā uzņēmuma ikgadējā darījumu apgrozījuma, visbeidzot 6. punktā – ka šī summa tomēr nekad nevar pārsniegt vērtību, kas veidojas no universālā pakalpojuma sniedzējam radušos neto izmaksu, kuras
Anacom
uzskata par pārmērīgām, sadales, ko veic proporcionāli iemaksu veicošo uzņēmumu apgrozījumam.
Turklāt ir jāatgādina, ka Komisija neapstrīd ne
Anacom
izmantoto neto izmaksu aprēķināšanas metodoloģiju, ne negodīgu apgrūtinājumu pakalpojumu sniedzējam laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam, ne rezultātu, pie kāda šī iestāde ir nonākusi lēmumos par laikposmu no 2013. līdz 2015. gadam.
Saistībā ar Komisijas argumentu, ka apgalvotā no ārkārtas iemaksas izrietošā izmaksu neparedzamība operatoriem pārkāpjot mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma principu, ir jānorāda, ka Komisija nav pierādījusi, ka tikai šī neparedzamība – pieņemot, ka tā ir pierādīta, – pārkāptu šādu principu. Turklāt, kā ir konstatēts šī sprieduma 41. punktā, Komisijai nav izdevies pierādīt, ka ārkārtas iemaksas aprēķināšanas parametri būtu lieguši operatoriem pietiekami droši paredzēt šīs iemaksas summu par katru – 2013., 2014. un 2015. – gadu.
Ar to vien, ka šīs iemaksas summa ir izrādījusies nozīmīga, vēl nevar pierādīt, ka tai ir nesamērīgs raksturs vai ka ar to ir pārkāpts mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma princips. Tā kā minētā iemaksa atbilda to neto iemaksu summai, kuras radušās universālā pakalpojuma sniedzējam, un tā kā šīs izmaksas tiek uzskatītas par negodīgu apgrūtinājumu uzņēmumam, kuram ir jāsniedz universālais pakalpojums, attiecīgajai dalībvalstij, pirmkārt, bija jāatlīdzina šis negodīgais apgrūtinājums ar vienu no diviem mehānismiem, kas paredzēti Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punktā, un šī iemaksa, otrkārt, varēja būt atbilstoša kompensācija, kas ietver tikai to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
Turklāt, kā ir norādījusi Portugāles Republika, to uzņēmumu rīcībā, kuriem piemēro ārkārtas iemaksu, ir maksājumu atvieglojumi, jo, kā izriet no Likuma Nr. 35/2012 20. panta 4. punkta, šīs iemaksas maksājums attiecībā uz katru finanšu gadu var tikt sadalīts uz pieciem gadiem. Tādējādi šāda iespēja paver operatoriem iespēju regulēt finansiālo slogu, kas tiem ir jāuzņemas saistībā ar minētās iemaksas samaksu, cik vien iespējams mazinot tās ietekmi.
Turklāt pretēji Komisijas apgalvojumiem apstāklis, ka ārkārtas iemaksas aprēķina bāze bija operatoru apgrozījums nākamajos gados pēc šīs iemaksas stāšanās spēkā, nevis apgrozījums gados, kuros universālo pakalpojumu sniedza
PT Comunicações
, nepārkāpj samērīguma principu un mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma principu, ņemot vērā, ka operatoriem noteiktais finansiālais slogs bija samērīgs attiecībā uz tirgus daļu, uz kuru tie var atsaukties tieši brīdī, kad šis slogs tiem ir ticis noteikts.
Jāpiebilst – kā norāda Portugāles Republika, attiecīgais valsts tiesiskais regulējums nodrošināja ārkārtas iemaksas summas sadali starp daudziem operatoriem, kā to aicināts darīt Direktīvas 2002/22 23. apsvērumā.
Komisija arī norāda – ārkārtas iemaksas maksājuma sekas esot bijušas tādas, ka uzņēmumiem, kas maksāja iemaksu, bija piemērota “dubulta iemaksa”, ciktāl no 2013. gada šiem uzņēmumiem bija vienlaikus jāveic iemaksas ar universālo pakalpojumu saistīto izmaksu finansēšanai par laikposmu pēc konkursa procedūras un ārkārtas iemaksa saistībā ar izmaksām, kas
PT Comunicações
radušās pirms konkursa procedūras.
Ir taisnība, ka Portugāles Republikas veiktā izvēle iekasēt kā ārkārtas iemaksu universālā pakalpojuma sniedzējam radušos neto izmaksu kompensāciju pirms konkursa procedūras ir radījusi izmaksu palielinājumu, ko attiecīgie uzņēmumi sedza saistībā ar 2013.–2015. finanšu gadu.
Tomēr, ciktāl ārkārtas iemaksas mērķis bija kompensēt universālā pakalpojuma neto izmaksas, kas universālā pakalpojuma sniedzējam radušās laikposmos pirms konkursa procedūras, par kuriem vēl nav veikta kompensācija, šī iemaksa patiesībā ir jāuzskata par atliktu iemaksu, un līdz ar to Komisijai nav pamata atsaukties uz “dubultas iemaksas” esamību.
