CELEX: 62015CJ0042
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2008/48/EZ
Zaštita potrošača
Potrošački krediti
Članak 1., članak 3. točka (m), članak 10. stavci 1. i 2., članak 22. stavak 1. i članak 23.
Tumačenje izraza ,na papiru’ i ,na nekom drugom trajnom mediju’
Ugovor koji upućuje na drugi dokument
Zahtjev ,pisanog oblika’ u smislu nacionalnog prava
Navođenje traženih informacija upućivanjem na objektivne pokazatelje
Elementi koje je potrebno navesti u ugovoru o kreditu s fiksnim trajanjem
Posljedice nepostojanja obveznih informacija
Proporcionalnost

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1., članka 3. točke (m), članka 10. stavaka 1. i 2., članka 22. stavka 1. kao i članka 23. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (
SL L 133, str. 66
., ispravci u
SL 2009., L 207, str. 14
.;
SL 2010., L 199, str. 40
.; i
SL 2015., L 36, str. 15
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Home Credit Slovakia, a.s. i Kláre Bíróove vezano uz zahtjev za plaćanje preostalih iznosa koji se duguju u okviru kredita koji je to društvo odobrilo potonjoj i u odnosu na koji je ona u zakašnjenju s plaćanjem.
Pravni okvir
Pravo Unije
U uvodnim izjavama 7., 9., 10., 19., 30., 31. i 47. Direktive 2008/48 navodi se:
„(7)
Kako bi se što lakše došlo do unutarnjeg tržišta potrošačkih kredita koje dobro funkcionira, usklađeni okvir Zajednice potrebno je predvidjeti u čitavom nizu osnovnih područja. […]
[…]
(9)
Potpuno usklađivanje potrebno je kako bi se osiguralo da svi potrošači u Zajednici uživaju visoku i ekvivalentnu razinu zaštite svojih interesa i stvaranja istinskog unutarnjeg tržišta. Stoga državama članicama ne bi trebalo dozvoliti zadržavanje ni uvođenje nacionalnih odredaba drugačijih od onih utvrđenih u ovoj Direktivi. Međutim, takvo bi ograničenje trebalo primjenjivati samo u slučajevima kada postoje odredbe usklađene s ovom Direktivom. Kada ne postoje tako usklađene odredbe, države članice trebale bi slobodno odlučiti hoće li zadržati ili uvesti nacionalno zakonodavstvo. […]
(10)
Definicije sadržane u ovoj Direktivi određuju opseg usklađivanja. Obveza država članica da provedu odredbe ove Direktive trebala bi stoga biti ograničena na opseg određen tim definicijama. […]
[…]
(19)
Kako bi se potrošačima omogućilo da odluke donose potpuno upoznati s činjenicama, treba im odgovarajuće informacije o uvjetima i troškovima kredita te o njihovim obvezama, a koje potrošači mogu ponijeti sa sobom i razmotriti, pružiti prije donošenja odluke o ugovoru o kreditu. […]
[…]
(30)
Ovom se Direktivom ne uređuju pitanja ugovornog prava o valjanosti ugovora o kreditu. Stoga, u tom području države članice smiju zadržati ili uvoditi nove nacionalne odredbe koje su u skladu s pravom Zajednice. Države članice smiju regulirati pravni režim kojim se uređuju ponude za sklapanje ugovora o kreditu, posebno o tome kada je treba dati i o razdoblju tijekom kojega je ona obvezujuća za vjerovnika. Ako se takva ponuda daje u isto vrijeme kada se daju i informacije prije sklapanja ugovora predviđene ovom Direktivom, nju bi, kao i sve druge dodatne informacije koje vjerovnik može htjeti pružiti potrošaču, trebalo dati u zasebnom dokumentu koji se može priložiti Standardnim europskim informacijama o potrošačkim kreditima.
(31)
S ciljem omogućavanja potrošačima da se upoznaju sa svojim pravima i obvezama prema ugovoru o kreditu, isti bi trebao sadržavati sve potrebne informacije u jasnom i sažetom obliku.
[…]
(47)
Države bi članice trebale utvrditi pravila o sankcijama koje bi se primjenjivale na povredu nacionalnih odredaba donesenih prema ovoj Direktivi te osigurati da se one provode. I dok odabir sankcija i dalje ostaje diskrecijsko pravo država članica, predviđene bi sankcije trebale biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”
Sukladno članku 1. te direktive, naslovljenom „Predmet”:
„Svrha ove Direktive jest usklađivanje određenih aspekata zakona i drugih propisa država članica o ugovorima koji obuhvaćaju potrošačke kredite.”
Članak 3. te direktive, naslovljen „Definicije”, pod točkom (m) navodi:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(m)
‚trajni medij’ [znači] svaki instrument koji omogućava potrošaču spremanje informacija koje su mu osobno namijenjene tako da mu budu dostupne za kasniju uporabu toliko dugo koliko je potrebno za svrhe tih informacija i koji omogućava nepromijenjeno prikazivanje pohranjenih informacija”.
Članak 10. iste direktive naslovljen „Informacije koje treba uključiti u ugovore o kreditu” određuje:
„1.   Ugovori o kreditu sastavljaju se na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju.
Sve ugovorne stranke dobivaju primjerak ugovora o kreditu. Ovaj članak ne dovodi u pitanje bilo kakva nacionalna pravila koja se odnose na valjanost sklapanja ugovora o kreditu koji su u skladu s pravom Zajednice.
