CELEX: 62021CJ0205
Begäran om förhandsavgörande
Skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter
Direktiv 2016/680
Artikel 4.1 a, b och c
Principer för behandling av personuppgifter
Begränsning av ändamål
Uppgiftsminimering
Artikel 6 a
Klar åtskillnad mellan personuppgifter från olika kategorier av personer
Artikel 8
Laglig behandling av personuppgifter
Artikel 10
Införlivande
Behandling av biometriska och genetiska uppgifter
Begreppet 'behandling som är tillåten enligt medlemsstaternas nationella rätt'
Begreppet 'absolut nödvändigt'
Utrymme för skönsmässig bedömning
Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
Artiklarna 7, 8, 47, 48 och 52
Rätt till ett effektivt domstolsskydd
Oskuldspresumtion
Begränsning
Uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal
Misstänkta personer
Insamling av uppgifter genom fotografering och fingeravtryck för att registrera dem och biologisk provtagning för att fastställa en DNA-profil
Förfarande för att genomföra insamlingen med tvång
Behandling av systematisk karaktär

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 4.1 a och c samt 6 a, 8 och 10 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/680 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behöriga myndigheters behandling av personuppgifter för att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, och det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av rådets rambeslut 2008/977/RIF (
EUT L 119, 2016, s. 89
), samt artiklarna 3, 8, 48 och 52 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
Begäran har framställts i ett brottmål mot V.S. som inte samtyckte till polismyndighetens insamling av hennes biometriska och genetiska uppgifter för registrering under förundersökningen.
Tillämpliga bestämmelser
Dataskyddsförordningen
I skäl 19 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv 95/46/EG (allmän dataskyddsförordning) (
EUT L 119, 2016, s. 1
) anges följande:
”(19)
Skyddet för fysiska personer när det gäller behöriga myndigheters behandling av personuppgifter i syfte att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, inklusive att skydda mot samt förebygga och förhindra hot mot den allmänna säkerheten och det fria flödet av sådana uppgifter, säkerställs på unionsnivå av en särskild unionsrättsakt. Därför bör denna förordning inte vara tillämplig på behandling av personuppgifter för dessa ändamål. …”
Artikel 2 i samma förordning har rubriken ”Materiellt tillämpningsområde”. I artikel 2.1 och 2.2 föreskrivs följande:
”1.   Denna förordning ska tillämpas på sådan behandling av personuppgifter som helt eller delvis företas på automatisk väg samt på annan behandling än automatisk av personuppgifter som ingår i eller kommer att ingå i ett register.
2.   Denna förordning ska inte tillämpas på behandling av personuppgifter som
a)
utgör ett led i en verksamhet som inte omfattas av unionsrätten,
…
d)
behöriga myndigheter utför i syfte att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, i vilket även ingår att skydda mot samt förebygga och förhindra hot mot den allmänna säkerheten.”
Artikel 9 i samma förordning har rubriken ”Behandling av särskilda kategorier av personuppgifter”. I punkterna 1, 2 och 4 i den artikeln föreskrivs följande:
”1.   Behandling av personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse eller medlemskap i fackförening och behandling av genetiska uppgifter, biometriska uppgifter för att entydigt identifiera en fysisk person, uppgifter om hälsa eller uppgifter om en fysisk persons sexualliv eller sexuella läggning ska vara förbjuden.
2.   Punkt 1 ska inte tillämpas om något av följande gäller:
a)
Den registrerade har uttryckligen lämnat sitt samtycke till behandlingen av dessa personuppgifter för ett eller flera specifika ändamål, …;
b)
Behandlingen är nödvändig för att den personuppgiftsansvarige eller den registrerade ska kunna fullgöra sina skyldigheter och utöva sina särskilda rättigheter inom arbetsrätten och på områdena social trygghet och socialt skydd, …;
c)
Behandlingen är nödvändig för att skydda den registrerades eller någon annan fysisk persons grundläggande intressen …;
d)
Behandlingen utförs inom ramen för berättigad verksamhet med lämpliga skyddsåtgärder hos en stiftelse, en förening eller ett annat icke vinstdrivande organ, som har ett politiskt, filosofiskt, religiöst eller fackligt syfte, …;
e)
Behandlingen rör personuppgifter som på ett tydligt sätt har offentliggjorts av den registrerade.
f)
Behandlingen är nödvändig för att fastställa, göra gällande eller försvara rättsliga anspråk eller som en del av domstolarnas dömande verksamhet.
g)
Behandlingen är nödvändig av hänsyn till ett viktigt allmänt intresse, på grundval av unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt, vilken ska stå i proportion till det eftersträvade syftet, vara förenligt med det väsentliga innehållet i rätten till dataskydd och innehålla bestämmelser om lämpliga och särskilda åtgärder för att säkerställa den registrerades grundläggande rättigheter och intressen.
h)
Behandlingen är nödvändig av skäl som hör samman med förebyggande hälso- och sjukvård och yrkesmedicin, bedömningen av en arbetstagares arbetskapacitet, medicinska diagnoser, tillhandahållande av hälso- och sjukvård, behandling, social omsorg eller förvaltning av hälso- och sjukvårdstjänster och social omsorg och av deras system, …;
i)
Behandlingen är nödvändig av skäl av allmänt intresse på folkhälsoområdet, såsom behovet av att säkerställa ett skydd mot allvarliga gränsöverskridande hot mot hälsan eller säkerställa höga kvalitets- och säkerhetsnormer för vård och läkemedel eller medicintekniska produkter, på grundval av unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt, där lämpliga och specifika åtgärder för att skydda den registrerades rättigheter och friheter fastställs, särskilt tystnadsplikt.
j)
Behandlingen är nödvändig för arkivändamål av allmänt intresse, vetenskapliga eller historiska forskningsändamål eller statistiska ändamål …
…
4.   Medlemsstaterna får behålla eller införa ytterligare villkor, även begränsningar, för behandlingen av genetiska eller biometriska uppgifter eller uppgifter om hälsa.”
Direktiv 2016/680
I skälen 9–12, 14, 26, 27, 31 och 37 i direktiv 2016/680 anges följande:
”(9)
… i [dataskyddsförordningen fastställs] allmänna bestämmelser om skydd av fysiska personer i samband med behandling av personuppgifter och om det fria flödet för sådana uppgifter inom unionen.
(10)
I förklaring nr 21 om skydd av personuppgifter på området för straffrättsligt samarbete och polissamarbete, fogad till slutakten från den regeringskonferens som antog Lissabonfördraget, bekräftade konferensen att det med hänsyn till dessa områdens särart kan komma att bli nödvändigt att anta särskilda regler om skydd av personuppgifter och om det fria flödet av personuppgifter på områdena för straffrättsligt samarbete och polissamarbete med stöd av artikel 16 [FEUF].
(11)
Det är därför lämpligt att dessa områden behandlas i ett direktiv som fastställer särskilda regler om skydd för fysiska personer i samband med behöriga myndigheters behandling av personuppgifter för att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, inklusive att skydda mot samt förebygga och förhindra hot mot den allmänna säkerheten, med respekt för den särskilda karaktären hos denna verksamhet. …
(12)
Polisens och andra brottsbekämpande myndigheters verksamhet är främst inriktad på att förebygga, förhindra, utreda, avslöja och lagföra brott, inbegripet polisverksamhet där man inte på förhand vet om det inträffade utgör ett brott eller inte. … Medlemsstaterna får åt behöriga myndigheter anförtro andra uppgifter som inte nödvändigtvis utförs för att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott, inklusive att skydda mot och förebygga hot mot den allmänna säkerheten, så att behandlingen av personuppgifter för dessa andra ändamål, i den mån den omfattas av unionsrätten, omfattas av tillämpningsområdet för [dataskyddsförordningen]
…
(14)
Eftersom detta direktiv inte bör tillämpas på behandling av personuppgifter som utgör ett led i en verksamhet som inte omfattas av unionsrätten, bör verksamhet som rör nationell säkerhet, verksamhet som utförs av byråer och organ som hanterar nationella säkerhetsfrågor och medlemsstaternas behandling av personuppgifter när de utför verksamhet som omfattas av del V kapitel 2 i fördraget om Europeiska unionen (EU-fördraget) inte betraktas som verksamhet som omfattas av detta direktivs tillämpningsområde.
…
(26)
… Personuppgifterna bör vara adekvata och relevanta för de ändamål som de behandlas för. Det bör i synnerhet säkerställas att de uppgifter som insamlats inte är orimligt omfattande och att de inte sparas längre än vad som är nödvändigt för det ändamål för vilket uppgifterna behandlas. Personuppgifter bör endast behandlas om syftet med behandlingen inte rimligen kan uppnås genom andra medel. …
(27)
Om behöriga myndigheter ska kunna förebygga, förhindra, utreda och lagföra brott är det nödvändigt att de behandlar personuppgifter som insamlats inom ramen för förebyggande, förhindrande, utredning och lagföring av specifika brott i ett bredare sammanhang för att utveckla förståelsen för kriminell verksamhet och göra kopplingar mellan olika upptäckta brott.
…
(31)
Behandling av personuppgifter på områdena för straffrättsligt samarbete och polissamarbete innebär av naturliga skäl att personuppgifter om olika kategorier av registrerade behandlas. Därför är det viktigt att i tillämpliga fall och i möjligaste mån göra en klar åtskillnad mellan personuppgifter om olika kategorier av registrerade, t.ex. brottsmisstänkta, brottsdömda och brottsoffer samt andra som berörs av ett brottmål, t.ex. vittnen, personer med relevant information eller personer med kontakter eller band till brottsmisstänkta och brottsdömda. Detta bör inte hindra tillämpningen av rätten till oskuldspresumtion som garanteras i stadgan och i [Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna], tolkade enligt rättspraxis från domstolen och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna.
…
(37)
Personuppgifter som till sin natur är särskilt känsliga med hänsyn till grundläggande rättigheter och friheter bör åtnjuta ett särskilt skydd eftersom behandling av sådana uppgifter kan innebära betydande risker för de grundläggande rättigheterna och friheterna. …”
I artikel 1 i direktivet, med rubriken ”Syfte och mål”, föreskrivs följande i punkterna 1 och 2:
”1.   I detta direktiv fastställs bestämmelser om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter som utförs av behöriga myndigheter i syfte att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, inklusive att skydda mot samt förebygga och förhindra hot mot den allmänna säkerheten.
2.   Enligt detta direktiv ska medlemsstaterna
a)
skydda fysiska personers grundläggande rättigheter och friheter, särskilt deras rätt till skydd av personuppgifter.
b)
säkerställa att behöriga myndigheters utbyte av personuppgifter inom unionen, när sådant utbyte krävs enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt, varken begränsas eller förbjuds av skäl som rör skyddet för fysiska personer med avseende på behandlingen av personuppgifter.”
I artikel 2 i direktivet, med rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs följande i punkterna 1 och 3:
”1.   Detta direktiv ska tillämpas på behandling av personuppgifter som utförs av behöriga myndigheter för de ändamål som anges i artikel 1.1.
