CELEX: 62018CJ0245
Begäran om förhandsavgörande
Betaltjänster på den inre marknaden
Direktiv 2007/64/EG
Artikel 74.2
Betalningsorder genom överföring
Betalaren har angett en felaktig unik identifikationskod
Betalningstransaktionen genomfördes på grundval av den unika identifikationskoden
Det ansvar som åvilar mottagarens betaltjänstleverantör

Begäran  om  förhandsavgörande  avser  tolkningen  av  artiklarna 74  och  75  i  Europaparlamentets  och  rådets  direktiv 2007/64/EG  av  den  13 november 2007  om  betaltjänster  på  den  inre  marknaden  och  om  ändring  av  direktiven 97/7/EG,  2002/65/EG,  2005/60/EG  och  2006/48/EG  samt  upphävande  av  direktiv 97/5/EG  (EUT L 319,  2007, s. 1).
Begäran  har  framställts  i  ett  mål  mellan  Tecnoservice  Int.  Srl,  i  konkurs  (nedan  kallat  Tecnoservice)  och  Poste  Italiane  SpA  angående  en  betalning  av  ett  penningbelopp  som  skett  till  fel  mottagare  på  grund  av  att  betalaren  lämnat  en  felaktig  unik  identifikationskod.

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt
I skälen 40,  43  och  48  i  direktiv 2007/64  anges  följande:
”(40)      Det  är  av  avgörande  betydelse  för  en  helt  integrerad  direkthantering  av  betalningar,  och  för  rättssäkerheten  vad  gäller  underliggande  inbördes  skyldigheter  mellan  betaltjänstanvändare,  att  hela  det  belopp  som  betalaren  överför  krediteras  betalningsmottagarens  konto.  …
…
(43)      För  att  betalningar  inom  [Europeiska  unionen]  ska  göras  mer  effektiva,  bör  en  maximal  tid  på  en  dag  tillämpas  för  alla  betalningsorder  som  initierats  av  betalaren  i  euro  eller  valutan  i  en  medlemsstat  utanför  euroområdet,  inklusive  betalningar  och  penningöverföringar.  …  Med  tanke  på  att  de  nationella  infrastrukturerna  för  betalningar  ofta  är  mycket  effektiva,  bör  medlemsstaterna,  för  att  förhindra  att  de  nuvarande  servicenivåerna  försämras,  i  lämpliga  fall  dock  få  behålla  eller  fastställa  bestämmelser  om  kortare  genomförandetider  än  en  bankdag.
…
(48)      Det  bör  vara  möjligt  för  betaltjänstleverantören  att  klart  ange  vilken  information  som  krävs  för  att  utföra  betalningsordern  korrekt.  För  att  undvika  uppsplittring  och  inte  äventyra  inrättandet  av  integrerade  betalningssystem  inom  [unionen]  bör  medlemsstaterna  dock  inte  kunna  kräva  att  en  särskild  identifikationskod  används  för  betalningstransaktioner.  Detta  bör  emellertid  inte  hindra  medlemsstaterna  från  att  kräva  att  betalarens  betaltjänstleverantör  iakttar  tillbörlig  försiktighet  och,  när  det  är  tekniskt  möjligt  och  inte  kräver  manuellt  ingripande,  kontrollerar  att  den  unika  identifikationskoden  stämmer  och,  om  den  unika  identifikationskoden  inte  stämmer,  vägrar  att  utföra  betalningsordern  och  informerar  betalaren  om  detta.  Betaltjänstleverantörens  ansvar  bör  vara  begränsat  till  att  gälla  att  varje  betalningstransaktion  utförs  korrekt  i  enlighet  med  betalningsordern  från  betaltjänstanvändaren.”
I  artikel 4  i  direktivet  anges  följande:
”I  detta  direktiv gäller  följande  definitioner:
…
5.
betalningstransaktion
:  en  åtgärd  som  initieras  av  betalaren  eller  betalningsmottagaren  vid  placering,  överföring  eller  uttag  av  medel,  oberoende  av  eventuella  underliggande  förpliktelser  mellan  betalaren  och  betalningsmottagaren.
…
21.
unik  identifikationskod
:  en  kombination  av  bokstäver,  siffror  eller  symboler  som  betaltjänstleverantören  uppger  för  betaltjänstanvändaren  och  som  denne  ska  uppge  för  att  på  ett  otvetydigt  sätt  identifiera  den  andre  betaltjänstanvändaren  och/eller  dennes  betalkonto  för  en  betalningstransaktion.