2.   Ugovor o kreditu jasno i sažeto definira:
(a)
vrstu kredita;
(b)
identitete i zemljopisne adrese ugovornih strana, kao i, ako je to primjenljivo, identitet i zemljopisnu adresu uključenog kreditnog posrednika;
(c)
trajanje ugovora o kreditu;
(d)
ukupan iznos kredita i uvjete koji uređuju povlačenje novca na temelju ugovora o kreditu;
(e)
u slučaju kredita u obliku odgode plaćanja za specifične proizvode ili usluge ili u slučaju povezanih ugovora o kreditu, te proizvode ili usluge i njihovu cijenu za gotovinu;
(f)
stopu zaduživanja, uvjete koji uređuju primjenu te stope te, kada su ti podaci dostupni, bilo koji indeks ili referentnu stopu koji se primjenjuje na inicijalnu stopu zaduživanja, kao i razdoblja, uvjete i postupke promjene te stope zaduživanja te, ako se u različitim okolnostima primjenjuju različite stope zaduživanja, gore navedene informacije u odnosu na sve stope koje se primjenjuju;
(g)
efektivnu kamatnu stopu i ukupan iznos koji je potrošač dužan platiti izračunan u trenutku sklapanja ugovora o kreditu; treba spomenuti sve pretpostavke primijenjene u izračunu te stope;
(h)
iznos, broj i učestalost uplata koje je potrošač dužan izvršiti te, kada je to primjereno, redoslijed kojim će se te uplate koristiti za plaćanje preostalih anuiteta koji se naplaćuju po različitim stopama zaduživanja u svrhu povrata;
(i)
kada je uključena amortizacija glavnice ugovora o kreditu s fiksnim trajanjem, pravo potrošača da dobije, na zahtjev i besplatno, u bilo kojem trenutku tijekom trajanja ugovora o kreditu, računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice.
U amortizacijskoj tablici naznačene su preostale uplate koje treba izvršiti i razdoblja i uvjeti koji se odnose na plaćanje tih iznosa; tablica sadrži specifikaciju svake uplate pokazujući amortizaciju glavnice, kamate izračunane na temelju stope zaduživanja te, prema potrebi, sve eventualne dodatne troškove; ako kamatna stopa nije fiksna ili kada se dodatni troškovi mogu promijeniti prema ugovoru o kreditu, amortizacijska tablica naznačuje, jasno i sažeto, da će podaci u toj tablici ostati valjani samo do trenutka u kojem se promijeni stopa zaduživanja ili dodatni troškovi u skladu s ugovorom o kreditu;
(j)
ako treba platiti pristojbe i kamate bez amortizacije glavnice, izjavu koja pokazuje razdoblja i uvjete plaćanja kamata i svih povezanih jednokratnih i višekratnih pristojbi;
(k)
prema potrebi, pristojbe za upravljanje jednim ili većim brojem računa na kojima su vidljivi i transakcije uplata i povlačenje tranše, osim ako je otvaranje računa neobvezno, zajedno s pristojbama za korištenje sredstava plaćanja i za transakcije uplata i za povlačenje novca na temelju ugovora o kreditu, te sve druge eventualne pristojbe koje proizlaze iz ugovora o kreditu i uvjete prema kojima se te pristojbe smiju mijenjati;
(l)
kamatnu stopu koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata, kako je primjenljiva u trenutku sklapanja ugovora o kreditu i mjere za njezinu prilagodbu te, prema potrebi, sve druge eventualne pristojbe koje se moraju platiti zbog neispunjavanja obveze plaćanja;
(m)
upozorenje na posljedice izostalih uplata;
(n)
prema potrebi, izjavu o obvezi plaćanja naknada javnog bilježnika;
(o)
tražene jamce i osiguranja, ako ih ima;
(p)
postojanje ili nepostojanje prava na povlačenje iz ugovora o kreditu, razdoblje tijekom kojeg se to pravo može ostvarivati i druge uvjete koji uređuju njegovo ostvarivanje, uključujući i informacije koje se odnose na obvezu potrošača da plati glavnicu nakon povlačenja tranše i kamate u skladu s člankom 14. stavkom 3. točkom (b) i iznos kamata koji se plaća dnevno;
(q)
informacije koje se odnose na prava koja rezultiraju iz članka 15., kao i uvjete za ostvarivanje tih prava;
(r)
pravo na prijevremenu otplatu, postupak prijevremene otplate, kao i, prema potrebi, informacije o pravu vjerovnika na kompenzaciju i način na koji će se utvrđivati ta kompenzacija;
(s)
postupak koji treba slijediti prilikom ostvarivanja prava na otkazivanje ugovora o kreditu,
(t)
postoji li ili ne izvansudska pritužba i mehanizam obeštećenja za potrošače te, ako je takav slučaj, metode pristupa njima;
(u)
prema potrebi, ostale ugovorne uvjete i odredbe;
(v)
prema potrebi, ime i adresu nadležnog nadzornog tijela.
3.   Kada se primjenjuje stavak 2. točka (i), vjerovnik potrošaču, besplatno i u bilo kojem trenutku tijekom cjelokupnog trajanja ugovora o kreditu, na raspolaganje stavlja računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice.
4.   U slučaju ugovora o kreditu prema kojemu uplate koje izvršava potrošač ne rezultiraju trenutačnom odgovarajućom amortizacijom ukupnog iznosa kredita, ali se njima koristi za stvaranje glavnice kredita tijekom razdoblja i prema uvjetima utvrđenima ugovorom o kreditu ili nekim dodatnim ugovorom, informacije koje se traže prema stavku 2. obuhvaćaju i jasnu i sažetu izjavu da takav ugovor o kreditu ne omogućuje otplatu ukupnog iznosa kredita nakon povlačenja tranše prema ugovoru o kreditu, osim ako se takvo osiguranje pruži.
[…]”
Članak 14. Direktive 2008/48, naslovljen „Pravo na povlačenje iz ugovora”, u stavku 1. propisuje:
„Potrošač ima rok od 14 kalendarskih dana u kojem se može povući iz ugovora o kreditu bez navođenja bilo kakvog razloga.