…
3.   Detta direktiv tillämpas inte på behandling av personuppgifter
a)
som utgör ett led i en verksamhet som inte omfattas av unionsrätten,
…”
I artikel 3 i samma direktiv föreskrivs följande:
”I detta direktiv avses med
1.
personuppgifter
: varje upplysning som avser en identifierad eller identifierbar enskild person (nedan kallad en registrerad), varvid en identifierbar fysisk person är en person som direkt eller indirekt kan identifieras, särskilt med hänvisning till en identifierare som ett namn, ett identifikationsnummer, en lokaliseringsuppgift eller onlineidentifikatorer, eller till en eller flera faktorer som är specifika för den fysiska personens fysiska, fysiologiska, genetiska, psykiska, ekonomiska, kulturella eller sociala identitet,
2.
behandling
: en åtgärd eller kombination av åtgärder beträffande personuppgifter eller uppsättningar av personuppgifter, oberoende av om de utförs automatiserat eller ej, såsom insamling, registrering, organisering, strukturering, lagring, bearbetning eller ändring, framtagning, läsning, användning, utlämning genom överföring, spridning eller tillhandahållande på annat sätt, justering eller sammanförande, begränsning, radering eller förstöring,
…
7.
behörig myndighet
: en offentlig myndighet som har behörighet att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, inklusive skydda mot eller förebygga hot mot den allmänna säkerheten, …
…
12.
genetiska uppgifter
: alla personuppgifter som rör nedärvda eller förvärvade genetiska kännetecken för en fysisk person, vilka ger unik information om denna fysiska persons fysiologi eller hälsa och vilka framför allt härrör från en analys av ett biologiskt prov från den fysiska personen i fråga,
13.
biometriska uppgifter
: personuppgifter som erhållits genom en särskild teknisk behandling som rör en fysisk persons fysiska, fysiologiska eller beteendemässiga kännetecken och som möjliggör eller bekräftar unik identifiering av denna fysiska person, såsom ansiktsbilder eller fingeravtrycksuppgifter, …”
I artikel 4 i direktiv 2016/680, med rubriken ”Principer för behandling av personuppgifter”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska föreskriva att personuppgifter ska
a)
behandlas på ett lagligt och korrekt sätt,
b)
samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål och inte behandlas på ett sätt som står i strid med dessa ändamål,
c)
vara adekvata, relevanta och inte för omfattande i förhållande till de syften för vilka de behandlas,
…”
I artikel 6 i direktivet, med rubriken ”Åtskillnad mellan olika kategorier av registrerade”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska föreskriva att den personuppgiftsansvarige, i tillämpliga fall och så långt det är möjligt, ska göra en klar åtskillnad mellan personuppgifter som rör olika kategorier av registrerade, såsom
a)
personer avseende vilka det finns tungt vägande skäl att anta att de har begått eller är på väg att begå ett brott,
b)
personer som dömts för brott,
c)
brottsoffer eller personer avseende vilka det finns vissa omständigheter som ger anledning att anta att de kan vara brottsoffer, och
d)
andra som berörs av ett brott, såsom personer som kan komma att kallas att vittna i samband med brottsutredningar eller senare straffrättsliga förfaranden, personer som kan ge information om brott eller personer med kontakter med eller band till någon av de personer som avses i a och b.”
I artikel 8 i direktivet, med rubriken ”Laglig behandling av personuppgifter”, föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska föreskriva att behandling ska vara laglig endast om och i den mån behandlingen är nödvändig för att utföra en uppgift som utförs av en behörig myndighet för de ändamål som anges i artikel 1.1 och som sker på grundval av unionsrätt eller medlemsstaternas nationella rätt.
2.   Medlemsstaternas nationella rätt som reglerar behandling inom tillämpningsområdet för detta direktiv ska åtminstone specificera syftet med behandlingen, vilka personuppgifter som ska behandlas och behandlingens ändamål.”
I artikel 9 i samma direktiv, med rubriken ”Särskilda villkor för uppgiftsbehandling”, föreskrivs följande i punkterna 1 och 2:
”1.   Personuppgifter som samlas in av behöriga myndigheter för de ändamål som anges i artikel 1.1. ska inte behandlas för andra ändamål än de som anges i artikel 1.1 såvida inte sådan behandling är tillåten enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt. När personuppgifter behandlas för andra ändamål ska [dataskyddsförordningen] tillämpas, såvida inte behandlingen utförs som ett led i en verksamhet som inte omfattas av unionsrätten.
2.   Om de behöriga myndigheterna enligt medlemsstaternas nationella rätt anförtros utförandet av andra uppgifter än de som utförs för de ändamål som anges i artikel 1.1, ska [dataskyddsförordningen] vara tillämplig på behandlingen för dessa ändamål, … såvida inte behandlingen utförs som ett led i en verksamhet som inte omfattas av unionsrätten.”
I artikel 10 i direktiv 2016/680 föreskrivs följande:
”Behandling av personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse eller medlemskap i fackförening, samt behandling av genetiska uppgifter, biometriska uppgifter för att unikt identifiera en fysisk person eller uppgifter om hälsa eller uppgifter om en fysisk persons sexualliv eller sexuella läggning ska vara tillåten endast om det är absolut nödvändigt och under förutsättning att det finns lämpliga skyddsåtgärder för den registrerades rättigheter och friheter och endast
a)
om behandlingen är tillåten enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt,
b)
för att skydda intressen som är av grundläggande betydelse för den registrerade eller en annan fysisk person, eller
c)
om behandlingen rör uppgifter som på ett tydligt sätt har offentliggjorts av den registrerade.”
I artikel 52 i direktivet, med rubriken ”Rätt att lämna in ett klagomål till en tillsynsmyndighet”, föreskrivs följande i punkt 1:
”Utan att det påverkar andra administrativa prövningsförfaranden eller rättsmedel ska medlemsstaterna föreskriva att alla registrerade personer som anser att behandling som avser dem står i strid med de bestämmelser som antas i enlighet med detta direktiv har rätt att lämna in ett klagomål till en enda tillsynsmyndighet.”
I artikel 53 i direktivet, med rubriken ”Rätt till ett effektivt rättsmedel mot en tillsynsmyndighets beslut”, föreskrivs följande i punkt 1:
”Utan att det påverkar något annat administrativt prövningsförfarande eller prövningsförfarande utanför domstol ska medlemsstater föreskriva att en fysisk eller juridisk person har rätt till ett effektivt rättsmedel mot ett rättsligt bindande beslut som avser dem och som meddelats av en tillsynsmyndighet.”
I artikel 54 i direktiv 2016/680, med rubriken ”Rätt till ett effektivt rättsmedel mot en personuppgiftsansvarig eller ett personuppgiftsbiträde”, föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillgängliga administrativa prövningsförfaranden eller prövningsförfaranden utanför domstol, inbegripet rätten att lämna in ett klagomål till en tillsynsmyndighet enligt artikel 52, ska medlemsstaterna föreskriva en rätt till effektiva rättsmedel för registrerade om han eller hon anser att deras rättigheter enligt de bestämmelser som antas enligt detta direktiv har kränkts som en följd av att hans eller hennes personuppgifter har behandlats på ett sätt som inte är förenligt med dessa bestämmelser.”
I artikel 63 i detta direktiv, med rubriken ”Införlivande”, föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska senast den 6 maj 2018 anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv. …
När en medlemsstat antar dessa bestämmelser ska de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen ska göras ska varje medlemsstat själv utfärda.
…
4.   Medlemsstaterna ska till kommissionen överlämna texten till de centrala bestämmelser i medlemsstaternas nationella rätt som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.”
Bulgarisk rätt
Strafflagen
Enligt artikel 11.2 i Nakazatelen Kodeks (strafflagen), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad strafflagen), är brott uppsåtliga när gärningsmannen är medveten om gärningens art eller när resultatet av brottet har önskats av gärningsmannen, eller har tillåtits av gärningsmannen. De flesta brott som anges i strafflagen är uppsåtliga.
I artikel 255 i strafflagen föreskrivs att ”den som gör sig skyldig till bedrägeri vid fastställelse och betalning av skatteskulder av betydande belopp” kan dömas till en frihetsberövande påföljd motsvarande fängelse från ett till sex år samt böter på 2000 bulgariska leva (BGN) (cirka 1000 euro).
Enligt artikel 321.2 och 321.3 jämförd med artikel 94.20 i strafflagen riskerar den som deltar i organiserad brottslighet i syfte att berika sig, genom att begå brott med en straffskala där frihetsberövande på över tre år ingår, att dömas till fängelsestraff på tre till tio år. Denna gärning är uppsåtlig och ska lagföras enligt allmänna rättsregler.
Straffprocesslagen
I artiklarna 46.1 och 80 i Nakazatelno-protsesualen kodeks (straffprocesslagen), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad straffprocesslagen), föreskrivs att brott ska lagföras antingen genom allmänt åtal, det vill säga genom att åklagaren väcker åtal, eller genom enskilt åtal från målsäganden. Nästan alla brott som anges i strafflagen omfattas av allmänt åtal.
”Om det finns tillräckliga bevis för att en viss person är skyldig till ett brott för vilket allmänt åtal gäller” ska denna person enligt artikel 219.1 i straffprocesslagen bli föremål för en förundersökning och underrättas om detta. Personen kan bli föremål för olika tvångsåtgärder, samtidigt som den kan försvara sig, genom klargöranden eller bevisning.
Lagen om skydd för personuppgifter
Enligt artikel 51 i Zakon za zashtita na lichnite danni (lagen om skydd för personuppgifter) (DV nr 1 av den 4 januari 2002) (nedan kallad lagen om skydd för personuppgifter) är behandling av genetiska och biometriska uppgifter i syfte att identifiera en fysisk person endast tillåten om det är absolut nödvändigt, om den registrerades fri- och rättigheter säkerställs i tillräcklig omfattning och om behandlingen föreskrivs i unionsrätten eller bulgarisk rätt. Om sådan behandling inte föreskrivs i unionsrätten eller bulgarisk rätt måste den avse grundläggande intressen, eller uppgifter som har offentliggjorts av den registrerade, för att kunna tillåtas.
Lagen om inrikesministeriet
Enligt artikel 6 i Zakon sa Ministerstvo na vatreshnite raboti (lag om inrikesministeriet) (DV nr 53 av den 27 juni 2014) (nedan kallad lagen om inrikesministeriet) ingår operativ forskning och övervakning samt utredning av brott och verksamhet i form av underrättelsetjänst i den huvudverksamhet som inrikesministeriet utövar.
Enligt artikel 18.1 i lagen om inrikesministeriet består underrättelseverksamheten i att samla in, behandla, klassificera, lagra och använda uppgifter. Enligt artikel 20.1 i denna lag ska underrättelseverksamheten bygga på information som mångfaldigas eller som är föremål för mångfaldigande genom på inspelningsmedier som hanteras av inrikesministeriet.
Enligt artikel 25.1 i lagen om inrikesministeriet har detta ministerium befogenhet att behandla personuppgifter i sin verksamhet. Av detta följer, mot bakgrund av artikel 6 i lagen om inrikesministeriet, att inrikesministeriet i sin huvudsakliga verksamhet behandlar personuppgifter – det vill säga inom ramen för den operativa forskningen, övervakningen och utredningen av brott.
I artikel 25.3 i lagen om inrikesministeriet föreskrivs att behandlingen av personuppgifter enligt denna lag ska ske i enlighet med dataskyddsförordningen och lagen om skydd för personuppgifter.
Behandling av personuppgifter som innehåller genetiska och biometriska uppgifter för att identifiera en fysisk person är enligt artikel 25a.1 i lagen om inrikesministeriet endast tillåten i enlighet med de villkor som anges i artikel 9 i dataskyddsförordningen eller artikel 51 i lagen om skydd för personuppgifter.
Enligt artikel 27 i lagen om inrikesministeriet ska uppgifter som registreras av polisen enligt artikel 68 i denna lag endast användas i syfte att skydda den nationella säkerheten, bekämpa brottslighet och upprätthålla den allmänna ordningen.
I artikel 68 i lagen om inrikesministeriet föreskrivs följande:
”1.
Polismyndigheten ska vid en polisutredning registrera personer som misstänks för uppsåtlig brottslighet för vilken allmänt åtal gäller …
2.