…”
I  avdelning  III  i  direktivet  återfinns  kapitel 2  med  rubriken  ”Enstaka  betalningstransaktioner”.  Artikel 37  i detta  kapitel har  rubriken  ”Information  och  villkor”.  Artikel 37.1  har  följande  lydelse:
”Medlemsstaterna  ska  se  till  att  följande  information  och  villkor  lämnas  till  eller  görs  tillgängliga  för  betaltjänstanvändaren:
a)      En  specificering  av  den  information  eller  unika  identifikationskod  som  betaltjänstanvändaren  måste  uppge  för  att  en  betalningsorder  ska  genomföras  korrekt.
…”
Kapitel 3,  med  rubriken  ”Ramavtal”,  i  avdelning  III  i  direktivet,  innefattar  artikel 42,  som  har  rubriken  ”Information  och  villkor”.  Denna  artikel har  följande  lydelse:
”Medlemsstaterna  ska  se  till  att  följande  information  och  villkor  lämnas  till  betaltjänstanvändaren:
…
2.      Om  användning  av  betaltjänsten:
…
b)      En  specifikation  av  den  information  eller  unika  identifikationskod  som  betaltjänstanvändaren  måste  ange  för  att  en  betalningsorder  ska  genomföras  korrekt.
…”
I  artikel 74  i  direktiv 2007/64,  med  rubriken  ”Felaktiga  unika  identifikationskoder”,  föreskrivs  följande:
”1.      Om  en  betalningsorder  genomförs  med  hjälp  av  en  unik  identifikationskod,  ska  betalningsordern  anses  ha  genomförts  korrekt  vad  avser  den  betalningsmottagare  som  angetts  i  den  unika  identifikationskoden.
2.      Om  den  unika  identifikationskod  som  lämnats  av  betaltjänstanvändaren  är  felaktig,  ska  betaltjänstleverantören  inte  vara  ansvarig  enligt  artikel 75  för  att  betalningstransaktionen  inte  genomförts  eller  för  brister  i  genomförandet  av  den.
Betalarens  betaltjänstleverantör  ska  dock  vidta  skäliga  åtgärder  för  att  återvinna  de  medel  som  betalningstransaktionen  avsåg.
…
3.      Om  en  betaltjänstanvändare  lämnar  information  utöver  den  som  närmare  anges  i  artiklarna 37.1  a  eller  42.2  b,  ska  betaltjänstleverantören  endast  vara  ansvarig  för  genomförandet  av  betalningstransaktioner  i  enlighet  med  den  unika  identifikationskod  som  betaltjänstanvändaren  har  angivit.”
I artikel 75  i  direktivet,  med  rubriken  ”Betalningstransaktioner  som  inte  genomförts  eller  genomförts  bristfälligt”,  föreskrivs  i  huvudsak,  i punkterna 1  och  2,  att  skyldigheterna  uppkommer  ”utan  att  det  påverkar  tillämpningen  av  …  artikel 74.2  och  74.3”  i  direktivet.

Italiensk rätt
Direktiv 2007/64  införlivades  med  italiensk  rätt  genom  decreto  legislativo  n.  11,  recante  attuazione  della  direttiva  2007/64/EG  (lagstiftningsdekret nr 11  om  införlivande  av  direktiv 2007/64/EG)  av  den  27 januari 2010  (ordinarie  tillägg  till  GURI nr 36  av  den  13 februari 2010)  (nedan  kallat  lagstiftningsdekret nr 11/2010).
Artiklarna 24  och  25  i  lagstiftningsdekret nr 11/2010  införlivar  artiklarna 74  och  75  i  direktiv 2007/64  genom  att  använda  nästan  samma  lydelse.

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Den  3 augusti 2015  lämnade  en  av  Tecnoservice  gäldenärer  en  betalningsorder  till  sin  bank  att  genom  en  banköverföring  göra  en  betalning  till  det  bolaget  genom  att  kreditera  ett  konto  hos  Poste  Italiane.  Detta  konto  identifierades  genom  en  unik  identifikationskod,  i  den  mening  som  avses  i  artikel 4  led  21  i  direktiv 2007/64,  det  vill  säga  genom  en  internationellt  bankkontonummer  (IBAN-nummer).  I  betalningsordern  angavs  även  namnet  på  mottagaren  av  denna  betalning,  nämligen  Tecnoservice.