Rok povlačenja počinje
(a)
ili od dana sklapanja ugovora o kreditu, ili
(b)
od dana na koji potrošač primi uvjete ugovora i informacije u skladu s člankom 10. ako je taj dan kasniji od dana iz točke (a) ovog podstavka.”
U članku 22. te direktive, naslovljenom „Usklađivanje i imperativna narav ove Direktive” određeno je:
„1.   Ako ova Direktiva sadrži usklađene odredbe, države članice ne smiju zadržati niti uvoditi nove odredbe u svoje nacionalno pravo osim onih utvrđenih ovom Direktivom.
[…]
3.   Nadalje, države članice osiguravaju da se odredbe koje one donesu u provedbi ove Direktive ne mogu zaobići kao rezultat načina formuliranja ugovora, posebno integriranjem povlačenja tranše ili ugovora o kreditu koji potpadaju pod područje primjene ove Direktive u ugovore o kreditu čija bi narav ili svrha omogućili izbjegavanje njegove primjene.
[…]”
Članak 23. te direktive, naslovljen „Sankcije”, propisuje:
„Države članice utvrđuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredaba koje se donose na temelju ove Direktive i poduzimaju sve mjere potrebne za osiguravanje njihove provedbe. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”
Prilog II. Direktive 2008/48 koji se odnosi na „Standardne europske informacije o potrošačkim kreditima” u točki 2. naslovljenoj „Opis glavnih značajki kreditnog proizvoda” sadržava rubriku pod nazivom „Obroci i, kada je to primjereno, redoslijed raspodjele obroka”. Toj rubrici pripada sljedeći opis:
„Morate platiti sljedeće:
[Iznos, broj i učestalost uplata koje treba izvršiti potrošač]
Kamate i/ili pristojbe plaćaju se na sljedeći način: […]”
Slovačko pravo
Cilj Zákona č. 129/2010 Z. z. o spotrebiteľských úveroch a o iných úveroch a pôžičkách pre spotrebiteľov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zakon br. 129/2010 o potrošačkim kreditima i drugim kreditima i zajmovima za potrošače i o izmjeni određenih drugih zakona), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: zakon br. 129/2010) jest prenošenje Direktive 2008/48 u slovačko pravo.
U skladu s člankom 9. tog zakona:
„1.   Ugovor o potrošačkom kreditu sastavlja se u pisanom obliku. Sve ugovorne stranke primaju barem jedan primjerak na papiru ili nekom drugom trajnom mediju, koji je na raspolaganju potrošaču.
2.   Osim općih odredaba iz građanskog zakonika […], ugovor o potrošačkom kreditu mora sadržavati sljedeće elemente:
[…]
k)
iznos, broj i učestalost uplata, kao i kamate i dodatne troškove, i kada je to primjereno, redoslijed kojim će se te uplate koristiti za plaćanje preostalih anuiteta koji se naplaćuju po različitim kamatnim stopama u svrhe povrata;
l)
kada je uključena amortizacija glavnice na temelju ugovora o potrošačkom kreditu s fiksnim trajanjem, pravo potrošača da traži, besplatno, u bilo kojem trenutku tijekom trajanja ugovora o kreditu, računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice iz stavka 5.
[…]”
Članak 11. stavak 1. navedenog zakona određuje:
„Smatra se da je odobreni potrošački kredit izuzet od kamata i troškova ako:
a)
ugovor o potrošačkom kreditu nema propisani pisani oblik iz članka 9. stavka 1., i ne sadržava elemente koji se traže u članku 9. stavku 2. točkama (a) do (k), (r) i (y) i u članku 10. stavku 1.,
b)
u ugovoru o potrošačkom kreditu nije pravilno naznačena efektivna kamatna stopa na štetu potrošača.”
Članak 40. Občiansky zákonník (Građanski zakonik) određuje:
„1.   Pravni akt je ništav ako nije sastavljen u obliku određenom zakonom ili sporazumom stranaka.
[…]
3.   Svaki pravni akt sastavljen u pisanom obliku valjan je ako ga je potpisao njegov autor. Ako u njegovu sastavljanju sudjeluje više osoba, na istom se dokumentu ne mora nužno nalaziti potpis svih sudionika, osim ako je propisom drukčije određeno. U slučajevima u kojima je to uobičajeno, potpis mogu zamijeniti elektronička sredstva.
4.   Zahtjev pisanog oblika ispunjen je ako je pravni akt sklopljen posredstvom teleksa, telegrama ili uporabom elektroničkih sredstava koja omogućuju prikaz sadržaja pravnog akta te identifikaciju njegova autora. Zahtjev pisanog oblika također je ispunjen ako pravni akt sklopljen korištenjem elektroničkih sredstava sadržava napredan elektronički potpis.
[…]”
U skladu s člankom 46. stavkom 2. Građanskog zakonika:
„Za sklapanje ugovora u pisanom obliku dovoljno je postojanje ponude i njezino pisano prihvaćanje. […]”
Članak 273. Obchodný zákonník (Trgovački zakonik) glasi kako slijedi:
„1.   Jedan dio ugovornih odredaba može se odrediti upućivanjem na opće uvjete ugovora koje su sastavile profesionalne organizacije ili interesne organizacije, ili još na druge trgovačke uvjete, koji su poznati strankama ugovora koji se sklapa ili su priloženi ponudi.
[…]
3.   Za sklapanje ugovora može se koristiti tipski ugovor koji se koristi u trgovačkoj praksi.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Home Credit Slovakia je 29. lipnja 2011., kao vjerovnik, sklopio s K. Bíróovom, dužnicom, ugovor o kreditu sastavljen na temelju tipskog obrasca s poljima koja su se popunjavala na datum odobravanja kredita.