Registrering i polisregistret utgör sådan behandling av personuppgifter som avses i punkt 1, vilken ska genomföras i enlighet med de villkor som anges i denna lag.
3.
Vid registrering i polisregistret ska polismyndigheten
1)
samla in de personuppgifter som avses i artikel 18 i [Zakon za balgarskite lichni dokumenti (lagen om bulgariska identitetshandlingar)],
2)
inhämta personernas fingeravtryck och fotografera dem,
3)
ta prover för att ta fram personernas DNA-profil.
4.
Personernas samtycke krävs inte för att utföra de ovan i punkt 3.1 nämnda åtgärderna.
5.
Personerna är skyldiga att samarbeta och får inte förhindra eller omöjliggöra polismyndighetens genomförande av de ovan i punkt 3 nämnda åtgärderna. För det fall personen vägrar ska de åtgärder som avses i punkt 3.2 och 3.3 ske med tvång med stöd av ett tillstånd från den behöriga domstolen i första instans vid vilken allmänt åtal kan väckas för det brott som personen misstänks för.
…”
Förordningen om förfarande för polisregistrering
Naredba za reda za izvarshvane i snemane na politseyska registratsia (förordningen om förfarande för polisregistrering) (DV nr 90 av den 31 oktober 2014), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad polisregistreringsförordningen), vilken antagits med stöd av artikel 68.7 i lagen om inrikesministeriet, innehåller närmare bestämmelser om hur polisregistrering enligt denna artikel ska genomföras.
Enligt artikel 2 i polisregistreringsförordningen syftar polisregistrering till att skydda nationell säkerhet, bekämpa brott och upprätthålla allmän ordning.
Enligt artikel 11.2 i polisregistreringsförordningen ska den person som ska bli föremål för polisregistrering motta ett formulär att fylla i där han eller hon kan ge uttryck för sitt samtycke eller motsätta sig åtgärder i form av fotografering, lämnande av fingeravtryck eller DNA-provtagning. Enligt artikel 11.4 i polisregistreringsförordningen ska polisen ansöka om att genomföra dessa åtgärder med tvång vid behörig domstol om denna person inte frivilligt samarbetar.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
De bulgariska myndigheterna inledde ett straffrättsligt förfarande gällande bedrägeri, avseende fastställelse och betalning av skatteskulder, mot två handelsbolag med stöd av artikel 255 i strafflagen.
En förundersökning avseende V.S. inleddes genom beslut som antogs den 1 mars 2021, med stöd av artikel 219 i straffprocesslagen, och delgavs henne den 15 mars 2021. Hon anklagades, med stöd av artikel 321.3 punkt 2 i strafflagen, jämförd med artikel 321.2, för att ha deltagit, tillsammans med tre andra personer, i en organiserad kriminell grupp som bildats i syfte att berika sig genom att tillsammans begå sådana brott som omfattas av artikel 255 i strafflagen i Bulgarien.
Efter delgivningen av nämnda beslut anmodades V.S. att underställa sig polisregistrering. Hon fyllde i ett formulär i vilket hon uppgav att hon hade informerats om att det fanns en rättslig grund som gjorde det möjligt att genomföra registreringen. Hon uppgav emellertid att hon vägrade att lämna sina fingeravtryck eller att fotograferas för att dessa uppgifter om henne skulle kunna registreras eller att samarbeta i syfte att fastställa hennes DNA-profil. Polisen genomförde inte insamlingen av dessa uppgifter utan ingav en ansökan till den hänskjutande domstolen.
I polismyndigheternas ansökan till den hänskjutande domstolen anges att tillräcklig bevisning för de misstänkta personernas skuld har insamlats inom ramen för det aktuella straffrättsliga förfarandet, inbegripet vad avser V.S. I ansökan anges att en förundersökning formellt har inletts mot henne för ett brott som avses i artikel 321.3 punkt 2 i strafflagen, jämförd med artikel 321.2, att hon har vägrat att lämna sina fingeravtryck och att fotograferas för att dessa uppgifter om henne ska kunna registreras, eller att samarbeta i syfte att fastställa hennes DNA-profil. Även den rättsliga grunden för insamlingen av dessa uppgifter anges. I ansökan ombeds slutligen den hänskjutande domstolen att tillåta att insamling av dessa uppgifter får ske med tvång. Endast kopiorna av beslutet att inleda en förundersökning gällande V.S. och av det formulär där hon uppgav att hon inte samtyckte till polisregistreringen bifogades ansökan.
Den hänskjutande domstolen hyser tvivel huruvida de bestämmelser och föreskrifter i bulgarisk rätt som gäller polisregistrering är förenliga med unionsrätten.
Den hänskjutande domstolen har för det första påpekat att artiklarna 25.3 och 25a i lagen om inrikesministeriet hänvisar till dataskyddsförordningen och inte till direktiv 2016/680. Den har emellertid framhållit att även om denna förordning enligt artikel 2.2 d inte är tillämplig på behöriga myndigheters behandling av personuppgifter för att förebygga och upptäcka brott, samt inom ramen för utredning och lagföring av brott, avser artikel 1.1 i detta direktiv en sådan behandling. Nämnda domstol har även påpekat att behandling av genetiska och biometriska uppgifter uttryckligen förbjuds enligt artikel 9 i förordningen och att brottsbekämpning inte ingår bland de undantag från detta förbud som föreskrivs i punkt 2 i denna artikel. Slutligen har den tillagt att artikel 51 i lagen om skydd för personuppgifter inte i sig kan utgöra grund för att tillåta en behandling av biometriska och genetiska uppgifter, eftersom en sådan behandling ska föreskrivas i unionsrätten eller i nationell rätt.
Mot bakgrund av dessa omständigheter vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida det är möjligt att anse att behandling av genetiska och biometriska uppgifter i straffrättsliga syften, trots hänvisningen till artikel 9 i dataskyddsförordningen, är tillåten enligt nationell rätt, med hänsyn till att den utan tvekan är tillåten enligt artikel 10 i direktiv 2016/680, även om denna hänvisning inte förekommer i de tillämpliga bestämmelserna i lagen om inrikesministeriet.
För det andra önskar den hänskjutande domstolen, för det fall artikel 10 i direktiv 2016/680 kan anses ha införlivats med den nationella rätten på ett korrekt sätt eller att det finns en giltig rättslig grund i denna rätt för att genomföra en behandling av biometriska och genetiska uppgifter, få klarhet i huruvida det krav som avses i artikel 10 a i detta direktiv, enligt vilket en sådan behandling ska tillåtas om behandlingen är tillåten enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt, ska anses vara uppfyllt även om det finns en motstridighet mellan tillämpliga nationella bestämmelser.
Den hänskjutande domstolen anser nämligen att det föreligger en motsägelse mellan artikel 25a i lagen om inrikesministeriet enligt vilken, genom hänvisningen till artikel 9 i dataskyddsförordningen, insamling av biometriska och genetiska uppgifter inte förefaller vara tillåten, och artikel 68 i lagen om inrikesministeriet, enligt vilken sådan behandling otvivelaktigt är tillåten.
För det tredje har den hänskjutande domstolen påpekat att det enligt artikel 219.1 i straffprocesslagen krävs att tillräckliga bevis insamlas för en viss persons skuld för att en förundersökning ska kunna inledas vad avser denna person. Den hänskjutande domstolen vill i detta hänseende få klarhet i huruvida kriteriet i denna bestämmelse motsvarar det kriterium som avses i artikel 6 a i direktiv 2016/680, som gäller personer ”avseende vilka det finns tungt vägande skäl att anta att de har begått … ett brott”. Den hänskjutande domstolen anser att det, för en behandling av biometriska och genetiska uppgifter, krävs att mer övertygande bevis inhämtas än dem som är nödvändiga, enligt straffprocesslagen, för att inleda en förundersökning mot någon, eftersom förundersökningen har till syfte att informera personen om de misstankar som riktas mot denna och om möjligheten att försvara sig.
Den hänskjutande domstolen har vidare konstaterat att det i artikel 68 i lagen om inrikesministeriet inte föreskrivs att den, inom ramen för genomförande av polisregistreringen med tvång, ska pröva huruvida det föreligger tungt vägande skäl i den mening som avses i artikel 6 a i direktiv 2016/680. Enligt denna artikel i lagen om inrikesministeriet räcker det tvärtom att konstatera att personen misstänks för ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal. Den hänskjutande domstolen är således inte behörig att pröva huruvida det föreligger tillräcklig eller seriös bevisning för att inleda en förundersökning. Den har inte heller någon möjlighet att i praktiken göra en sådan prövning, eftersom den inte har tillgång till handlingarna i ärendet, utan endast kopior av beslutet att inleda en förundersökning och formuläret varav vägran att samarbeta med polisen framgår. Den hänskjutande domstolen frågar sig följaktligen om den person som har vägrat att låta sig fotograferas, lämna sina fingeravtryck och samarbeta för insamling av genetiska uppgifter under dessa omständigheter åtnjuter ett tillräckligt domstolsskydd och skyddas av oskuldspresumtionen, vilka säkerställs i artiklarna 47 och 48 i stadgan.
För det fjärde har den hänskjutande domstolen av artiklarna 4.1 b och c, 8.1, 8.2 och 10 i direktiv 2016/680 dragit slutsatsen att de behöriga myndigheterna enligt nationell rätt ska ges ett visst utrymme för skönsmässig bedömning när de samlar in biometriska och genetiska uppgifter genom fotografering, fingeravtryck och DNA-provtagning. Enligt den hänskjutande domstolen borde detta utrymme för skönsmässig bedömning omfatta såväl frågan huruvida insamlingen ska ske som frågan huruvida den ska omfatta alla ovannämnda kategorier av uppgifter. Slutligen anser den hänskjutande domstolen att det av kravet på att behandlingen ska vara ”absolut nödvändig” i artikel 10 i direktivet följer att tillstånd för att samla in sådana uppgifter endast kan ges om en tillräcklig motivering av denna nödvändighet har angetts.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att en polisregistrering emellertid är tvingande för alla personer som har anklagats för ett brott som omfattas av allmänt åtal och tillämplig på de tre kategorier av personuppgifter som avses i denna artikel, nämligen fotografering, fingeravtryck och provtagning för en DNA-profil.
Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att det endast är ändamålen för en sådan behandling av personuppgifter, nämligen att bedriva forskningsverksamhet, även i syfte att skydda den nationella säkerheten, bekämpa brottslighet och upprätthålla allmän ordning, som omnämns i lagen om inrikesministeriet. Enligt den nationella lagstiftningen krävs det däremot inte att det konkret fastställs att det är nödvändigt att samla in biometriska och genetiska uppgifter eller att det ska genomföras en prövning huruvida samtliga av dessa uppgifter eller endast en del av dem är tillräckliga.
Den hänskjutande domstolen vill således få klarhet i huruvida det villkor som föreskrivs i nationell rätt för att tillåta polisregistrering, enligt vilket den berörda person som misstänks för ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal, räcker för att uppfylla kraven i artiklarna 4.1 a och c, 8.1, 8.2 samt 10 i direktiv 2016/680.
Mot denna bakgrund beslutade Spetsializiran nakazatelen sad (specialiserad brottmålsdomstol, Bulgarien) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Har artikel 10 i direktiv 2016/680 införlivats på ett verksamt sätt genom hänvisningen i nationell lagstiftning, i artiklarna 25.3 och 25a i lagen om inrikesministeriet, till den liknande bestämmelsen i artikel 9 i dataskyddsförordningen?