Betalningen  gjordes  till  det  konto  som  motsvarade  det  angivna  IBAN-numret.  Det  konstaterades  emellertid  att  betalningen  gjorts  till  förmån  för  en  annan  enhet  än  Tecnoservice,  som  därför  aldrig  mottog  det  förfallna  beloppet.
Tecnoervice  väckte  talan  mot  Poste  Italiane  vid  Tribunale  ordinario  di  Udine  (domstol  i  första  instans  i  Udine,  Italien),  den  hänskjutande  domstolen,  och  gjorde  gällande  att  Poste  Italiane  var  ansvarig  för  att  ha  underlåtit  att  kontrollera  huruvida  IBAN-numret  som  angetts  av  betalaren  motsvarade  betalningsmottagarens  namn.  Poste  Italiane  hade  således  överfört  det  aktuella  beloppet  till  fel  mottagare,  trots  att  det  fanns  tillräckliga  uppgifter  för  att  kunna  konstatera  att  den  unika  identifikationskoden  var  felaktig.
Enligt  Poste  Italiane  är  bolaget  inte  ansvarigt,  eftersom  det  genomförde  betalningen  till  det  konto  som  motsvarade  det  IBAN-nummer  som  betalaren  angett  och  det  inte  är  skyldigt  att  göra  någon  ytterligare  kontroll.
Den  hänskjutande  domstolen  har  påpekat  att  det  i  bestämmelserna  i  direktiv 2007/64  i  huvudsak  föreskrivs  att  en  betalningsorder  som  genomförts  med  hjälp  av  en  unik  identifikationskod  ska  anses  ha  genomförts  korrekt.
Den  anser  emellertid  att  artiklarna 74  och  75  i  direktiv 2007/64,  och  följaktligen  de  relevanta  bestämmelserna  i  nationell  rätt,  kan  tolkas  på  två  olika  sätt.
Enligt  den  första  tolkningen  gäller  dessa  båda artiklar  endast  i  förhållandet  mellan  betalaren  och  dennes  bank  och  inte  i  förhållandet  mellan  betalningsmottagarens  bank  och  andra  berörda  parter,  såsom  betalaren,  den  faktiska  betalningsmottagaren  eller  den  felaktiga  betalningsmottagaren.  I  detta  fall  ska  på  det  sistnämnda  förhållandet  enbart  nationell  lagstiftning  tillämpas,  vilken  ofta  bygger  på  andra  och  mer  omfattande  ansvarsregler  än  de  som  föreskrivs  i  detta  direktiv.
Enligt  den  andra  tolkningen  är  dessa  båda  artiklar  tillämpliga  på  betalningstransaktionen  som  helhet,  vilken  även  innefattar  åtgärder  som  vidtas  av  mottagarens  bank.  I  det  fallet  är  ansvaret  för  betalningsmottagarens  betaltjänstleverantör  också  enbart  kopplat  till  iakttagandet  av  det  IBAN-nummer  som  angetts  av  betalaren.
Den  hänskjutande  domstolen  har  härvidlag  påpekat  att  de  organ  som  ansvarar  för  tvistlösning  utanför  domstol  inom  ramen  för  Arbitro  bancario  e  Finanziario  (ombudsmannen  för  bank-  och  finansfrågor,  Italien)  har  fattat  olika  beslut  på  detta  område,  medan  den  myndighet  som  ansvarar  för  samordningen  mellan  dessa  organ  förklarat  att  den  förordar  den  andra  tolkningen.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Tribunale  di  Udine  (domstolen  i  första  instans  i  Udine)  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  fråga  till  domstolen:
”Ska  artiklarna 74  och  75  i  direktiv [2007/64]  som  avser  betaltjänstleverantörers  skyldigheter  och  ansvarsbegränsningar,  i  den  lydelse  såsom  de  införlivats  med  den  italienska  rättsordningen  genom  artiklarna 24  och  25  i  lagstiftningsdekret nr 11/2010,  tolkas  så,  att  de  endast  är  tillämpliga  på  betalarens  betaltjänstleverantör  såsom  den  som  beställer  utförandet  av  en  sådan  tjänst,  eller  ska  de  tolkas  så,  att  de  även  är  tillämpliga  på  betalningsmottagarens  betaltjänstleverantör?”