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su ta polja sadržavala informacije koje su se, među ostalim, odnosile na osobne podatke dužnika kao i na njegov posao, uključujući njegov dohodak. Osim toga, određeni su podaci o samom kreditu kao i o stavljanju sredstava na raspolaganje, to jest osobito ukupan iznos kredita i ukupan iznos koji dužnik duguje, iznos mjesečnih obroka, broj obroka i rokovi za plaćanje dospjelih iznosa za povrat kredita, stopa zaduživanja, kao i rok za povrat cjelokupnog kredita, to jest 36 mjeseci od njegova odobrenja. Budući da je procijenjena efektivna kamatna stopa bila između 35% i 37,5%, njezin točan iznos morao je biti određen nakon odobrenja kredita.
Ukupni iznos predmetnog kredita iznosio je 700 eura, a ukupni iznos koji duguje dužnik je u ugovoru određen na 1087,56 eura.
Osim toga, u tom je ugovoru određeno da je dokument naslovljen „Uvjeti ugovora o kreditu društva Home Credit Slovakia, a.s.– Gotovinski kredit” (u daljnjem tekstu: opći uvjeti) sastavni dio tog ugovora.
Tako sastavljen ugovor potpisali su Home Credit Slovakia i K. Bíróová. Osim toga, prema tom ugovoru, potonja je potpisom potvrdila da je primila opće uvjete i s njima se upoznala, da su odredbe u tim općim uvjetima jasne i dovoljno određene i da je suglasna s obvezujućom naravi tih općih uvjeta.
Stranke ugovora o kreditu nisu potpisale opće uvjete.
U skladu s općim uvjetima, dužnik je od vjerovnika mogao zatražiti, besplatno i u bilo kojem trenutku tijekom trajanja ugovora o kreditu, računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice koja sadržava preostale uplate koje treba izvršiti i razdoblja i uvjete koji se odnose na plaćanje tih iznosa, uključujući specifikaciju svake uplate pokazujući amortizaciju glavnice, kamate, i ovisno o slučaju, dodatne troškove.
Međutim, navedeni opći uvjeti nisu određivali omjere u kojima je svaki mjesečni obrok koji uplati dužnik s naslova povrata kredita namijenjen, s jedne strane, za plaćanje kamata i troškova, i s druge strane, za amortizaciju glavnice.
Nakon što je platila dva obroka, K. Bíróová prestala je otplaćivati odobreni kredit. Slijedom toga, Home Credit Slovakia zahtijevao je prijevremenu otplatu cjelokupnog kredita te je K. Bíróovu pozvao da plati glavnicu, zatezne kamate i kazne zbog zakašnjenja predviđene ugovorom o kreditu.
Budući da mu nije plaćen traženi iznos, Home Credit Slovakia podnio je tužbu radi naplate duga pred sudom koji je uputio zahtjev. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ocijenio je, sumnjajući na valjanost ugovora o kreditu jer stranke nisu potpisale njegove opće uvjete, da rješenje spora ovisi o tumačenju Direktive 2008/48.
U tim je okolnostima Okresný súd Dunajská Streda (okružni sud u Dunajskoj Stredi, Slovačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„(1)
Treba li pojmove ‚na papiru’ i ‚nekom drugom trajnom mediju’ iz članka 10. stavka 1., u vezi s člankom 3. točkom (m) Direktive 2008/48, tumačiti na način da podrazumijevaju ne samo tekst (fizičkog) dokumenta, potpisanog od ugovornih strana (‚hard copy’) koji sadržava elemente (informacije) određene u članku 10. stavku 2. točkama (a) do (v) navedene direktive, već i svaki drugi dokument na koji taj tekst upućuje i koji, na temelju nacionalnog prava, čini sastavni dio ugovora (na primjer, dokumenti koji sadržavaju ‚opće uvjete ugovora’, ‚kreditne uvjete’, ‚popis troškova’, ‚otplatni plan’, a koje je sastavio vjerovnik) bez obzira na to što taj dokument kao takav ne ispunjava zahtjev ‚pisanog oblika’ u smislu nacionalnog prava (na primjer, zato što ga ugovorne strane nisu potpisale)?
(2)
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje:
Treba li članak 10. stavke 1. i 2. Direktive 2008/48 u vezi s njezinim člankom 1., prema kojima je svrha Direktive potpuno usklađivanje dotičnog područja, tumačiti na način da im je protivan propis ili nacionalna praksa koja zahtijeva da svi elementi određeni u članku 10. stavku 2. točkama (a) do (v) budu sadržani u samo jednom dokumentu koji zadovoljava zahtjev ‚pisanog oblika’ u smislu prava dotične države članice (odnosno, načelno, u dokumentu koji su potpisale ugovorne strane) i ne priznaje puni pravni učinak ugovoru o potrošačkom kreditu samo zato što jedan dio spomenutih elemenata nije sadržan u potpisanom dokumentu, bez obzira na to što su ti elementi (svi ili dio njih) sadržani u odvojenom dokumentu (na primjer, u dokumentu koji sadržava ‚opće uvjete ugovora’, ‚kreditne uvjete’, ‚popis troškova’, ‚otplatni plan’, a koje je sastavio vjerovnik), pri čemu se pisani ugovor poziva na taj dokument, a uvjeti propisani nacionalnim pravom prema kojima se taj dokument smatra dijelom ugovora su ispunjeni te tako sklopljen ugovor o potrošačkom kreditu u cijelosti ispunjava zahtjev ugovora sastavljenog ‚na nekom drugom trajnom mediju’ u smislu članka 10. stavka 1. Direktive?