2)
Kan det krav som föreskrivs i artikel 10 i direktiv 2016/680 jämförd med artiklarna [3, 8 och 52] i [stadgan], att en begränsning av integriteten och skyddet för personuppgifter måste föreskrivas i lag, anses uppfyllt om den nationella lagstiftningen innehåller motstridiga bestämmelser när det gäller villkoren för att behandling av genetiska och biometriska uppgifter ska vara tillåten för registrering i polisregistret?
3)
Är det förenligt med artikel 6 a i direktiv 2016/680 jämförd med artikel 48 i [stadgan] att det i nationell lagstiftning, nämligen i artikel 68.4 i lagen om inrikesministeriet, föreskrivs att en domstol är skyldig att fatta beslut om insamling av personuppgifter (fotografering, inhämtande av fingeravtryck och provtagning för att fastställa en DNA-profil) genom tvång om en person, som anklagas för ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal, vägrar att medverka frivilligt vid insamlingen av dessa personuppgifter, när domstolen saknar behörighet att pröva huruvida det föreligger tungt vägande skäl att anta att personen har begått det brott för vilket vederbörande anklagas?
4)
Är det förenligt med artiklarna 10, 4.1 a och c, 8.1 samt 8.2 i direktiv 2016/680 att det i nationell lagstiftning, nämligen i artikel 68.1–3 i lagen om inrikesministeriet, föreskrivs en allmän regel med krav på fotografering, inhämtning av fingeravtryck och provtagning för att ta fram en DNA-profil för samtliga personer som anklagas för ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal?”
Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia, Bulgarien) har genom skrivelse av den 5 augusti 2022 underrättat EU-domstolen om att Spetsializiran nakazatelen sad (specialiserad brottmålsdomstol), till följd av en lagändring som trädde i kraft den 27 juli 2022, har upplösts och att vissa brottmål som anhängiggjorts vid sistnämnda domstol, däribland det aktuella målet, från och med den dagen har överlämnats till Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia).
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den andra frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 10 a i direktiv 2016/680, jämförd med artiklarna 3, 8 och 52 i stadgan, ska tolkas så, att polismyndigheternas insamling av biometriska och genetiska uppgifter i utredningssyfte för att bekämpa brottslighet och upprätthålla allmän ordning, är tillåten enligt nationell rätt i den mening som föreskrivs i artikel 10 a i direktiv 2016/680, dels när de nationella bestämmelser som utgör den rättsliga grunden för sådan behandling innehåller en hänvisning till artikel 9 i dataskyddsförordningen trots att de återger innehållet i nämnda artikel 10 i direktiv 2016/680, dels när motstridiga krav vad gäller tillåtligheten av en sådan insamling tycks föreskrivas i dessa nationella bestämmelser.
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
Kommissionen har i sitt skriftliga yttrande ifrågasatt huruvida den första och den andra frågan kan tas upp till sakprövning, dels eftersom den hänskjutande domstolen, endast söker få klarhet i huruvida artikel 10 i direktiv 2016/680 verkligen har införlivats med nationell rätt, utan att uttrycka några tvivel gällande den exakta innebörden av denna artikel, dels eftersom den hänskjutande domstolen inte har redogjort för skälen till att den har ifrågasatt tolkningen eller giltigheten av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, i strid med artikel 94 i domstolens rättegångsregler.
Enligt fast rättspraxis ankommer det uteslutande på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen eller giltigheten av en unionsbestämmelse. Härav följer att de frågor som ställs av nationella domstolar presumeras vara relevanta. En tolkningsfråga som har hänskjutits av en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den 20 oktober 2022, Digi,
C‑77/21
,
EU:C:2022:805
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För att göra det möjligt för domstolen att tillhandahålla en tolkning av unionsrätten som är användbar för den nationella domstolen föreskrivs det i artikel 94 c i domstolens rättegångsregler att begäran om förhandsavgörande ska innehålla en redogörelse för de skäl som fått den hänskjutande domstolen att undra över tolkningen eller giltigheten av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, och för det samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan de unionsrättsliga bestämmelserna och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet. (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 juli 2015, Gullotta och Farmacia di Gullotta Davide & C.,
C‑497/12
,
EU:C:2015:436
, punkt
samt där angiven rättspraxis).
Vad gäller den första och den andra frågan framgår det av begäran om förhandsavgörande att den hänskjutande domstolen i det nationella målet vill få klarhet i huruvida det villkor som anges i artikel 10 a i direktiv 2016/680, enligt vilket behandlingen av de genetiska och biometriska uppgifter som avses i denna artikel ska vara tillåten enligt unionsrätten eller enligt en medlemsstats nationella rätt, är uppfyllt när det gäller den polisregistrering som är i fråga i det nationella målet.
Såsom den hänskjutande domstolen har angett i sin begäran om förhandsavgörande, är det i detta sammanhang som den har efterfrågat vissa klargöranden från EU-domstolen gällande tolkningen av detta villkor. Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 10 i direktiv 2016/680 ska anses ha införlivats korrekt genom en nationell bestämmelse som endast innehåller en hänvisning till artikel 9 i dataskyddsförordningen, men vars innebörd motsvarar denna artikel 10. Nämnda domstol har vidare ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida insamling av genetiska och biometriska uppgifter för polisregistrering av dem kan anses vara ”tillåten enligt … medlemsstaternas nationella rätt” i den mening som avses i artikel 10 a, det vill säga ”föreskriven i lag” i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan, när de nationella bestämmelser som utgör den rättsliga grunden för behandlingen tycks innehålla motstridiga bestämmelser om huruvida en sådan behandling är tillåten.
I begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen följaktligen tydligt angett vilka bestämmelser i unionsrätten som är tillämpliga, vilka frågor den har ställt vad gäller tolkningen av unionsrätten samt skälen till att den har ställt den första och den andra frågan till EU-domstolen. Det framgår dessutom tydligt av begäran om förhandsavgörande att tolkningen av dessa bestämmelser har samband med saken i det nationella målet. Den hänskjutande domstolens eventuella konstaterande, till följd av de klargöranden som EU-domstolen tillhandahåller, att de aktuella nationella bestämmelserna inte uppfyller det villkor som anges i artikel 10 a i direktiv 2016/680 kan nämligen leda till ett avslag av polismyndigheternas ansökan om att insamlingen av V.S. biometriska och genetiska uppgifter ska få ske med tvång.
Härav följer att den första och den andra tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
Det kan inledningsvis konstateras att även om den andra frågan avser artiklarna 3, 8 och 52 i stadgan, framgår det av begäran om förhandsavgörande att den hänskjutande domstolens frågeställningar endast gäller huruvida den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet uppfyller det krav som uppställs i punkt 1 i denna sistnämnda artikel, enligt vilken varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i denna stadga ska vara föreskriven i lag. Den första och den andra frågan ska följaktligen prövas enbart med avseende på artikel 52 i stadgan.
Den behandling av personuppgifter som utförs av en ”behörig myndighet”, i den mening som avses i artikel 3.7 i direktivet, kan för det första omfattas antingen av tillämpningsområdet för de särskilda reglerna i direktiv 2016/680 eller av tillämpningsområdet för de allmänna reglerna i dataskyddsförordningen, med de undantag som uttömmande förtecknas i artikel 2.3 i direktivet och artikel 2.2 i förordningen, beroende på om den svarar mot de syften, som anges i artikel 1.1 i direktivet, att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, inklusive att skydda mot samt förebygga och förhindra hot mot den allmänna säkerheten, eller andra syften, i enlighet med skäl 19 i dataskyddsförordningen samt skälen 9–12 i direktivet och artiklarna 2.1, 9.1 och 9.2 i detta direktiv.
Både artikel 9 i dataskyddsförordningen och artikel 10 i direktiv 2016/680 innehåller bestämmelser som reglerar behandlingen av särskilda kategorier av personuppgifter, vilka betraktas som känsliga uppgifter, inbegripet genetiska och biometriska uppgifter.
I artikel 10 i direktiv 2016/680 föreskrivs att behandling av känsliga uppgifter ”ska vara tillåten endast om det är absolut nödvändigt och under förutsättning att det finns lämpliga skyddsåtgärder för den registrerades rättigheter och friheter” och endast i tre fall, bland annat enligt led a i denna artikel, om behandlingen är tillåten enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt. Artikel 9.1 i dataskyddsförordningen innehåller däremot ett principiellt förbud mot behandling av känsliga uppgifter, åtföljt av en förteckning över situationer, som räknas upp i punkt 2 i denna artikel, där undantag från detta förbud är tillåtet. I förteckningen nämns inte situationer som motsvarar en behandling av uppgifter för sådana ändamål som anges i artikel 1.1 i direktivet och som uppfyller villkoret i artikel 10 a i direktivet. Av detta följer att medan en behandling av biometriska och genetiska uppgifter som utförs av de behöriga myndigheterna för de ändamål som omfattas av direktivet kan tillåtas under förutsättning att det, i enlighet med villkoren i artikel 10 i direktivet, är absolut nödvändigt, finns lämpliga skyddsåtgärder och den föreskrivs i unionsrätten eller i en medlemsstats nationella rätt, är detta inte nödvändigtvis fallet för en behandling av dessa uppgifter som omfattas av dataskyddsförordningens tillämpningsområde.
För det andra ska räckvidden av villkoret i artikel 10 a i direktiv 2016/680, att behandling av personuppgifter ska vara ”tillåten enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt”, fastställas mot bakgrund av den skyldighet som föreskrivs i artikel 52.1 i stadgan, enligt vilken varje begränsning i utövandet av en grundläggande rättighet ska vara ”föreskriven i lag”.
Det framgår i detta avseende av domstolens praxis att detta villkor innebär att den rättsliga grunden för en sådan begränsning på ett klart och precist sätt ska definiera dess omfattning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2020, État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor),
C‑245/19 och C‑246/19
,
EU:C:2020:795
, punkt
samt där angiven rättspraxis).
Det följer dessutom av den princip som det erinrats om i föregående punkt i förevarande dom att det inte kan råda någon tvekan om vilka unionsrättsliga bestämmelser enligt vilka det i nationell rätt kan tillåtas behandling av biometriska och genetiska uppgifter, såsom den behandling som är aktuell i det nationella målet, eller om tillämpliga villkor som gäller för detta tillstånd. De registrerade och behöriga domstolar måste nämligen kunna veta under exakt vilka förutsättningar behandlingen kan ske och vilka syften som den lagligen kan tjäna. Det kan emellertid föreligga en skillnad mellan bestämmelserna i dataskyddsförordningen och de i direktivet som är tillämpliga på dessa villkor.
Den nationella lagstiftaren har således visserligen möjlighet att i samma lagstiftning föreskriva behandling av personuppgifter för ändamål som omfattas av direktiv 2016/680 och för andra ändamål som omfattas av dataskyddsförordningen. Lagstiftaren är emellertid skyldig att, i enlighet med de krav som anges i föregående punkt, försäkra sig om att det inte föreligger några tvetydigheter vad gäller tillämpligheten av den ena eller den andra av dessa båda unionsrättsakter på insamlingen av biometriska och genetiska uppgifter.
För det tredje, vad avser den hänskjutande domstolens frågor gällande ett eventuellt felaktigt införlivande av direktiv 2016/680, ska det göras åtskillnad mellan de nationella bestämmelser genom vilka direktivet, särskilt artikel 10 i detta, införlivas och de bestämmelser enligt vilka behandling av uppgifter som tillhör de särskilda kategorier som avses i denna artikel, bland annat biometriska och genetiska uppgifter, kan tillåtas i den mening som avses i artikel 10 a i direktivet.