Šajā ziņā tas fakts vien, ka Portugāles Republikas izvēle attiecībā uz dažiem finanšu gadiem ir noteikti radījusi finansiālā sloga palielinājumu attiecīgajiem uzņēmumiem, pats par sevi, ņemot vērā šī sprieduma 54.–57. punktā izklāstīto, nav samērīguma principa pārkāpums.
Tādējādi Komisija no juridiskā viedokļa nav pietiekami pierādījusi, ka ar ārkārtas iemaksu ir pārkāpts Direktīvas 2002/22 13. panta 3. punktā un IV pielikuma B daļā paredzētais mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma princips un samērīguma princips.
Par nediskriminācijas principu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka neto izmaksu kompensācijas jēga ir atjaunot taisnīgu konkurenci attiecīgo uzņēmumu vidū un tādēļ šajā lietā nediskriminācijas principa ievērošana prasītu, lai tiktu ņemts vērā tikai to operatoru apgrozījums, kuri bija Portugāles telekomunikāciju tirgū brīdī, kad neto izmaksas radušās. Ārkārtas iemaksa būtu attiecināma uz visiem operatoriem, kuri bija tirgū laikposmā no 2013. līdz 2015. gadam, tostarp uz tiem, kuru tajā nebija vai kuri atbilstoši citai konfigurācijai bija tirgū laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam. Komisija it īpaši uzsver, ka Portugāles telekomunikāciju tirgū ir notikušas nozīmīgas izmaiņas, konkrēti – vairāku uzņēmumu koncentrācijas un reorganizācijas dēļ. Šo iemeslu dēļ Komisija uzskata, ka attiecīgie uzņēmumi atbilstoši to jaunajai konfigurācijai bija diskriminācijas upuri, jo tiem bija jāmaksā iemaksa, kas aprēķināta atbilstoši to apgrozījumam gados, uz kuriem neto izmaksas neattiecas.
Portugāles Republika uzskata, ka nediskriminācijas princips bija ievērots. Saistībā ar Portugāles telekomunikāciju valsts tirgus attīstību tā norāda, ka tirgū notikusī pārstrukturizācija laikposmā no 2007. līdz 2014. gadam bija notikusi grupas ietvaros un starp grupām, kuras rezultātā tika veiktas izmaiņas tikai attiecīgo operatoru nosaukumā un iekšējā struktūrā. Tādējādi ekonomiskas vienotības un/vai savstarpējo atkarības attiecību, kas atklāj kontroles pilnvaru pastāvēšanu, dēļ operatoru ekonomiskā identitāte laikposmā no 2007. līdz 2014. gadam esot pastāvējusi.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru diskrimināciju veido atšķirīgu normu piemērošana līdzīgās situācijās vai tās pašas normas piemērošana atšķirīgās situācijās (spriedumi, 1996. gada 13. februāris, Gillespie u.c.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
,
16.
punkts, kā arī 2019. gada 12. decembris, Instituto Nacional de la Seguridad Social (Maternitātes piemaksa),
C‑450/18
,
EU:C:2019:1075
,
42.
punkts).
Šajā ziņā ir tiesa, ka pret operatoriem, kuri darbojās tirgū brīdī, kad bija radušās izmaksas, kuru kompensēšanai bija paredzēta ārkārtas iemaksa, un operatoriem, kuri šajā tirgū nedarbojās, bija salīdzināma attieksme, jo šī iemaksa bija jāveic gan vieniem, gan otriem.
Tomēr Komisija no juridiskā viedokļa nav pietiekami pierādījusi, ka šīs abas operatoru grupas ir bijušas tik atšķirīgās situācijās, ka vienas un tās pašas tiesību normas piemērošana abām grupām būtu jāuzskata par diskrimināciju.
Turklāt, lai gan pārstrukturizācija Portugāles Republikas telekomunikāciju tirgū attiecīgajā laikposmā ir notikusi, šī pārstrukturizācija, kā secinājumu 85. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts un kā izriet it īpaši no Portugāles Republikas iebildumu raksta un mutvārdu procesa tiesas sēdē, būtībā ir saglabājusi pārstrukturizācijas grupas ietvaros un starp grupām raksturu, un operatori, kurus Komisija ir nosaukusi par jaunajiem operatoriem, īstenībā bija operatori, kas izveidoti šajā tirgū jau esošu operatoru apvienošanās rezultātā.
Šajā kontekstā tas fakts vien, ka pārstrukturizācija vai apvienošanās ir notikusi, attiecībā uz ārkārtas iemaksas maksājumu šīs iemaksas maksātājiem, kuri radušies šādu darījumu rezultātā, nav radījis situāciju, kas ir līdzīga to šīs iemaksas maksātāju situācijai, kuriem šādu izmaiņu to juridiskajā struktūrā nav bijis.
Tādējādi, kā ir konstatēts šī sprieduma 68. punktā, Portugāles telekomunikāciju tirgus attīstība nevar apšaubīt šo uzņēmumu juridiskās situācijas salīdzināmību.
Šādos apstākļos Portugāles Republika ar ārkārtas iemaksas īstenošanu Direktīvas 2002/22 13. panta 3. punktā un IV pielikuma B daļā paredzēto nediskriminācijas principu nav pārkāpusi.
Tā kā neviens no Direktīvas 2002/22 13. panta 3. punktā un IV pielikuma B daļā minētajiem principiem nav pārkāpts, Komisijas prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Portugāles Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – portugāļu.