(3)
Treba li članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da informacije određene u toj odredbi (posebno ‚učestalost uplata’)
—
trebaju biti precizno navedene u uvjetima konkretnog ugovora o kojem je riječ [načelno, navodeći točne datume (dan, mjesec, godina) dospijeća pojedinih obroka]; ili
—
je dovoljno da ugovor sadržava općenito upućivanje na objektivno odredive elemente na temelju kojih je moguće utvrditi te informacije (na primjer, određujući da su ‚mjesečni obroci plativi najkasnije 15. dana u svakom tekućem mjesecu’, da ‚uplatu prvog obroka treba izvršiti u roku od mjesec dana od potpisivanja ugovora i da svaki sljedeći obrok treba podmiriti mjesec dana nakon dospijeća prethodnog obroka’ ili koristeći drugu formulaciju tog tipa)?
(4)
Pod pretpostavkom da je tumačenje iz druge alineje trećeg pitanja točno, treba li članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da informacija određena u toj odredbi (posebno ‚učestalost uplata’) može biti sadržana i u odvojenom dokumentu na koji se poziva ugovor koji zadovoljava zahtjev pisanog oblika (u smislu članka 10. stavka 1. Direktive), ali za koji nije nužno da ispunjava taj zahtjev (što načelno znači da ga nužno ne moraju potpisati ugovorne strane; na primjer, može se raditi o dokumentu koji sadržava ‚opće uvjete ugovora’, ‚kreditne uvjete’, ‚popis troškova’, ‚otplatni plan’, a koje je sastavio vjerovnik)?
(5)
Treba li članak 10. stavak 2. točku (i), u vezi s točkom (h), Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da:
—
nije nužno da u trenutku sklapanja ugovora o kreditu s fiksnim trajanjem, u skladu s kojim se glavnica kredita vraća/amortizira isplatom pojedinih obroka, potonji točno određuje koji je dio svakog pojedinog obroka namijenjen otplati glavnice kredita, a koji dio plaćanju redovnih kamata i troškova (odnosno, da nije nužno da detaljan otplatni plan/amortizacijska tablica bude sastavni dio ugovora), nego da je te informacije moguće navesti u otplatnom planu/amortizacijskoj tablici koji će vjerovnik predočiti dužniku na njegov zahtjev, ili
—
je u članku 10. stavku 2. točki (h) te direktive dužniku dodatno zajamčeno pravo da tijekom trajanja ugovora o kreditu zatraži ispis amortizacijske tablice na točno određen dan, iako to pravo ne oslobađa ugovorne strane od obveze da već u samom ugovoru uključe otplatni plan obračunatih pojedinačnih obroka (koji se, na temelju ugovora o kreditu, trebaju izvršiti tijekom njegova trajanja) za otplatu glavnice i otplatu redovnih kamata i troškova, prema modalitetima pojedinačno prilagođenih svakom ugovoru?
(6)
Pod pretpostavkom da je tumačenje iz prve alineje petog pitanja točno, spada li to pitanje u područje potpunog usklađivanja koje se nastoji postići Direktivom 2008/48/EZ tako da država članica, u smislu članka 22. stavka 1. te direktive, ne može zahtijevati da se u ugovoru o kreditu precizno navodi koji je dio svakog pojedinog obroka namijenjen otplati glavnice kredita, a koji dio plaćanju redovnih kamata i troškova (to jest da je detaljan otplatni plan/amortizacijska tablica sastavni dio ugovora)?
(7)
Treba li odredbe članka 1. Direktive 2008/48/EZ, u skladu s kojim je svrha te direktive potpuno usklađivanje u dotičnom području, ili njezina članka 23., u skladu s kojim sankcije trebaju biti proporcionalne, tumačiti na način da im se protive odredbe nacionalnog prava na temelju kojih je posljedica nepostojanja većine elemenata ugovora o kreditu iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48/EZ ta da se za odobren kredit smatra da je izuzet od kamata i troškova, tako da dužnik mora vjerovniku otplatiti samo glavnicu isplaćenu na temelju ugovora?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
Prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavke 1. i 2. Direktive 2008/48 u vezi s člankom 3. točkom (m) te direktive tumačiti na način da, kao prvo, svi elementi ugovora o kreditu iz članka 10. stavka 2. te direktive moraju biti u samo jednom dokumentu, i da, kao drugo, ugovor o kreditu sastavljen na papiru stranke moraju potpisati i da se, kao treće, taj zahtjev potpisa primjenjuje na sve elemente takvog ugovora.
S tim u vezi, kao prvo valja podsjetiti da se u skladu s prvim podstavkom stavka 1. članka 10. Direktive 2008/48, ugovori o kreditu sastavljaju na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju.
Međutim, ništa u toj direktivi ne upućuje na to da ugovori o kreditu, iz te odredbe moraju biti sastavljeni u samo jednom dokumentu.
Kao što proizlazi iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48, s obzirom na uvodnu izjavu 31. te direktive, zahtjev da se u ugovoru o kreditu sastavljenom na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju, u jasnom i sažetom obliku navedu elementi iz te odredbe nužan je da se potrošač upozna sa svojim pravima i obvezama.
Ta obveza pridonosi postizanju cilja Direktive 2008/48, koji se sastoji u tome da se predvidi, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno i obvezatno usklađivanje u čitavom nizu ključnih područja koja se smatraju nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, t.
61.
).
Iako, u odnosu na taj cilj, svi elementi iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48 ne moraju nužno biti uključeni u samo jedan dokument, potrebno je ipak primijetiti da, uzimajući u obzir stavak 1. tog članka, svi elementi koji se nabrajaju u stavku 2. moraju biti sastavljeni na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju i činiti sastavni dio ugovora o kreditu.
Budući da se elementi iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48 moraju navesti u jasnom i sažetom obliku, potrebno je, kao što je to u biti navela nezavisna odvjetnica u točki 52. svojeg mišljenja, da ugovor o kreditu jasno i sažeto upućuje na druge papire ili druge trajne medije koji sadržavaju te elemente, koji su stvarno uručeni potrošaču prije sklapanja ugovora, kako bi se on stvarno upoznao sa svim svojim pravima i obvezama.