Såsom framgår av artikel 63.1 andra stycket i direktiv 2016/680 föreskrivs uttryckligen en skyldighet för medlemsstaterna att se till att de bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra direktivet innehåller en hänvisning till detta direktiv eller åtföljs av en sådan hänvisning när de offentliggörs, vilket innebär att det under alla omständigheter är nödvändigt att medlemsstaterna antar en konkret rättsakt för införlivande av direktivet i fråga (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 februari 2021, kommissionen/Spanien (Direktivet om personuppgifter – Straffrättsliga området),
C‑658/19
,
EU:C:2021:138
, punkt
och där angiven rättspraxis). Enligt direktivet krävs emellertid inte att de bestämmelser i nationell rätt enligt vilka behandling av sådana uppgifter som omfattas av direktivets tillämpningsområde tillåts innehåller en sådan hänvisning. I artikel 63.4 i direktiv 2016/680 föreskrivs således endast att medlemsstaterna till kommissionen ska överlämna texterna till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.
När ett direktiv har införlivats korrekt ska det i första hand ha verkan för enskilda genom de genomförandeåtgärder som har antagits av motsvarande medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 maj 1986, Johnston,
222/84
,
EU:C:1986:206
, punkt
), till skillnad från en förordning vars bestämmelser som huvudregel har en omedelbar verkan i de nationella rättsordningarna utan att det krävs att nationella myndigheter vidtar genomförandeåtgärder (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 april 2022, IFAP,
C‑447/20 och C‑448/20
,
EU:C:2022:265
, punkt
samt där angiven rättspraxis). Härav följer att när den nationella lagstiftaren föreskriver att biometriska och genetiska uppgifter ska behandlas av behöriga myndigheter, i den mening som avses i artikel 3.7 i direktiv 2016/680, vilka kan omfattas antingen av tillämpningsområdet för detta direktiv eller av dataskyddsförordningen, är det lämpligt att lagstiftaren av tydlighets- och precisionsskäl uttryckligen hänvisar till dels de bestämmelser i nationell rätt genom vilka artikel 10 i direktivet införlivas, dels artikel 9 i denna förordning. Detta krav på tydlighet och precision kan däremot inte innefatta någon skyldighet att nämna direktivet.
För det fjärde ska det erinras om att skyldigheten för en medlemsstat att vidta alla nödvändiga åtgärder för att uppnå det resultat som föreskrivs i ett direktiv, vilken föreskrivs i artikel 288 tredje stycket FEUF, åligger alla myndigheter i medlemsstaterna, även domstolarna inom ramen för deras behörighet. Vid tillämpning av nationell rätt är de nationella domstolarna således skyldiga att i möjligaste mån tolka den nationella rätten mot bakgrund av ordalydelsen i och syftet med det berörda direktivet för att uppnå det resultat som avses i detta (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 november 2019, Profi Credit Polska,
C‑419/18 och C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, punkterna
och
samt där angiven rättspraxis).
När det föreligger en uppenbar motsägelse, såsom den som den hänskjutande domstolen har beskrivit inom ramen för den andra frågan, mellan, å ena sidan, bestämmelser i nationell lagstiftning enligt vilka behöriga myndigheters behandling av genetiska och biometriska uppgifter för ändamål som omfattas av direktiv 2016/680 förefaller utesluten och, å andra sidan, andra bestämmelser i denna lagstiftning enligt vilka en sådan behandling är tillåten, är den hänskjutande domstolen följaktligen skyldig att tolka dessa bestämmelser på ett sätt som bevarar direktivets ändamålsenliga verkan. När den hänskjutande domstolen konstaterar att det finns bestämmelser som uppfyller det villkor som avses i artikel 10 a i nämnda direktiv, ankommer det på den att pröva om dessa bestämmelser i själva verket har ett annat tillämpningsområde än de bestämmelser som de förefaller strida mot.
Det ska i detta hänseende understrykas att de behöriga myndigheternas behandling av biometriska och genetiska uppgifter, i den mening som avses i artikel 3.7 i direktivet, inom andra uppdrag än dem som utförs för ändamål som anges i artikel 1.1 i direktivet, inte utesluts enligt artikel 9.2 i direktiv 2016/680. Såsom framgår ovan i punkt 63 innebär artikel 9 i dataskyddsförordningen, som är tillämplig på behandling av dessa uppgifter, i den mån behandlingen inte omfattas av de undantag som uttömmande räknas upp i artikel 2.2 i förordningen, inte heller ett absolut förbud mot sådan behandling, under förutsättning att behandlingen motsvarar någon av de situationer som anges i artikel 9.2 i förordningen. Under dessa omständigheter ankommer det på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida hänvisningen till dataskyddsförordningen i dessa nationella bestämmelser i själva verket inte avser behandling av uppgifter som utförs av de behöriga myndigheterna för andra ändamål än dem som omfattas av direktiv 2016/680, vilket innebär att nämnda bestämmelser inte skulle innebära någon motsägelse i förhållande till de bestämmelser som, i enlighet med artikel 10 a i direktivet, föreskriver behandling av sådana uppgifter för ändamål som omfattas av direktivet.
I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att de nationella bestämmelser som ligger till grund för de frågor som ställts av den hänskjutande domstolen är materiella bestämmelser som reglerar verksamheten vid det bulgariska inrikesministeriet. I den första av dessa bestämmelser föreskrivs att ministeriets behandling av personuppgifter ska ske enligt denna lag, i enlighet med dataskyddsförordningen och den nationella rättsakt genom vilken direktiv 2016/680 införlivas. I den andra av dessa bestämmelser anges att behandling av personuppgifter som innehåller genetiska och biometriska uppgifter i syfte att identifiera en enskild fysisk person endast är tillåten på de villkor som anges i artikel 9 i förordningen eller i den nationella bestämmelse varigenom artikel 10 i direktivet införlivas. Det framgår även av detta beslut att den materiella bestämmelse som ger en uttrycklig rättslig grund för insamling av biometriska och genetiska uppgifter vid polisregistrering endast motsvarar syftet att skydda den nationella säkerheten, bekämpa brottslighet och upprätthålla den allmänna ordningen.
Det ankommer följaktligen på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida den dubbla hänvisningen till artikel 9 i dataskyddsförordningen och till den bestämmelse i nationell rätt genom vilken artikel 10 har införlivats kan motiveras av att tillämpningsområdet för den materiella bestämmelse som innehåller en sådan dubbel hänvisning omfattar all verksamhet inom det bulgariska inrikesministeriet. Denna verksamhet omfattar enligt den bulgariska regeringens uppgifter såväl de verksamheter som anges i artikel 1.1 i direktivet som annan verksamhet som kan omfattas av nämnda förordning. Vidare ankommer det på den hänskjutande domstolen att försäkra sig om, bland annat vad gäller den materiella bestämmelse som utgör rättslig grund för insamling av biometriska och genetiska uppgifter vid polisregistrering, att samtliga relevanta bestämmelser i nationell rätt kan tolkas i enlighet med unionsrätten på så sätt att det framgår av dessa bestämmelser på ett tillräckligt klart, precist och otvetydigt sätt i vilka fall de nationella bestämmelser som införlivar det aktuella direktivet är tillämpliga och i vilka fall det är dataskyddsförordningen som är tillämplig.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första och den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 10 a i direktiv 2016/680, jämförd med artikel 52 i stadgan, ska tolkas så, att polismyndigheternas behandling av biometriska och genetiska uppgifter i sin utredningsverksamhet, för att bekämpa brott och upprätthålla allmän ordning, är tillåten enligt en medlemsstats nationella rätt, i den mening som avses i artikel 10 a i direktivet, om denna nationella rätt innehåller en tillräckligt klar och tydlig rättslig grund för att tillåta denna behandling. Den omständigheten att den nationella rättsakt som innehåller en sådan rättslig grund dessutom hänvisar till dataskyddsförordningen och inte till direktiv 2016/680 kan inte i sig påverka förekomsten av ett sådant tillstånd, förutsatt att det på ett tillräckligt klart, precist och otvetydigt sätt framgår av tolkningen av samtliga tillämpliga bestämmelser i nationell rätt att behandlingen av de aktuella biometriska och genetiska uppgifterna omfattas av tillämpningsområdet för detta direktiv och inte av tillämpningsområdet för förordningen.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 6 a i direktiv 2016/680 och artiklarna 47 och 48 i stadgan ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken den behöriga brottmålsdomstolen, när den person som misstänks för ett brott som omfattas av allmänt åtal vägrar att frivilligt samarbeta vid insamlingen av biometriska och genetiska uppgifter om honom eller henne för polisregistrering, är skyldig att tillåta att denna insamling sker med tvång, trots att den saknar behörighet att pröva huruvida det föreligger tungt vägande skäl att anta att den berörda personen har begått det brott för vilket den misstänks.
Det ska inledningsvis påpekas att den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga i ett brottmål där en bestämmelse i nationell rätt är tillämplig, enligt vilken den domstol som är behörig att pröva frågan om den registrerades straffrättsliga ansvar har rätt att tillåta insamlingen av biometriska och genetiska uppgifter om honom eller henne för att registrera dem, för ändamål som omfattas av artikel 1.1 i direktiv 2016/680, om den berörda personen vägrar att samarbeta vid insamlingen av biometriska och genetiska uppgifter om honom eller henne för ändamål som omfattas av i direktiv. Samma bestämmelse i nationell rätt är för övrigt tillämplig på uppgifter om personer som misstänks för uppsåtliga brott som omfattas av allmänt åtal. Enligt uppgifter från den hänskjutande domstolen är de flesta av de brott som föreskrivs i den bulgariska strafflagen uppsåtliga och nästan alla omfattas av allmänt åtal. Enligt bulgariska straffprocessrättsliga bestämmelser ska en förundersökning inledas med avseende på en person om det föreligger tillräcklig bevisning för att personen är skyldig till ett brott som omfattas av allmänt åtal.
Enligt de preciseringar som den bulgariska regeringen har lämnat i sina skriftliga svar på domstolens frågor, föreskrivs det dessutom i bulgariska straffprocessrättsliga bestämmelser att en förundersökning kan inledas när som helst under det inledande förfarandet, vilken utgör den första delen av det straffrättsliga förfarande under vilket åtgärder för utredning och inhämtande av bevisning vidtas, under alla omständigheter, innan utredningen avslutas. Såsom framgår av beslutet om hänskjutande, och såsom den bulgariska regeringen även har angett, kan den berörda personen, efter det att förundersökningen har inletts, lägga fram uppgifter till sitt försvar, särskilt inom ramen för det skede då uppgifterna i utredningen kommuniceras efter det att denna har avslutats.
Den hänskjutande domstolen har emellertid angett att den domstol som tillåter insamling av biometriska och genetiska uppgifter om den misstänkta för att de ska registreras enligt den ifrågavarande nationella lagstiftningen inte tillerkänns behörighet att bedöma den bevisning som ligger till grund för inledandet av förundersökningen, vilken ankommer på de myndigheter som är ansvariga för utredningen. Den hänskjutande domstolen har dessutom preciserat att denna domstol endast prövar denna ansökan om tillstånd på grundval av en kopia av beslutet om att inleda en förundersökning och den förklaring varigenom den berörda personens vägrar insamling av dessa uppgifter.
I detta sammanhang kan det konstateras att den hänskjutande domstolens tredje fråga, såsom kommissionen och den bulgariska regeringen har anfört, består av tre delar. För det första vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 6 a i direktiv 2016/680, som avser den kategori av personer för vilka det finns tungt vägande skäl att anta att de har begått eller är på väg att begå brott, utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken biometriska och genetiska uppgifter om en fysisk person, mot vilken det finns tillräckliga bevis för att den har gjort sig skyldig till ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal, vilket innebär att den enligt nationell rätt kan bli föremål för en förundersökning, får samlas in med tvång för att registreras. För det andra ifrågasätter den hänskjutande domstolen huruvida den domstol som ska besluta om en sådan insamling får ske med tvång, med beaktande av dess begränsade utrymme för skönsmässig bedömning, kan garantera den berörda personen ett effektivt domstolsskydd i enlighet med artikel 47 i stadgan. För det tredje vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida det trots dessa begränsningar är möjligt att säkerställa respekten för den oskuldspresumtion som avses i artikel 48 i stadgan.