Prövning av tolkningsfrågan
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  sin  fråga  för  att  få  klarhet  i  huruvida  artiklarna 74  och  75  i  direktiv 2007/64  ska  tolkas  så,  att  när  en  betalningsorder  genomförs  med  hjälp  av  den  av  betaltjänstanvändaren  lämnade  unika  identifikationskoden,  som  inte  motsvarar  namnet  på  den  betalningsmottagare  användaren  angett,  är  då  ansvarsbegränsningen  för  betaltjänsteleverantören  endast  tillämplig  på  betalarens  betaltjänstleverantör  eller  är  ansvarsbegränsningen  även  tillämplig  på  betalningsmottagarens  betaltjänstleverantör.
Domstolen  erinrar  om  att  det  i  artikel 74.1  i  direktiv 2007/64  föreskrivs  att  ”[o]m  en  betalningsorder  genomförs  med  hjälp  av  en  unik  identifikationskod,  ska  betalningsordern  anses  ha  genomförts  korrekt  vad  avser  den  betalningsmottagare  som  angetts  i  den  unika  identifikationskoden”.  I  artikel 74.2  första stycket anges  att  ”[o]m  den  unika  identifikationskod  som  lämnats  av  betaltjänstanvändaren  är  felaktig,  ska  betaltjänstleverantören  inte  vara  ansvarig  enligt  artikel 75  för  att  betalningstransaktionen  inte  genomförts  eller  för  brister  i  genomförandet  av  den”.
Eftersom  det  framgår  av  handlingarna  i  målet  vid  EU-domstolen  att  den  hänskjutande  domstolens  osäkerhet  i  huvudsak  rör  tolkningen  av  artikel 74.2  i  direktiv 2007/64,  som  uttryckligen  avser  fall  där  den  unika  identifikationskod  som  lämnats  av  betaltjänstanvändaren  är  felaktig,  är  det  tillräckligt  att  tolka  denna  bestämmelse  för  att  kunna  ge  den  hänskjutande  domstolen  ett  användbart  svar.
Det  följer  av  domstolens  fasta  praxis  att  vid  tolkningen  av  en  unionsbestämmelse  ska  inte  bara  lydelsen  beaktas,  utan  också  sammanhanget  och  de  mål  som  eftersträvas  med  de  föreskrifter  som  bestämmelsen  ingår  i  (dom  av  den  2 september 2015,  Surmačs,  C‑127/14,  EU:C:2015:522, punkt 28  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  16 november 2016,  DHL  Express  (Austria),  C‑2/15,  EU:C:2016:880, punkt 19).
I  förevarande  fall  kan  det  konstateras  att  det  enligt  lydelsen  i  artikel 74.2  första  stycket  i  direktiv 2007/64,  som  enbart  använder  uttrycket  ”betaltjänstleverantör”,  inte  görs  någon  åtskillnad  mellan  olika  betaltjänstleverantörer.  Mot  bakgrund  av  denna  ordalydelse,  är  ansvarsbegränsningen  enligt  denna  bestämmelse  således  tillämplig  på  alla  leverantörer  som  deltar  i  transaktionen,  och  inte  enbart  på  en  av  dem.
Denna  bokstavstolkning  stöds  av  det  sammanhang  som bestämmelsen  ingår i.  För  det  första  definieras  nämligen  begreppet  ”betalningstransaktion”  vad  avser  tillämpningen  av  direktiv 2007/64  i  direktivets  artikel 4  led  5  som  ”en  åtgärd  som  initieras  av  betalaren  eller  betalningsmottagaren”,  vid  placering,  överföring  eller  uttag  av  medel,  oberoende  av  eventuella  underliggande  förpliktelser  mellan  betalaren  och  betalningsmottagaren.  Det  framgår  av  denna  definition  att  begreppet  betalningstransaktion  avser  en  enda,  övergripande  transaktion  mellan  betalaren  och  betalningsmottagaren,  och  inte  enbart  de  enskilda  förhållandena  mellan  betalaren  och  dennes  tjänsteleverantör  respektive  betalningsmottagaren  och  dennes  betaltjänstleverantör.