Naime, imajući u vidu, među ostalim definiciju „trajnog medija” iz članka 3. točke (m) Direktive 2008/48, Sud je presudio da taj medij potrošaču mora jamčiti, na isti način kao i papir, raspolaganje predmetnim informacijama kako bi mu omogućio da se, ako je potrebno, pozove na svoja prava. U tom pogledu su relevantni mogućnost da potrošač spremi informacije koje su mu osobno namijenjene, jamstvo da se njihov sadržaj neće mijenjati i da su mu kroz odgovarajuće vrijeme dostupne te mogućnost da ih nepromijenjene reproducira [vidjeti u tom smislu, kad je riječ o Direktivi 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, od 20. svibnja 1997. o zaštiti potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu (
SL 1997., L 144, str. 19
.), presudu od 5. srpnja 2012., Content Services,
C‑49/11
,
EU:C:2012:419
, t.
42.
do
44.
].
Kad je, kao drugo, riječ o tome trebaju li ugovor sastavljen na papiru stranke potpisati prema načinima koje propisuje pravo predmetne države članice, valja istaknuti da članak 10. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2008/48 ni na jednom mjestu ne upućuje na nacionalno pravo i da, stoga pojmovi „na papiru” i „na trajnom mediju” iz te odredbe imaju autonoman doseg. Njihovo tumačenje ne može se odrediti nacionalnim odredbama koje se odnose na oblik u kojem se sastavljaju ugovori o kreditu.
Dok pojam „papir” nije određen u toj direktivi, njome se u članku 3. točki (m) propisuje da „trajni medij” znači svaki instrument koji omogućava potrošaču spremanje informacija koje su mu osobno namijenjene tako da mu budu dostupne za kasniju uporabu toliko dugo koliko je potrebno za svrhe tih informacija i koji omogućava nepromijenjeno prikazivanje pohranjenih informacija.
Iz samih izraza članka 10. stavka 1. Direktive 2008/48 proizlazi da se pojam „papir” odnosi na sredstvo na kojem je sastavljen ugovor o kreditu, a da se ne zahtijeva potpis na takvom mediju. S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev želi točnije znati protivi li se toj direktivi to da država članica propisuje takvu obvezu u svojem nacionalnom propisu.
S tim u vezi, valja podsjetiti da u skladu s člankom 10. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 2008/48 taj članak ne dovodi u pitanje bilo kakva nacionalna pravila koja se odnose na valjanost sklapanja ugovora o kreditu koji su u skladu s pravom Unije.
Zahtjev da stranke potpišu ugovor o kreditu koji je sastavljen na papiru, koji, kako među ostalim proizlazi iz točke 26. ove presude, kao uvjet valjanosti ugovora postavlja nacionalno pravo o kojem je riječ u glavnom postupku, spada pod nacionalno pravilo koje se odnosi na valjanost sklapanja ugovora o kreditu, u smislu navedene odredbe Direktive 2008/48.
Međutim, ni Direktivi 2008/48 koja propisuje, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno i obvezatno usklađivanje u čitavom nizu ključnih područja koja se smatraju nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (vidjeti u tom smislu presude od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais,
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
, t.
42.
; od 18. prosinca 2014., CA Consumer Finance,
C‑449/13
,
EU:C:2014:2464
, t.
21.
, kao i od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, t.
61.
), ni općenito pravu Unije ne protivi se taj uvjet.
Kad je, kao treće, riječ o pitanju može li se taj zahtjev potpisa, koji propisuje nacionalni propis, primijeniti na sve elemente takvih ugovora, potrebno je primijetiti da se u „ugovoru o kreditu” u smislu članka 3. točke (c) Direktive 2008/48 koji je u skladu s člankom 10. stavkom 1. te direktive sastavljen na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju moraju u jasnom i sažetom obliku navesti svi elementi iz članka 10. stavka 2. navedene direktive.
Stoga, kao što navodi nezavisna odvjetnica u točki 35. svojeg mišljenja, svi ti elementi moraju obvezno biti uključeni u takav ugovor.
U tim okolnostima, kada država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje da se zahtjev potpisa primjenjuje u odnosu na sve elemente tog ugovora, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, taj se zahtjev ne protivi ni Direktivi 2008/48 niti pravu Unije općenito.
S obzirom na sva ta razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 10. stavke 1. i 2. Direktive 2008/48 u vezi s člankom 3. točkom (m) te direktive treba tumačiti na način da:
—
ugovor o kreditu ne mora nužno biti sastavljen u samo jednom dokumentu, ali svi elementi iz članka 10. stavka 2. navedene direktive moraju biti sastavljeni na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju;
—
mu se ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje, s jedne strane, da ugovor o kreditu koji potpada pod područje primjene Direktive 2008/48 i koji je sastavljen na papiru stranke moraju potpisati i, s druge strane, da se taj zahtjev potpisa primjenjuje na sve elemente tog ugovora iz članka 10. stavka 2. te direktive.
Treće i četvrto pitanje
Trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48 tumačiti na način da je nužno da se u ugovoru o kreditu navodi svaka uplata koju potrošač treba izvršiti upućivanjem na točan datum ili je u tom pogledu dovoljno općenito upućivanje u tom ugovoru, koje omogućuje da se odrede datumi tih uplata.
S tim u vezi, valja podsjetiti da se u skladu s tom odredbom u ugovoru o kreditu u jasnom i sažetom obliku navode iznos, broj i učestalost uplata koje je potrošač dužan izvršiti i, kada je to primjereno, redoslijed kojim će se te uplate koristiti za plaćanje preostalih anuiteta koji se naplaćuju po različitim kamatnim stopama u svrhe povrata.
Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 55. svojeg mišljenja, cilj te odredbe je osigurati da potrošač zna datum dospijeća svake uplate koju mora izvršiti.