Innebörden av artikel 6 a i direktiv 2016/680
Enligt artikel 6 i direktiv 2016/680 ska medlemsstaterna föreskriva att den personuppgiftsansvarige, ”i tillämpliga fall och så långt det är möjligt”, ska göra en klar åtskillnad mellan personuppgifter som rör olika kategorier av registrerade, såsom de som nämns i punkterna a-d i denna artikel, det vill säga personer avseende vilka det finns tungt vägande skäl att anta att de har begått eller är på väg att begå ett brott, personer som dömts för brott, brottsoffer eller personer avseende vilka det finns vissa omständigheter som ger anledning att anta att de kan vara brottsoffer, och andra som berörs av ett brott, såsom personer som kan komma att kallas att vittna i samband med brottsutredningar eller senare straffrättsliga förfaranden, personer som kan ge information om brott eller personer med kontakter med eller band till någon av de personer som avses i a och b.
Medlemsstaterna ska således säkerställa att det görs en klar åtskillnad mellan personuppgifter som rör olika kategorier av registrerade på ett sådant sätt att de, såsom generaladvokaten har framfört i punkt 27 i sitt förslag till avgörande, inte likgiltigt utsätts för samma ingripande i deras grundläggande rätt till skydd av sina personuppgifter oberoende av vilken kategori de tillhör. Såsom framgår av skäl 31 i direktiv 2016/680 motsvarar den personkategori som definieras i artikel 6 a i direktivet kategorin personer som misstänks ha begått ett brott.
Det framgår emellertid av ordalydelsen i artikel 6 i direktiv 2016/680 att medlemsstaternas skyldighet enligt denna bestämmelse inte är absolut. Å ena sidan tyder uttrycket ”i tillämpliga fall och så långt det är möjligt” på att det ankommer på den personuppgiftsansvarige att i varje enskilt fall avgöra om det är möjligt att göra en klar åtskillnad mellan personuppgifter avseende de olika kategorierna av registrerade. Å andra sidan tyder uttrycket ”såsom” i denna artikel på att de personkategorier som räknas upp där inte är uttömmande.
Det kan vidare påpekas att förekomsten av tillräcklig bevisning för en persons skuld i princip utgör tungt vägande skäl att anta att personen har begått det ifrågavarande brottet. Nationell lagstiftning enligt vilken fysiska personers biometriska och genetiska uppgifter ska samlas in med tvång, när det finns tillräcklig bevisning för att den berörda personen är skyldig till ett brott, förefaller således vara förenlig med syftet med artikel 6 a i direktiv 2016/680.
Av det ovan anförda följer att artikel 6 a i direktiv 2016/680 inte utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken biometriska och genetiska uppgifter ska samlas in med tvång för att registreras vad beträffar personer avseende vilka det föreligger tillräcklig bevisning för att de är skyldiga till ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal och som av denna anledning har blivit föremål för en förundersökning.
Huruvida rätten till ett effektivt domstolsskydd har iakttagits
Rätten till ett effektivt domstolsskydd, vilken följer av artikel 47 i stadgan, ska erkännas varje person som gör gällande rättigheter eller friheter som garanteras i unionsrätten, mot en rättsakt som går denna emot på så sätt att personens rättigheter eller friheter kan inskränkas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2020, État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor),
C‑245/19 och C‑246/19
,
EU:C:2020:795
, punkterna
,
och
samt där angiven rättspraxis).
Följaktligen ska var och en som motsätter sig fotografering, lämnande av fingeravtryck eller insamling av genetiska uppgifter vid en polisregistrering, vilken måste uppfylla villkoren i artikel 10 i direktiv 2016/680, kunna utnyttja rätten till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, enligt artikel 47 i stadgan, mot beslutet att tillåta att dessa åtgärder sker med tvång, för att göra gällande de rättigheter som följer av de garantier som uppställs i denna bestämmelse. Detta gäller särskilt garantin avseende att insamlingen av biometriska och genetiska uppgifter enligt artikel 10 a i detta direktiv ska ske i enlighet med den nationella rätt enligt vilken den tillåts. Denna garanti innebär i synnerhet att den behöriga domstolen måste kunna kontrollera att den utredningsåtgärd som utgör den rättsliga grunden för polisregistreringen har vidtagits i enlighet med nationella straffprocessrättsliga bestämmelser, under förutsättning att det föreligger tillräcklig bevisning för att den berörda personen är skyldig till ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal.
Det ska härvid erinras om att rätten till ett effektivt domstolsskydd inte utgör någon absolut rättighet. Enligt artikel 52.1 i stadgan kan utövandet av denna rättighet begränsas, under förutsättning att begränsningarna föreskrivs i lag, att de är förenliga med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter och att de, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast görs om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2020,État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor),
C‑245/19 och C‑246/19
,
EU:C:2020:795
, punkterna
och
samt där angiven rättspraxis).
I artikel 54 i direktiv 2016/680 fastställs vidare en skyldighet för medlemsstaterna att föreskriva en rätt till ett effektivt rättsmedel för registrerade som anser att deras rättigheter enligt de bestämmelser som antas enligt detta direktiv har kränkts som en följd av att deras personuppgifter har behandlats på ett sätt som inte är förenligt med dessa bestämmelser. Av detta följer att unionslagstiftaren inte själv har begränsat utövandet av rätten till ett effektivt rättsmedel i artikel 47 i stadgan och att det är tillåtet för medlemsstaterna att begränsa detta utövande under förutsättning att de iakttar kraven i artikel 52.1 i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2020, État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor),
C‑245/19 och C‑246/19
,
EU:C:2020:795
, punkterna
och
).
Domstolen ska följaktligen, utan att det påverkar den rätt att väcka talan vid domstol som föreskrivs enligt nationell rätt med tillämpning av artikel 54 i direktiv 2016/680, fastställa huruvida den omständigheten att den behöriga domstolen, när den ska besluta om insamling med tvång av biometriska och genetiska uppgifter om misstänkta personer kan tillåtas, inte kan pröva de omständigheter som ligger till grund för denna tvångsåtgärd, utgör en tillåten begränsning av rätten till ett effektivt domstolsskydd i artikel 47 i stadgan.
Vad gäller det första villkoret som avses i punkt 89 i förevarande dom ankommer det, i enlighet med den rättspraxis som anges ovan i punkt 65, på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida de begränsningar av dess utrymme för skönsmässig bedömning som fastställs i nationell rätt ‐ vid prövningen av en ansökan om insamling med tvång av biometriska och genetiska uppgifter om en misstänkt person för att registrera dem ‐ är tillräckligt klart och precist angivna i nationell rätt.
När det gäller det andra villkoret framgår det av rättspraxis att det väsentliga innehållet i rätten till ett effektivt rättsmedel, bland annat, innefattar en rätt för en person som har denna rättighet att väcka talan vid en domstol som är behörig att säkerställa iakttagandet av de rättigheter som unionsrätten garanterar vederbörande och, i detta syfte, att pröva alla rätts- och sakfrågor som är relevanta för att avgöra det mål som är anhängigt vid den (dom av den 6 oktober 2020, État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor),
C‑245/19 och C‑246/19
,
EU:C:2020:795
, punkt
samt där angiven rättspraxis).
Det följer emellertid även av domstolens praxis att nämnda krav inte i sig innebär att innehavaren av denna rätt till ett effektivt domstolsskydd har tillgång till ett direkt rättsmedel som i första hand syftar till att ifrågasätta en viss åtgärd, under förutsättning att det vid de olika behöriga nationella domstolarna dessutom finns ett eller flera rättsmedel som gör det möjligt för vederbörande att indirekt få till stånd en domstolsprövning av denna åtgärd som säkerställer iakttagandet av de rättigheter och friheter som unionsrätten garanterar vederbörande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2020, État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor),
C‑245/19 och C‑246/19
,
EU:C:2020:795
, punkt
samt där angiven rättspraxis).
Såsom generaladvokaten har framfört i punkt 36 i sitt förslag till avgörande grundar sig den tredje frågan på antagandet att det inledande skedet av det straffrättsliga förfarandet, under vilket biometriska och genetiska uppgifter avseende en person som utreds kan samlas in med tvång för att registreras, kommer att följas av ett domstolsförfarande. Även om förekomsten av tillräcklig bevisning, vilken är en förutsättning för att den berörda personen ska kunna tvingas att underställa sig insamling av biometriska och genetiska uppgifter om vederbörande, inte kan kontrolleras i samband med ansökan om tillstånd för att samla in dessa uppgifter med tvång, bör denna förekomst nödvändigtvis kunna kontrolleras under detta domstolsförfarande. Under detta förfarande ska den domstol där målet har anhängiggjorts ges möjlighet att pröva alla relevanta rätts- och sakfrågor, särskilt för att fastställa att dessa biometriska och genetiska uppgifter inte har erhållits i strid med de rättigheter som garanteras den registrerade enligt unionsrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2020, État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor),
C‑245/19 och C‑246/19
,
EU:C:2020:795
, punkterna
–
samt där angiven rättspraxis).
Enligt artikel 54 i direktiv 2016/680 ska den nationella rätten under alla omständigheter ge den berörda personen möjlighet att på ett ändamålsenligt sätt genom talan vid domstol bestrida den insamling av sina biometriska och genetiska uppgifter som skett med tvång, med åberopande av ett åsidosättande på grund av denna insamling av de rättigheter som vederbörande tillerkänns enligt direktivet. Denna möjlighet påverkas inte av någon förvaltningsrättslig möjlighet att överklaga eller att inge klagomål utanför domstol, bland annat rätten att inge klagomål till en tillsynsmyndighet. Även om det inledande skedet i det straffrättsliga förfarandet inte följs av ett domstolsförfarande, bland när åtal inte väcks, ska den berörda personen följaktligen kunna få till stånd en fullständig domstolsprövning av frågan huruvida behandlingen av de ifrågavarande personuppgifterna var laglig. När det i nationell rätt föreskrivs sådana garantier i enlighet med kravet i nämnda artikel 54, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva, ska det således presumeras att det väsentliga innehållet i rätten till ett effektivt domstolsskydd har iakttagits, även om den domstol som tillät att den ifrågasatta insamlingen skedde genom tvång inte själv, vid den tidpunkt då tillstånd meddelades, förfogar över det utrymme för skönsmässig bedömning som är nödvändigt för att ge ett sådant skydd.
När det gäller det tredje villkoret påpekar domstolen inledningsvis att insamling av genetiska och biometriska uppgifter om misstänkta personer i ett straffrättsligt förfarande för att registrera dem eftersträvar sådana syften som anges i artikel 1.1 i direktiv 2016/680, särskilt att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder. Nämnda syften utgör mål av allmänt intresse som erkänns av unionsrätten.
En sådan insamling svarar mot det mål som anges i skäl 27 i direktiv 2016/680, nämligen att behöriga myndigheter, för att kunna förebygga, förhindra, utreda och lagföra brott, måste kunna behandla personuppgifter som insamlats inom ramen för förebyggande, förhindrande, utredning och lagföring av specifika brott i ett bredare sammanhang för att utveckla förståelsen för kriminell verksamhet och göra kopplingar mellan olika upptäckta brott.
