CELEX: 62019CJ0319
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Justičná spolupráca v trestných veciach
Smernica 2014/42/EÚ
Pôsobnosť
Vnútroštátna právna úprava stanovujúca konfiškáciu nezákonne nadobudnutého majetku bez odsúdenia v trestnom konaní

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/42/EÚ z 3. apríla 2014 o zaistení a konfiškácii prostriedkov a príjmov z trestnej činnosti v Európskej únii (
Ú. v. EÚ L 127, 2014, s. 39
), ako aj článkov 17 a 48 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Komisija za protivodejstvie na korupcijata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imuštestvo (Komisia pre boj proti korupcii a pre konfiškáciu nezákonne nadobudnutého majetku, Bulharsko) (ďalej len „komisia pre konfiškáciu majetku“) na jednej strane a ZV, AX a spoločnosťou „Medicinski centăr po dermatologija i estetična medicina PRIMA DERM“ ООD na druhej strane vo veci návrhu na konfiškáciu majetku údajne nezákonne nadobudnutého ZV a členmi jej rodiny.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 9, 15 a 22 smernice 2014/42 stanovujú:
„(9)
Cieľom tejto smernice je zmeniť a rozšíriť ustanovenia [rámcového rozhodnutia Rady z 26. júna 2001 o praní špinavých peňazí, identifikácii, vyhľadávaní, zmrazení, zaistení a konfiškácii prostriedkov a príjmov z trestnej činnosti (2001/500/SVV) (
Ú. v. ES L 182, 2001, s. 1
; Mim. vyd. 19/004, s. 158) a rámcového rozhodnutia Rady 2005/212/SVV z 24. februára 2005 o konfiškácii príjmov, nástrojov a majetku z trestnej činnosti (
Ú. v. EÚ L 68, 2005, s. 49
)]. Uvedené rámcové rozhodnutia by sa mali čiastočne nahradiť pre členské štáty viazané touto smernicou.
…
(15)
Za podmienky konečného odsudzujúceho rozsudku za trestný čin by sa malo umožniť konfiškovať prostriedky a príjmy z trestnej činnosti alebo majetok v hodnote zodpovedajúcej takýmto prostriedkom alebo príjmom. Takýto konečný odsudzujúci rozsudok môže byť tiež výsledkom konania v neprítomnosti. …
…
(22)
V tejto smernici sa ustanovujú minimálne pravidlá. To nebráni členským štátom, aby vo svojom vnútroštátnom práve stanovili širšie právomoci, napríklad aj vo vzťahu k svojim normám o dokazovaní.“
Článok 1 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Touto smernicou sa ustanovujú minimálne pravidlá pre zaisťovanie majetku na účely prípadnej následnej konfiškácie a pre konfiškáciu majetku v trestných veciach.“
Článok 3 uvedenej smernice znie:
„Táto smernica sa vzťahuje na trestné činy, na ktoré sa vzťahujú:
a)
dohovor o boji proti korupcii úradníkov Európskych spoločenstiev alebo úradníkov členských štátov Európskej únie [
Ú. v. ES C 195, 1997, s. 1
; Mim. vyd. 19/001, s. 53] vypracovaný na základe článku K.3 ods. 2 písm. c) Zmluvy o Európskej únii…
…“
Článok 4 tej istej smernice, nazvaný „Konfiškácia“, v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktoré umožnia úplnú alebo čiastočnú konfiškáciu prostriedkov a príjmov alebo majetku v hodnote zodpovedajúcej takýmto prostriedkom alebo príjmom, a to za predpokladu konečného odsudzujúceho rozsudku v trestnej veci, ktorý môže by tiež výsledkom konania v neprítomnosti.“
Bulharské právo
Zakon za otnemane v polza na dăržavata na nezakonno pridobito imuštestvo (zákon o konfiškácii nezákonne nadobudnutého majetku v prospech štátu) (DV č. 38 z 18. mája 2012, ďalej len „zákon o konfiškácii majetku z roku 2012“), ktorý nadobudol účinnosť 19. novembra 2012, bol zrušený právnym predpisom Zakon za protivodejstvie na korupcijata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imuštestvo (zákon o boji proti korupcii a konfiškácii nezákonne nadobudnutého majetku) (DV č. 7 z 19. januára 2018), ale ako spresnil predkladajúci súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, prvý uvedený zákon ostáva z časového hľadiska uplatniteľným v prejednávanom prípade.
§ 1 zákona o konfiškácii majetku z roku 2012 stanovoval:
„1.   Tento zákon upravuje podmienky a postup konfiškácie nezákonne nadobudnutého majetku v prospech štátu.