Stoga je taj cilj ispunjen ako uvjeti tog ugovora potrošaču omogućuju da bez poteškoća i sa sigurnošću utvrdi datume tih uplata.
U tim okolnostima, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da nije nužno da se u ugovoru o kreditu navodi svako dospijeće uplata koje potrošač treba izvršiti upućivanjem na točan datum, ako uvjeti ugovora potrošaču omogućuju da bez poteškoća i sa sigurnošću utvrdi datume tih uplata.
Peto i šesto pitanje
Petim i šestim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 2. točke (h) i (i) Direktive 2008/48 tumačiti na način da u ugovoru o kreditu s fiksnim trajanjem, koji propisuje amortizaciju glavnice uzastopnim uplatama, treba točno odrediti, u obliku amortizacijske tablice, koji dio svake uplate će se odnositi na povrat te glavnice i u slučaju negativnog odgovora na to pitanje, protivi li se tim odredbama to da država članica propisuje takvu obvezu u svojem nacionalnom propisu.
Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, valja podsjetiti, kao što je navedeno u točki 47. ove presude, da članak 10. stavak 2. točka (h) te direktive propisuje da ugovor o kreditu jasno i sažeto definira iznos, broj i učestalost uplata koje je potrošač dužan izvršiti i, kada je to primjereno, redoslijed kojim će se te uplate koristiti za plaćanje preostalih anuiteta koji se naplaćuju po različitim kamatnim stopama u svrhe povrata.
Iz članka 10. stavka 2. točke (i) i stavka 3. te direktive proizlazi da samo na potrošačev zahtjev u bilo kojem trenutku trajanja ugovora vjerovnik ima obvezu besplatno mu staviti na raspolaganje računovodstveni izvještaj u obliku amortizacijske tablice.
Uzimajući u obzir jasan tekst tih odredaba, valja utvrditi da Direktiva 2008/48 ne propisuje obvezu da se u ugovor o kreditu uključi takav izvještaj u obliku amortizacijske tablice.
Kad je riječ o mogućnosti za države članice da propišu takvu obvezu u svojim nacionalnim propisima, važno je naglasiti da, kad je riječ o ugovorima koji ulaze u područje primjene Direktive 2008/48, države članice ne mogu utvrditi obveze za ugovorne stranke koje nisu propisane tom direktivom kada ona u području na koje se te obveze odnose sadržava usklađene odredbe (vidjeti analogijom presudu od 12. srpnja 2012., SC Volksbank România,
C‑602/10
,
EU:C:2012:443
, t.
63.
i
64.
).
Valja utvrditi da je u članku 10. stavku 2. Direktive 2008/48 izvršeno takvo usklađivanje u vezi s elementima koji moraju obvezno biti uključeni u ugovor o kreditu.
Doista, u skladu s člankom 10. stavkom 2. točkom (u) te direktive, ugovor o kreditu mora jasno i sažeto definirati, prema potrebi, ostale ugovorne uvjete i odredbe. Međutim, cilj te odredbe je predvidjeti obvezu da se u ugovor, sastavljen na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju, uključe sve odredbe i svi uvjeti koji su između stranaka dogovoreni u okviru njihova ugovornog odnosa o kreditu.
Tu se odredbu ipak ne može tumačiti na način da državama članicama dopušta da u svojim nacionalnim propisima propisuju obvezu da se u ugovor o kreditu uključe drugi elementi osim onih navedenih u članku 10. stavku 2. navedene direktive.
Stoga, na peto i šesto pitanje valja odgovoriti da članak 10. stavak 2. točke (h) i (i) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da u ugovoru o kreditu s fiksnim trajanjem, koji propisuje amortizaciju glavnice uzastopnim uplatama, ne treba točno odrediti, u obliku amortizacijske tablice, koji dio svake uplate će se odnositi na povrat te glavnice. Tim odredbama, u vezi s člankom 22. stavkom 1. te direktive protivi se to da država članica propisuje takvu obvezu u svojem nacionalnom propisu.
Sedmo pitanje
Sedmim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 23. Direktive 2008/48 tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje da se, u slučaju da ugovor o kreditu ne definira sve elemente koji se zahtijevaju u članku 10. stavku 2. te direktive, smatra da je taj ugovor izuzet od kamata i troškova.
S tim u vezi, valja najprije podsjetiti da u skladu s odredbama članka 23. Direktive 2008/48 države članice utvrđuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredbi koje se donose na temelju te direktive i poduzimaju sve mjere potrebne za osiguravanje njihove provedbe.
Međutim, iz uvodne izjave 47. te direktive proizlazi da iako je odabir navedenog sustava sankcija diskrecijsko pravo država članica, one moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais,
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
, t.
43.
).
Sud je već presudio da strogost sankcija mora odgovarati težini povrede koju suzbija i posebno osigurati stvarno odvraćajući učinak, poštujući opće načelo razmjernosti (vidjeti presudu od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais,
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, u presudi od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais (
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
) Sud je već ocijenio poštovanje tih granica određenih sustavu sankcija koji je odredila država članica, u tom slučaju kad je riječ o sankciji u načelu potpunog gubitka vjerovnikova prava na kamate u slučaju povrede njegove obveze, propisane u članku 8. Direktive 2008/48, da prije sklapanja ugovora procijeni kreditnu sposobnost potrošača.
U odnosu na važnost cilja zaštite potrošača koji je nerazdvojivo povezan s obvezom vjerovnika da provjeri kreditnu sposobnost korisnika kredita, Sud je presudio da ako bi sankcija gubitka prava na kamatu bila oslabljena, ili čak bez ikakva učinka, iz toga bi nužno proizlazilo da ona nema stvarno odvraćajući učinak (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2014.LCL Le Crédit Lyonnais,
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
, t.
52.
i
53.
).