Såsom den bulgariska regeringen har anfört i sitt skriftliga yttrande och i ett skriftligt svar på en fråga från domstolen, eftersträvas genom den polisregistrering som föreskrivs i nationell rätt i förevarande fall två huvudsakliga syften. Dessa uppgifter samlas in och behandlas dels för att ställas mot andra uppgifter som samlats in i samband med andra brottsutredningar. Enligt den bulgariska regeringen omfattar detta syfte även en jämförelse med uppgifter som samlats in i andra medlemsstater. Uppgifterna kan dels behandlas inom ramen för det straffrättsliga förfarande varigenom den registrerade utreds.
Det kan emellertid vara motiverat att under det inledande skedet av det straffrättsliga förfarandet tillfälligt undanta bedömningen av den bevisning som ligger till grund för misstankarna mot den berörda personen, däribland insamlingen av personens biometriska och genetiska uppgifter, från domstolens prövning. En sådan prövning under detta skede skulle nämligen kunna utgöra hinder för den brottsutredning under vilken uppgifterna samlas in och i hög grad begränsa utredarnas förmåga att avslöja andra brott genom en jämförelse av dessa uppgifter med uppgifter som samlats in under andra utredningar. Denna begränsning av det effektiva domstolsskyddet är således inte oproportionerlig, eftersom nationell rätt senare garanterar en effektiv domstolsprövning.
Av det ovan anförda följer att artikel 47 i stadgan inte utgör hinder för att en nationell domstol, när den prövar en ansökan om tillstånd att samla in en misstänkt persons biometriska och genetiska uppgifter för att registrera dem, inte har möjlighet att pröva den bevisning som ligger till grund för utredningen, under förutsättning att det i nationell rätt senare garanteras en effektiv domstolsprövning av villkoren för nämnda utredning, inom ramen för vilken tillståndet att utföra denna insamling har meddelats.
Huruvida oskuldspresumtionen har iakttagits
Enligt artikel 48.1 i stadgan, vars innehåll motsvarar innehållet i artikel 6.2 i Europakonventionen, ska var och en som har blivit anklagad för en lagöverträdelse betraktas som oskyldig till dess att hans eller hennes skuld lagligen fastställts.
Domstolen har i synnerhet slagit fast att det följer av Europadomstolens praxis att oskuldspresumtionen åsidosätts om ett domstolsavgörande avseende en tilltalad återspeglar känslan av att han eller hon är skyldig, trots att den tilltalades ansvar inte dessförinnan har fastställts i enlighet med lag (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 februari 2021, Dalli/kommissionen,
C‑615/19 P
,
EU:C:2021:133
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom framgår av skäl 31 i direktiv 2016/680 bör dessutom fastställandet av olika kategorier av registrerade för vilka olika behandlingar av deras personuppgifter ska gälla, med tillämpning av artikel 6 i direktivet, inte hindra tillämpningen av den oskuldspresumtion som garanteras i stadgan och i Europakonventionen.
Vad gäller den hänskjutande domstolens frågor avseende huruvida oskuldspresumtionen kan anses iakttas genom ett domstolsavgörande om tillstånd att med tvång samla in biometriska och genetiska uppgifter om misstänkta personer för registrering, kan det för det första konstateras att i den mån det i nationella rätt föreskrivs att denna insamling är begränsad, i den mening som avses i artikel 6 i direktiv 2016/680, till kategorin misstänkta personer, det vill säga en kategori av personer vars straffrättsliga ansvar ännu inte har fastställts, kan denna insamling inte anses återspegla en känsla hos myndigheterna av att dessa personer är skyldiga, på så sätt som avses i den rättspraxis som anges ovan i punkt 103.
För det andra kan det konstateras att ett domstolsavgörande enligt vilket insamling av biometriska och genetiska uppgifter om misstänkta personer tillåts, varigenom endast de omständigheterna att personen utreds och har motsatt sig insamlingen beaktas, varken kan tolkas som ett ställningstagande avseende denna persons skuld eller därmed som ett åsidosättande av presumtionen om att den berörda personen är oskyldig.
Den omständigheten att den domstol som ska meddela ett sådant avgörande i detta skede av det straffrättsliga förfarandet inte kan bedöma huruvida den bevisning som ligger till grund för misstankarna mot den berörda personen är tillräcklig utgör nämligen en garanti för att oskuldspresumtionen iakttas.
En sådan garanti gör sig än mer gällande när det i nationell rätt, såsom i den bestämmelse som är aktuell i det nationella målet, föreskrivs att den domstol som är behörig att meddela tillstånd för insamling med tvång av biometriska och genetiska uppgifter om misstänkta personer för registrering är den domstol som vid rättegången i det straffrättsliga förfarandet ska pröva denna persons straffrättsliga ansvar. Domarnas oavhängighet och opartiskhet när denne prövar den tilltalades straffrättsliga ansvar är nämligen en förutsättning för att oskuldspresumtionen ska kunna garanteras (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 november 2021, Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl.,
C‑748/19- C‑754/19
,
EU:C:2021:931
, punkt
).
Av det ovan anförda följer att oskuldspresumtionen, som föreskrivs i artikel 48 i stadgan, inte utgör hinder för att misstänkta personer under den inledande fasen av det straffrättsliga förfarandet blir föremål för en insamling av biometriska och genetiska uppgifter om dem i syfte att registrera dem, vilken har tillåtits av en domstol som i detta skede inte hade behörighet att bedöma den bevisning som låg till grund för misstankarna gentemot dem.
Av samtliga ovanstående överväganden följer att den tredje frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 6 a i direktiv 2016/680 samt artiklarna 47 och 48 i stadgan ska tolkas så, att de inte utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken den behöriga brottmålsdomstolen, när den person som misstänks för ett brott som omfattas av allmänt åtal vägrar att frivilligt samarbeta vid insamlingen av biometriska och genetiska uppgifter om honom eller henne för polisregistrering, är skyldig att tillåta att denna insamling sker med tvång, trots att den saknar behörighet att pröva huruvida det föreligger tungt vägande skäl att anta att den berörda personen har begått det brott för vilket den misstänks, under förutsättning att det i nationell rätt garanteras en senare effektiv domstolsprövning av villkoren för denna förundersökning som ligger till grund för tillståndet att genomföra insamlingen.
Den fjärde frågan
Domstolen påpekar inledningsvis att det av fast rättspraxis följer att enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits (dom av den 15 juli 2021, The Department for Communities in Northern Ireland,
C‑709/20
,
EU:C:2021:602
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom framgår av beslutet om hänskjutande och såsom har angetts i punkterna 46 och 49 ovan, har den hänskjutande domstolen ställt den fjärde frågan för att få klarhet i räckvidden av de krav som anges i artiklarna 4.1 a, b och c, 8.1, 8.2 samt artikel 10 i direktiv 2016/680.
I punkterna 46‐48 i förevarande dom framgår vidare att det enligt dessa bestämmelser visserligen, enligt den hänskjutande domstolens uppfattning, förefaller krävas att behöriga myndigheter ska medges ett utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra huruvida det är nödvändigt att samla in biometriska och genetiska uppgifter samt motivera nödvändigheten av detta. Den polisregistrering som föreskrivs i den lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet är emellertid tvingande för alla personer som misstänks för ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal och tillämplig på de tre kategorier av biometriska och genetiska uppgifter som avses i den nationella lagstiftningen. Enligt denna lagstiftning krävs däremot inte att det konstateras att det faktiskt är nödvändigt att genomföra en insamling av samtliga av dessa kategorier av uppgifter.
Härav följer att den fjärde frågan ska förstås så, att den syftar till att fastställa huruvida artikel 10 i direktiv 2016/680, jämförd med artiklarna 4.1 a, b och c, 8.1 och 8.2 i samma direktiv, ska tolkas så, att den utgör hinder för nationell lagstiftning i vilken föreskrivs en systematisk insamling av biometriska och genetiska uppgifter för varje person som misstänks för ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal för att registrera dem, utan att det föreskrivs någon skyldighet för behöriga myndigheter att fastställa och visa dels att denna insamling är nödvändig för att uppnå de syften som konkret eftersträvas, dels att dessa syften inte kan uppnås genom insamling av endast en del av de ifrågavarande uppgifterna.
Det ska särskilt påpekas att den hänskjutande domstolens frågor rör villkoret i artikel 10 i direktivet, enligt vilket behandling av de särskilda kategorier av uppgifter som avses i denna artikel ska tillåtas ”endast om det är absolut nödvändigt”.
Såsom angetts i punkterna 62 och 63 ovan utgör artikel 10 i direktiv 2016/680 en särskild bestämmelse som reglerar behandlingen av särskilda kategorier av personuppgifter, inklusive biometriska och genetiska uppgifter. Av rättspraxis framgår att syftet med denna artikel är att säkerställa ett utökat skydd mot sådan behandling som, på grund av att dessa uppgifter är särskilt känsliga och av det sammanhang i vilket de behandlas, såsom anges i skäl 37 i direktivet, kan utgöra ett synnerligen allvarligt hot mot grundläggande rättigheter, som rätten till respekt för privatlivet och skyddet för personuppgifter, vilka garanteras genom artiklarna 7 och 8 i stadgan (se, analogt, dom av den 24 september 2019, GC m.fl. (Borttagande av länkar till känsliga uppgifter),
C‑136/17
,
EU:C:2019:773
, punkt
).
Det framgår vidare av själva ordalydelsen i artikel 10 i direktiv 2016/680 att villkoret enligt vilket behandling av sådana uppgifter är tillåten ”endast om det är absolut nödvändigt” ska tolkas så, att det fastställer strängare villkor för att behandling av känsliga uppgifter ska vara tillåten, i förhållande till de villkor som följer av artiklarna 4.1 b och c samt 8.1 i detta direktiv. De sistnämnda villkoren hänvisar endast till att behandling av uppgifter som allmänt sett omfattas av direktivets tillämpningsområde ska vara ”nödvändig”.
Användningen av adverbet ”endast” framför uttrycket ”om det är absolut nödvändigt” understryker således att behandling av särskilda kategorier av uppgifter, i den mening som avses i artikel 10 i direktiv 2016/680, endast kan anses vara nödvändig i ett begränsat antal fall. Den omständigheten att behovet av att behandla sådana uppgifter ska vara ”absolut” tyder vidare på att detta behov ska bedömas särskilt strikt.
Den omständighet som har åberopats av den franska regeringen att det i vissa språkversioner av artikel 10 i direktiv 2016/680 hänvisas till fall där behandlingen av uppgifter är ”strikt nödvändig” påverkar inte denna bedömning. Denna variation i terminologin påverkar inte arten av det kriterium som därmed åsyftas eller nivån på de krav som ställs. Även i dessa språkversioner fastställs nämligen strängare villkor för att behandling av känsliga uppgifter ska tillåtas, vilket innebär en striktare bedömning av behovet än i de fall när de behandlade uppgifterna inte omfattas av tillämpningsområdet för nämnda artikel.
Villkoret enligt vilket en behandling av personuppgifter som omfattas av artikel 10 i direktiv 2016/680 endast är tillåten om det är absolut nödvändigt återfanns inte, vilket även kommissionen har anfört, i det förslag till direktiv (COM(2012) 10 final) som ligger till grund för detta direktiv. Villkoret infördes senare av unionslagstiftaren, som således tydligt avsåg att uppställa ett förstärkt krav på att behandlingen av uppgifter ska vara nödvändig, i överensstämmelse med det syfte som eftersträvas med denna artikel, vilket är att ge ett ökat skydd för enskilda med avseende på känsliga uppgifter.