För  det  andra  krävs  det enligt  artikel 74.2  andra  stycket  i  direktiv 2007/64  endast att ”betalarens  betaltjänstleverantör”  ska  vidta  skäliga  åtgärder  för  att  återvinna  de  medel  som  betalningstransaktionen  avsåg.  Om  unionslagstiftaren  hade  velat  begränsa  verkningarna  av  artikel 74.2  första  stycket  i  direktiv 2007/64  till  att  enbart  omfatta  betalarens  betaltjänstleverantör  vad  gäller  betalningar  som  genomförs  med  hjälp  av  en  unik  identifikationskod  som  lämnats  av  användaren,  skulle  det  följaktligen  även  ha  angetts  i  denna  bestämmelse.
Tolkningen  av  artikel 74.2  i  direktiv 2007/64,  såsom  den  redogjorts  för  i punkt 25  i  denna  dom,  stöds  även  av  de  mål  som  eftersträvas  med  detta  direktiv.  Domstolen  påpekar  att  det  framgår  av skäl 40  i  direktiv 2007/64  att  direktivet  syftar  till  att  säkerställa  en  helt  integrerad  direkthantering  av  betalningar  och  enligt skäl 43  syftar  direktivet  till  effektivare  och  snabbare  betalningar.  Dessa  mål  som  eftersträvar  direktbehandling  och  snabbare  betalningar  tillgodoses  bättre  genom  en  tolkning  av  bestämmelsen  som  innebär  att  ansvaret  begränsas  för  både  betalarens  och  betalningsmottagarens  betaltjänstleverantör,  varvid  de  undantas  från  skyldigheten  att  kontrollera  om  den  unika  identifikationskod  som  lämnats  av  betaltjänstanvändaren  verkligen  motsvarar  den  person  som  angetts  som  mottagare.
Det  bör  dessutom  påpekas  att  det  i skäl 48  i  direktiv 2007/64  anges  att  medlemsstaterna  visserligen  inte  är  förhindrade  att  föreskriva,  när  det  är  tekniskt  möjligt  och  inte  kräver  manuellt  ingripande,  att  ”betalarens”  betaltjänstleverantör  ska  iaktta  tillbörlig  försiktighet.  Det  är  dock  utan  att  göra  någon  åtskillnad  mellan  dessa  båda  kategorier  av betaltjänstleverantörer  som  det  anges  att  betaltjänstleverantörens  ansvar  bör  vara  begränsat  till  att  varje  betalningstransaktion  utförs  korrekt  i  enlighet  med  betalningsordern  från  betaltjänstanvändaren.
Av  det  anförda  följer  att  tolkningsfrågan  ska  besvaras  enligt  följande.  Artikel 74.2  i  direktiv 2007/64  ska  tolkas  så,  att  när  en  betalningsorder  genomförs  med  hjälp  av  den  av  betaltjänstanvändaren  lämnade  unika  identifikationskoden,  och  denna  inte  motsvarar  namnet  på  den  betalningsmottagare  användaren  angett,  är  den  ansvarsbegränsning  för  betaltjänsteleverantören  som  föreskrivs  i  denna  bestämmelse  tillämplig  såväl  på  betalarens  betaltjänstleverantör  som  på  betalningsmottagarens  betaltjänstleverantör.

Rättegångskostnader
Eftersom  förfarandet  i  förhållande  till  parterna  i  det  nationella  målet  utgör  ett  led  i  beredningen  av  samma  mål,  ankommer  det  på  den  hänskjutande  domstolen  att  besluta  om  rättegångskostnaderna.  De  kostnader  för  att  avge  yttrande  till  domstolen  som  andra  än  nämnda  parter  har  haft  är  inte  ersättningsgilla.
Mot  denna  bakgrund  beslutar  domstolen  (tionde  avdelningen)  följande:
Artikel 74.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG av den 13 november 2007 om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven 97/7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv 97/5/EG ska tolkas så, att när en betalningsorder genomförs med hjälp av den av betaltjänstanvändaren lämnade unika identifikationskoden, och denna inte motsvarar namnet på den betalningsmottagare användaren angett, är den ansvarsbegränsning för betaltjänsteleverantören som föreskrivs i denna bestämmelse tillämplig såväl på betalarens betaltjänstleverantör som på betalningsmottagarens betaltjänstleverantör.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk:  italienska.