Kad je riječ o izostavljanju određenih informacija o uvjetima povrata i o troškovima vezanima uz taj kredit u ugovoru o kreditu, Sud je također presudio da s obzirom na cilj zaštite potrošača – koji slijedi Direktiva Vijeća 87/102/EEZ od 22. prosinca 1986., o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica koji se odnose na kreditiranje potrošača (
SL 1987., L 42, str. 48
.), kako je izmijenjena Direktivom 98/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 1998. (
SL 1998., L 101, str. 17
.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 87/102) – od nepoštenih ugovornih uvjeta i kako bi im se omogućilo da se u cijelosti upoznaju s uvjetima budućeg ispunjenja potpisanog ugovora prilikom njegova sklapanja, članak 4. navedene direktive, zahtijeva da korisnik kredita raspolaže sa svim elementima koji mogu utjecati na doseg njegove obveze (vidjeti presudu od 9. srpnja 2015., Bucura,
C‑348/14
, neobjavljena,
EU:C:2015:447
, t.
57.
).
Tako je presuđeno da je navođenje efektivne kamatne stope u ugovoru o kreditu od ključne važnosti u kontekstu Direktive 87/102, osobito s obzirom na to da ona potrošaču omogućuje da ocijeni doseg svoje obveze (vidjeti u tom smislu, rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť,
C‑76/10
,
EU:C:2010:685
, t.
70.
i
71.
).
Direktiva 87/102 protumačena je na način da ona omogućuje nacionalnom sudu da po službenoj dužnosti primijeni odredbe kojima se u nacionalno pravo prenosi članak 4. te direktive i propisuje da nepostojanje navođenja efektivne kamatne stope u potrošačkom ugovoru o kreditu za posljedicu ima to da se za sklopljeni ugovor o kreditu smatra da je izuzet od kamata i troškova (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť,
C‑76/10
,
EU:C:2010:685
, t.
76.
).
S obzirom na sudsku praksu iz točaka 63. do 68. ove presude, valja utvrditi da se povreda obveze od ključne važnosti u kontekstu Direktive 2008/48 od strane vjerovnika može sankcionirati, u skladu s nacionalnim propisom, gubitkom njegova prava na kamate i troškove.
Takva obveza od ključne važnosti u ugovoru o kreditu je navođenje, među ostalim, elemenata poput efektivne kamatne stope iz članka 10. stavka 2. točke (g) Direktive 2008/48, broja i učestalosti uplata u skladu s člankom 10. stavkom 2. točkom (h) te direktive, kao i prema potrebi, obveze plaćanja naknada javnog bilježnika, traženih instrumenata jamstva i osiguranja, kako je propisano u članku 10. stavku 2., točkama (n) i (o) navedene direktive.
U mjeri u kojoj nenavođenje tih elemenata u ugovoru o kreditu može dovesti u pitanje mogućnost potrošačeve ocjene dosega njegove obveze, sankciju gubitka prava vjerovnika na kamate i troškove, koju propisuje nacionalni propis, valja smatrati proporcionalnom, u smislu članka 23. Direktive 2008/48 i sudske prakse navedene u točki 63. ove presude.
Međutim, primjena takve sankcije u skladu s tim nacionalnim propisom, koja proizvodi ozbiljne posljedice u odnosu na vjerovnika, u slučaju nenavođenja elemenata, među kojima su i oni iz članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48 koji, prema svojoj naravi, ne mogu utjecati na mogućnost potrošačeve ocjene dosega njegove obveze, poput, među ostalim, imena i adrese nadležnog nadzornog tijela iz članka 10. stavka 2. točke (v) te direktive, ne može se smatrati proporcionalnom.
U tim okolnostima na sedmo pitanje valja odgovoriti da članak 23. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje da se, u slučaju da ugovor o kreditu ne definira sve elemente koji se zahtijevaju u članku 10. stavku 2. te direktive, za taj ugovor smatra da je izuzet od kamata i troškova, ako je riječ o elementu čije nepostojanje može dovesti u pitanje mogućnost potrošačeve ocjene njegove obveze.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

1.
Članak 10. stavke 1. i 2. Direktive 2008/48 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ u vezi s člankom 3. točkom (m) te direktive treba tumačiti na način da:
—
ugovor o kreditu ne mora nužno biti sastavljen u samo jednom dokumentu, ali svi elementi iz članka 10. stavka 2. navedene direktive moraju biti sastavljeni na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju;
—
mu se ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje, s jedne strane, da ugovor o kreditu koji potpada pod područje primjene Direktive 2008/48 i koji je sastavljen na papiru stranke moraju potpisati i, s druge strane, da se taj zahtjev potpisa primjenjuje na sve elemente tog ugovora iz članka 10. stavka 2. te direktive.

2.
Članak 10. stavak 2. točku (h) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da nije nužno da se u ugovoru o kreditu navodi svako dospijeće uplata koje potrošač treba izvršiti upućivanjem na točan datum, ako uvjeti ugovora potrošaču omogućuju da bez poteškoća i sa sigurnošću utvrdi datume tih uplata.

3.
Članak 10. stavak 2. točke (h) i (i) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da se u ugovoru o kreditu s fiksnim trajanjem, koji propisuje amortizaciju glavnice uzastopnim uplatama, ne treba točno odrediti, u obliku amortizacijske tablice, koji dio svake uplate će se odnositi na povrat glavnice. Tim odredbama, u vezi s člankom 22. stavkom 1. te direktive protivi se to da država članica propisuje takvu obvezu u svojem nacionalnom propisu.

4.
Članak 23. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom propisu propisuje da se, u slučaju da ugovor o kreditu ne definira sve elemente koji se zahtijevaju u članku 10. stavku 2. te direktive, za taj ugovor smatra da je izuzet od kamata i troškova, ako je riječ o elementu čije nepostojanje može dovesti u pitanje mogućnost potrošačeve ocjene njegove obveze.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: slovački