2.   Majetkom v zmysle odseku 1 sa rozumie majetok, pri ktorom nemožno zistiť legálny zdroj nadobudnutia.“
§ 2 tohto zákona uvádzal:
„Konanie podľa tohto zákona prebieha nezávisle od trestného konania vedeného voči prešetrovanej osobe a/alebo osobám, ktoré sú s ňou prepojené.“
§ 22 ods. 1 uvedeného zákona stanovoval:
„Vyšetrovanie podľa § 21 ods. 2 začína rozhodnutím riaditeľa daného oblastného riaditeľstva, ak je osoba obvinená alebo obžalovaná zo spáchania trestného činu podľa nasledujúcich ustanovení:
…
8. § 201 až 203;
…
20. § 282, 283 a 283a;
…
Nakazatelen kodeks [trestného zákona].“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Voenno okražna prokuratura – Sofija (Krajská vojenská prokuratúra v Sofii, Bulharsko) oznámila 5. mája 2015 komisii pre konfiškáciu majetku skutočnosť, že proti ZV bolo začaté trestné stíhanie pre trestný čin podľa § 282 ods. 2 prvej vety trestného zákona v spojení s § 282 ods. 1 tohto zákona.
ZV je konkrétne stíhaná za to, že od 29. novembra 2004 do 10. septembra 2014 ako vedúca zamestnankyňa oddelenia dermatológie, venerológie a alergiológie Voennomedicinska Akademia (Akadémia vojenskej medicíny) v Sofii (Bulharsko) prekročila svoje oprávnenia tým, že vykonala úkony nad rámec právomocí, ktoré mala na základe svojej funkcie, s cieľom získať majetkovú výhodu pre seba samu alebo pre spoločnosť DERMA PRIM‑MK OOD, v ktorej mala väčšinovú majetkovú účasť.
V súčasnosti prebieha proti ZV trestné konanie na Sofijski voenen săd (vojenský súd Sofia, Bulharsko).
Na základe oznámenia vojenskej prokuratúry v Sofii začala komisia pre konfiškáciu majetku vyšetrovanie voči ZV v súlade s § 22 zákona o konfiškácii majetku z roku 2012.
Na záver vyšetrovania táto komisia konštatovala, že medzi majetkom ZV a jej manžela na jednej strane a ich príjmami na druhej strane existuje značný nepomer. V dôsledku toho podala 18. januára 2017 na vnútroštátny súd návrh, aby bol v prospech štátu skonfiškovaný majetok, ktorý protiprávne nadobudla ZV a fyzické a právnické osoby považované za prepojené so ZV alebo pod jej kontrolou.
Na žiadosť uvedenej komisie vnútroštátny súd nariadil zabezpečovacie opatrenie týkajúce sa majetku, o ktorého konfiškáciu sa žiada.
Odporcovia vo veci samej poukazujú na neprípustnosť tohto návrhu, pričom sa odvolávajú na nesúlad zákona o konfiškácii majetku z roku 2012 so smernicou 2014/42. Tvrdia, že táto smernica sa uplatňuje aj na netrestné veci, pričom nebola správne prebratá do bulharského práva, a to najmä vzhľadom na to, že uvedený zákon nestanovuje procesné záruky pre žalovaných a tretie osoby, na ktoré sa vzťahujú pravidlá týkajúce sa ukladania zabezpečovacích opatrení alebo konfiškácie nezákonne nadobudnutého majetku.
Vnútroštátny súd v prvom rade spresňuje, že zákon o konfiškácii majetku z roku 2012 vo svojom § 2 výslovne stanovoval, že priebeh konania o konfiškácii začatého na občianskom súde nezávisí od trestného konania vedeného voči osobe, ktorej sa týka vyšetrovanie, alebo voči osobám s ňou spojeným, prípadne ňou kontrolovaným. Podľa vnútroštátnej judikatúry je totiž samotná existencia obvinenia z trestnej činnosti voči určitej osobe dostatočnou podmienkou na začatie vyšetrovania tejto osoby. Konanie začaté podľa tohto zákona teda prebieha nezávisle od otázky, či bola vyšetrovaná osoba právoplatne odsúdená v trestnom konaní.