Vad slutligen gäller innehållet i kravet på att behandling av känsliga uppgifter ska vara tillåten ”endast om det är absolut nödvändigt”, ska det erinras om att de särskilda kraven i artikel 10 i direktiv 2016/680 utgör ett särskilt genomförande, som är tillämpligt på vissa kategorier av uppgifter, av de principer som anges i artiklarna 4 och 8 i direktivet. Dessa principer ska iakttas vid all behandling av uppgifter som omfattas av direktivets tillämpningsområde. Räckvidden av dessa olika krav ska följaktligen fastställas med hänsyn till nämnda principer.
Frågan huruvida behandlingen är ”absolut nödvändig”, i den mening som avses i artikel 10 i direktiv 2016/680, ska dels fastställas med hänsyn till ändamålet för insamlingen av de misstänkta personernas biometriska och genetiska uppgifter för att registrera dem. I enlighet med den princip om begränsade ändamål som anges i artikel 4.1 b i direktivet, ska dessa ändamål vara ”särskilda, uttryckligt angivna och berättigade”. Villkoret enligt vilket behandlingen av biometriska och genetiska uppgifter ska vara tillåten ”endast om det är absolut nödvändigt” motsvarar visserligen, såsom påpekats i punkterna 117–119 i förevarande dom, ett krav på ett starkare skydd för vissa kategorier av uppgifter. Villkoret utgör emellertid inte desto mindre en specifik tillämpning på de kategorier av uppgifter som avses i denna artikel 10 av principen om uppgiftsminimering, vilken anges i artikel 4.1 c i direktivet. Enligt denna princip ska personuppgifter vara adekvata, relevanta och inte för omfattande i förhållande till de syften för vilka de behandlas.
Mot bakgrund av artikel 4.1 a i samma direktiv ska vidare räckvidden av detta krav även fastställas med hänsyn till artikel 8.1 i direktivet, enligt vilken medlemsstaterna ska föreskriva att behandling ska vara laglig endast om och i den mån den är nödvändig för att utföra en uppgift som utförs av en behörig myndighet för de ändamål som anges i artikel 1.1 i direktivet, samt med hänsyn till artikel 8.2 i direktivet, enligt vilken medlemsstaternas nationella rätt som reglerar behandling inom tillämpningsområdet för detta direktiv åtminstone ska specificera syftet med behandlingen, vilka personuppgifter som ska behandlas och behandlingens ändamål.
Ändamålen med behandlingen av biometriska och genetiska uppgifter kan således i detta avseende inte anges i alltför allmänna termer, utan måste definieras på ett tillräckligt precist och konkret sätt för att det ska vara möjligt att bedöma huruvida denna behandling är ”absolut nödvändig”.
Kravet på att behandlingen av känsliga uppgifter ska vara ”absolut nödvändig” innebär dessutom en särskilt strikt kontroll i detta sammanhang av iakttagandet av principen om uppgiftsminimering.
För det första framgår det i detta avseende av skäl 26 i direktiv 2016/680 att det kravet på nödvändighet är uppfyllt när det eftersträvade målet av allmänt samhällsintresse inte rimligen kan uppnås på ett lika effektivt sätt genom andra medel som i mindre utsträckning inskränker de registrerades grundläggande rättigheter, särskilt rätten till respekt för privatlivet och rätten till skydd för personuppgifter enligt artiklarna 7 och 8 i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 augusti 2022, Vyriausioji tarnybinės etikos komisija,
C‑184/20
,
EU:C:2022:601
, punkt
och där angiven rättspraxis). Med hänsyn till det utökade skyddet för enskilda med avseende på behandling av känsliga uppgifter ska den registeransvarige försäkra sig om att detta mål inte kan uppnås genom andra kategorier av uppgifter än dem som räknas upp i artikel 10 i direktiv 2016/680.
För det andra innebär kravet på att behandlingen ska vara ”absolut nödvändig”, med hänsyn till de betydande risker som behandlingen av känsliga uppgifter innebär för de registrerades fri- och rättigheter, särskilt i samband med de uppdrag hos behöriga myndigheter som svara mot de ändamål som anges i artikel 1.1 i direktiv 2016/680, att den särskilda betydelsen av det mål som en sådan behandling är avsedd att uppnå ska beaktas. Denna betydelse kan bland annat bedömas med hänsyn till arten av det eftersträvade målet, bland annat med beaktande av den omständigheten att behandlingen tjänar ett konkret mål som har samband med förebyggande av brott eller sådana hot mot den allmänna säkerheten som är särskilt allvarliga, bekämpandet av sådana brott eller skydd mot sådana hot samt mot bakgrund av de särskilda omständigheter under vilka behandlingen utförs.
Mot bakgrund av det ovan anförda finner domstolen att nationell lagstiftning enligt vilken en systematisk insamling av biometriska och genetiska uppgifter föreskrivs för varje person som misstänks för ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal i princip strider mot kravet i artikel 10 i direktiv 2016/680, enligt vilket behandling av de särskilda kategorier av uppgifter som avses i denna artikel ska tillåtas ”endast om det är absolut nödvändigt”.
En sådan lagstiftning kan nämligen leda till en insamling av biometriska och genetiska uppgifter, utan åtskillnad och generellt, om de flesta misstänkta personer, eftersom begreppet ”uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal” är av särskilt allmän karaktär och kan tillämpas på ett stort antal brott, oberoende av deras art och allvar.
Enligt en sådan lagstiftning begränsas visserligen tillämpningsområdet för insamlingen av biometriska och genetiska uppgifter till personer som är föremål för en förundersökning under det straffrättsliga förfarandet, det vill säga personer avseende vilka det finns tungt vägande skäl att anta att de har begått ett brott i den mening som avses i artikel 6 a i direktiv 2016/680. Enbart den omständigheten att en person misstänks för ett uppsåtligt brott som omfattas av allmänt åtal kan emellertid inte i sig anses utgöra en omständighet som gör det möjligt att anta att insamlingen av vederbörandes biometriska och genetiska uppgifter är absolut nödvändig med hänsyn till ändamålen för denna insamling och de kränkningar av de grundläggande rättigheterna, i synnerhet rätten till respekt för privatlivet och skyddet för personuppgifter enligt artiklarna 7 och 8 i stadgan, som insamlingen ger upphov till.
Om det således finns tungt vägande skäl att anta att den berörda personen har begått ett brott som motiverar att en förundersökning inleds, vilket förutsätter att det redan har lagts fram tillräcklig bevisning för att personen varit inblandad i brottet, kan det förekomma fall där insamlingen av såväl biometriska som genetiska uppgifter faktiskt inte är nödvändig i det pågående straffrättsliga förfarandet.
Sannolikheten för att en misstänkt persons biometriska och genetiska uppgifter däremot är absolut nödvändiga i andra förfaranden än det förfarande i vilket förundersökningen sker kan endast fastställas med beaktande av samtliga relevanta omständigheter, såsom bland annat arten och allvaret av det förmodade brott som personen misstänks för, de särskilda omständigheterna kring brottet, det eventuella sambandet mellan brottet och andra pågående förfaranden samt personens brottshistorik eller profil.
Under dessa omständigheter ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida det, i syfte att säkerställa effektiviteten av artikel 10 i direktiv 2016/680, är möjligt att tolka den nationella lagstiftning enligt vilken denna insamling får ske med tvång på ett sätt som är förenligt med unionsrätten. Det ankommer särskilt på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida det enligt nationell rätt är möjligt att bedöma om det är ”absolut nödvändigt” att samla in såväl den berörda personens biometriska som dess genetiska uppgifter för att registrera dem. I detta avseende finns det bland annat anledning att kontrollera om arten och allvaret av det brott som den berörda personen misstänks för i det ifrågavarande straffrättsliga förfarandet i det nationella målet eller om andra relevanta omständigheter, såsom dem som avses i punkt 132 ovan, är sådana att en sådan ”absolut nödvändighet” kan konstateras. Vidare ska det säkerställas att den insamling av personuppgifter gällande civilrättslig ställning, vilken också föreskrivs vid polisregistrering, såsom den bulgariska regeringen har bekräftat i ett skriftligt svar på en fråga från domstolen, inte i sig är tillräcklig för att uppnå de eftersträvade målen.
Om en sådan prövning av beslutet att samla in biometriska och genetiska uppgifter inte garanteras i nationell rätt, ankommer det på den hänskjutande domstolen att säkerställa den ändamålsenliga verkan av artikel 10 genom att avslå polismyndighetens ansökan om tillstånd att få genomföra denna insamling med tvång.
Av det ovan anförda följer att artikel 10 i direktiv 2016/680, jämförd med artiklarna 4.1 a, b och c samt 8.1 och 8.2 i detta direktiv, ska tolkas så, att den utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken föreskrivs en systematisk insamling av biometriska och genetiska uppgifter från varje person som är misstänkt för uppsåtlig brottslighet som omfattas av allmänt åtal för registrering, utan att det föreskrivs någon skyldighet för den behöriga domstolen att pröva och visa dels att denna insamling är absolut nödvändig för att uppnå de konkreta mål som eftersträvas, dels att dessa mål inte kan uppnås genom åtgärder som utgör ett mindre allvarligt ingrepp i den berörda personens rättigheter och friheter.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

1)
Artikel 10 a i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/680 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behöriga myndigheters behandling av personuppgifter för att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, och det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av rådets rambeslut 2008/977/RIF, jämförd med artikel 52 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna,
ska tolkas så,
att polismyndigheternas behandling av biometriska och genetiska uppgifter i sin utredningsverksamhet, för att bekämpa brott och upprätthålla allmän ordning, är tillåten enligt en medlemsstats nationella rätt, i den mening som avses i artikel 10 a i direktivet, om denna nationella lagstiftning innehåller en tillräckligt klar och tydlig rättslig grund för att tillåta denna behandling. Den omständigheten att den nationella rättsakt som innehåller en sådan rättslig grund hänvisar till Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv 95/46/EG (allmän dataskyddsförordning) och inte till direktiv 2016/680 kan inte i sig påverka förekomsten av ett sådant tillstånd, förutsatt att det på ett tillräckligt klart, precist och otvetydigt sätt framgår av tolkningen av samtliga tillämpliga bestämmelser i nationell rätt att behandlingen av de aktuella biometriska och genetiska uppgifterna omfattas av tillämpningsområdet för detta direktiv och inte av tillämpningsområdet för förordningen.

2)
Artikel 6 a i direktiv 2016/680 samt artiklarna 47 och 48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
ska tolkas så,
att de inte utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken den behöriga brottmålsdomstolen, när den person som misstänks för ett brott som omfattas av allmänt åtal vägrar att frivilligt samarbeta vid insamlingen av biometriska och genetiska uppgifter om honom eller henne för polisregistrering, är skyldig att tillåta att denna insamling sker med tvång, trots att den saknar behörighet att pröva huruvida det föreligger tungt vägande skäl att anta att den berörda personen har begått det brott för vilket den misstänks, under förutsättning att det i nationell rätt garanteras en senare effektiv domstolsprövning av villkoren för denna förundersökning som ligger till grund för tillståndet att genomföra insamlingen.

3)
Artikel 10 i direktiv 2016/680, jämförd med artiklarna 4.1 a, b och c samt 8.1 och 8.2 i detta direktiv,
ska tolkas så,
att den utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken föreskrivs en systematisk insamling av biometriska och genetiska uppgifter från varje person som är misstänkt för uppsåtlig brottslighet som omfattas av allmänt åtal för registrering, utan att det föreskrivs någon skyldighet för den behöriga domstolen att pröva och visa dels att denna insamling är absolut nödvändig för att uppnå de konkreta mål som eftersträvas, dels att dessa mål inte kan uppnås genom åtgärder som utgör ett mindre allvarligt ingrepp i den berörda personens rättigheter och friheter.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: bulgariska.