Vnútroštátny súd ďalej zdôrazňuje, že zákonom o konfiškácii majetku z roku 2012 došlo k preneseniu dôkazného bremena. Podľa neho totiž stačí, aby komisia pre konfiškáciu majetku uviedla, že má dôvodné podozrenie, že majetok bol nadobudnutý nezákonne. Vnútroštátny zákonodarca tým podľa vnútroštátneho súdu vytvoril domnienku protiprávnosti nadobudnutia majetku, ktorého pôvod nie je zistený alebo nebol preukázaný, a zaviedol pojem „nepomer v majetku“ ako jediný a rozhodujúci dôkaz existencie nezákonne nadobudnutého majetku. Predmetom konfiškácie teda podľa jeho názoru nie je len majetok pochádzajúci z trestnej činnosti alebo zo závažného administratívneho deliktu, ale aj akýkoľvek majetok, ktorého pôvod nie je zistený alebo preukázaný.
Napokon podľa tohto súdu, aj keď sa má návrh na konfiškáciu majetku riešiť podľa občianskeho práva procesného, opatrenie konfiškácie nezákonne nadobudnutého majetku je vzhľadom na svoju povahu trestnoprávnym opatrením, ktoré patrí do pôsobnosti smernice 2014/42.
Keďže však zákon o konfiškácii majetku z roku 2012 nestanovuje minimálne záruky požadované smernicou 2014/42, je podľa neho v rozpore s touto smernicou. Okrem toho podľa jeho názoru je tiež neprimerané dôkazné bremeno zaťažujúce dotknutú osobu v rozpore s článkom 48 Charty.
Vzhľadom na to, že vnútroštátny súd mal určité pochybnosti o výklade niektorých ustanovení smernice 2014/42, Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je opatrenie konfiškácie nezákonne nadobudnutého majetku trestnoprávnym opatrením v zmysle [smernice 2014/42] alebo občianskoprávnym opatrením, ak:
a)
účelom konfiškácie majetku je podľa vnútroštátneho zákona všeobecná prevencia možnosti nezákonne nadobudnúť majetok a nakladať s ním, pričom však konfiškácia nie je podmienená spáchaním trestného činu ani iného protiprávneho konania, ani existenciou priamej alebo nepriamej súvislosti medzi protiprávnym konaní a nadobudnutým majetkom;
b)
konfiškácia hrozí nielen individuálne určenému majetku, ale aj (I) celému majetku vyšetrovanej osoby, (II) majetkovým právam tretích osôb (fyzických a právnických osôb), ktoré vyšetrovaná osoba nadobudla odplatne alebo bezodplatne, a (III) vlastníckym právam zmluvných partnerov vyšetrovanej osoby a tretích osôb;
c)
jedinou podmienkou konfiškácie je zavedenie nevyvrátiteľnej domnienky nezákonnosti celého majetku, ktorého zákonný pôvod nie je zistený (bez predchádzajúcej definície významu výrazu ‚zákonný alebo nezákonný pôvod‘);
d)
redefinuje sa zákonnosť nadobudnutého majetku pre všetky dotknuté osoby (vyšetrovaná osoba, tretie osoby a ich bývalí zmluvní partneri), a to spätne za obdobie predchádzajúcich desiatich rokov, v prípade, ak neexistuje dôkaz o pôvode nadobudnutia majetku vyšetrovanej osoby, ktorého existencia nebola právnou povinnosťou v čase nadobudnutia konkrétneho majetkového práva?
2.
Majú sa minimálne štandardy stanovené v článku 8 [smernice 2014/42], pokiaľ ide o práva garantované vlastníkom a tretím osobám, vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby vnútroštátne právo a judikatúra stanovili konfiškáciu bez splnenia podmienok upravených na tento účel v článkoch 4, 5 a 6 smernice [2014/42], keď bolo trestné konanie proti dotknutej osobe zastavené z dôvodu, že nedošlo k spáchaniu trestného činu (podľa konštatovania súdu), alebo keď bola dotknutá osoba oslobodená z dôvodu, že nedošlo k spáchaniu trestného činu?
3.
Konkrétne, má sa článok 8 smernice [2014/42] vykladať v tom zmysle, že záruky priznané touto smernicou voči právam odsúdenej osoby, ktorej majetok je predmetom konfiškácie, sa majú uplatniť aj v prípade, o aký ide v prejednávanej veci, v rámci konania, ktoré prebieha súbežne a nezávisle od trestného konania?
4.
Majú sa prezumpcia neviny zakotvená v článku 48 ods. 1 [Charty], požiadavka rešpektovania práva na obhajobu stanovená v článku 48 ods. 2 [Charty] a zásada efektivity vykladať v tom zmysle, že nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá:
a)
zavádza domnienku, že majetok, ktorého pôvod nie je zistený alebo preukázaný, pochádza z trestnej činnosti (§ 1 ods. 2 [zákona o konfiškácii majetku z roku 2012]);
b)
zavádza domnienku dôvodného podozrenia, že majetok bol nadobudnutý nezákonne (§ 21 ods. 2 [zákona o konfiškácii majetku z roku 2012]);
c)
prenáša dôkazné bremeno preukázania pôvodu majetku a prostriedkov použitých na jeho nadobudnutie nielen vo vzťahu k vyšetrovanej osobe, ale aj vo vzťahu k tretím osobám, ktoré nemusia preukazovať pôvod vlastného majetku, ale majetku svojho predchodcu, a to dokonca aj vtedy, ak bol tento majetok nadobudnutý bezodplatne;
d)
zavádza „nepomer v majetku“ ako jediný a rozhodujúci dôkaz existencie nezákonne nadobudnutého majetku;
e)
prenáša dôkazné bremeno vo vzťahu k všetkým dotknutým osobám a nie len vo vzťahu k odsúdenej osobe, a to pred odsúdením poslednej uvedenej a nezávisle od neho;
f)
umožňuje uplatnenie metódy právneho a ekonomického určenia a analýzy, z ktorej vychádza domnienka nezákonnej povahy dotknutého majetku, ako aj jeho hodnota, pričom táto domnienka je záväzná pre súd, ktorý vydáva rozhodnutie a ktorý nemôže vykonať neobmedzené preskúmanie obsahu a uplatnenia metódy?
5.
Má sa článok 5 ods. 1 [smernice 2014/42] vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby vnútroštátny zákon nahradil dôvodné podozrenie (na základe okolností prípadu preskúmaných súdom), že majetok bol získaný trestnou činnosťou, domnienkou nezákonného pôvodu majetkového prírastku založenou iba na konštatovaní, že tento prírastok je vyšší ako hodnota uvedená vo vnútroštátnom zákone (napríklad 75000 eur počas desiatich rokov)?
6.
Má sa právo vlastniť majetok ako všeobecná zásada práva Únie, zakotvená v článku 17 [Charty], vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá:
a)
zavádza nevyvrátiteľnú domnienku týkajúcu sa obsahu a rozsahu nezákonne nadobudnutého majetku (§ 63 ods. 2 [zákona o konfiškácii majetku z roku 2012]);
b)
zavádza nevyvrátiteľnú domnienku neplatnosti nadobúdacích a dispozičných úkonov (§ 65 [zákona o konfiškácii majetku z roku 2012]) alebo
c)
obmedzuje práva tretích osôb, ktoré majú alebo uplatňujú samostatné práva k majetku, ktorý je predmetom konfiškácie prostredníctvom postupu oznamovania veci týmto tretím osobám v súlade s § 76 ods. 1 [zákona o konfiškácii majetku z roku 2012]?
7.
Majú ustanovenia článku 6 ods. 2 a článku 8 ods. 1 až 10 [smernice 2014/42] priamy účinok v rozsahu, v akom stanovujú záruky a ustanovenia o ochrane osôb dotknutých konfiškáciou alebo tretích osôb konajúcich v dobrej viere?“
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
Komisia pre konfiškáciu majetku tvrdí, že odpoveď na prejudiciálne otázky nie je relevantná pre rozhodnutie sporu vo veci samej, keďže smernica 2014/42 sa na tento spor neuplatňuje, takže návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný. Konkrétne je podľa tejto komisie návrh na konfiškáciu majetku založený na trestnom čine podľa § 282 ods. 2 trestného zákona. Tento trestný čin pritom podľa nej nepatrí medzi trestné činy uvedené v článku 3 smernice 2014/42, ktorý určuje vecnú pôsobnosť tejto smernice.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v právnom a skutkovom rámci, ktorý tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorého správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Odmietnutie Súdneho dvora rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania podanom vnútroštátnym súdom je možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na položené otázky (rozsudky z 24. júna 2008, Commune de Mesquer,
C‑188/07
,
EU:C:2008:359
, bod
, a z 19. marca 2020, Agro In 2001,
C‑234/18
,
EU:C:2020:221
, bod
, ako aj citovaná judikatúra)
Ak pritom nie je zrejmé, ako je to v tejto veci, že výklad ustanovenia práva Únie nijako nesúvisí so skutočnosťou alebo predmetom sporu vo veci samej, námietka založená na neuplatniteľnosti tohto ustanovenia na spor vo veci samej nemá vplyv na prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ale patrí do vecného preskúmania položených otázok (rozsudok z 19. marca 2020, Agro In 2001,
C‑234/18
,
EU:C:2020:221
, bod
a citovaná judikatúra).
Návrh na začatie prejudiciálneho konania je preto prípustný.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2014/42 vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na právnu úpravu členského štátu, ktorá stanovuje, že vnútroštátny súd nariadi konfiškáciu nezákonne nadobudnutého majetku v rámci alebo v nadväznosti na konanie, ktoré sa netýka zistenia jedného alebo viacerých trestných činov.
Na úvod je potrebné uviesť, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že na rozdiel od aktov, o ktoré išlo vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 19. marca 2020, Agro In 2001 (
C‑234/18
,
EU:C:2020:221
, bod
), trestné činy, za ktoré je ZV stíhaná, spadajú pod pojem trestný čin v zmysle dohovoru uvedeného v článku 3 písm. a) smernice 2014/42.
Skutočnosť, že niektoré dotknuté osoby pred Súdnym dvorom tvrdia, že uvedené trestné činy v skutočnosti nepatria do pôsobnosti uvedeného dohovoru a že skutkové okolnosti vo veci samej nastali pred nadobudnutím účinnosti smernice 2014/42 alebo pred uplynutím lehoty stanovenej na jej prebratie, nemôžu spochybniť tento predpoklad.
Keďže Súdny dvor nemôže v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 24 tohto rozsudku overiť presnosť právneho a skutkového rámca definovaného vnútroštátnym súdom, musí vychádzať z predpokladu, že táto smernica sa môže uplatniť na spor vo veci samej.
Po tomto objasnení je ešte potrebné overiť, či smernica 2014/42 upravuje konfiškáciu prostriedkov a príjmov pochádzajúcich z nezákonných činností, ktorú nariadi súd členského štátu v rámci alebo v nadväznosti na konanie, ktoré sa netýka zistenia jedného alebo viacerých trestných činov.
Na tento účel je potrebné pripomenúť, že smernica 2014/42 je založená na ustanoveniach tretej časti hlavy V kapitoly 4 Zmluvy o FEÚ s názvom „Justičná spolupráca v trestných veciach“, konkrétne na článku 82 ods. 2 a článku 83 ods. 1 ZFEÚ.
Tieto ustanovenia oprávňujú Európsky parlament a Radu Európskej únie ustanoviť minimálne pravidlá, a to jednak s cieľom uľahčiť v potrebnom rozsahu vzájomné uznávanie rozsudkov a iných justičných rozhodnutí, ako aj policajnú a justičnú spoluprácu v trestných veciach, ktoré majú cezhraničný rozmer, a jednak tie, ktoré sa týkajú vymedzenia trestných činov a sankcií v oblastiach obzvlášť závažnej trestnej činnosti s cezhraničným rozmerom vyplývajúcim z povahy alebo dôsledkov týchto trestných činov alebo z potreby bojovať proti nim na spoločnom základe.
V tejto súvislosti, hoci by malo byť možné skonfiškovať prostriedky a príjmy z trestnej činnosti alebo majetok, ktorého hodnota zodpovedá hodnote týchto prostriedkov alebo príjmov, z odôvodnenia 15 tejto smernice vyplýva, že takáto možnosť musí existovať len za podmienky konečného odsudzujúceho rozsudku za trestný čin, pričom takýto konečný odsudzujúci rozsudok môže byť tiež výsledkom konania v neprítomnosti.
Preto článok 4 ods. 1 smernice 2014/42 vyžaduje, aby členské štáty prijali potrebné opatrenia, ktoré umožnia úplnú alebo čiastočnú konfiškáciu prostriedkov a príjmov alebo majetku v hodnote zodpovedajúcej takýmto prostriedkom alebo príjmom, a to za predpokladu konečného odsudzujúceho rozsudku v trestnej veci, ktorý môže by tiež výsledkom konania v neprítomnosti.
V dôsledku toho vzhľadom na ciele a znenie ustanovení smernice 2014/42, ako aj kontext, v ktorom bola táto smernica prijatá, je potrebné konštatovať, že táto smernica je rovnako ako rámcové rozhodnutie 2005/212, ktorého ustanovenia má podľa svojho odôvodnenia 9 rozšíriť, aktom, ktorého cieľom je uložiť členským štátom povinnosť zaviesť spoločné minimálne pravidlá konfiškácie prostriedkov a príjmov v súvislosti s trestnými činmi s cieľom uľahčiť vzájomné uznávanie súdnych príkazov na konfiškáciu prijatých v rámci trestných konaní (pozri analogicky, pokiaľ ide o rámcové rozhodnutie 2005/212, rozsudok z 19. marca 2020, Agro In 2001,
C‑234/18
,
EU:C:2020:221
, bod
).
Smernica 2014/42 teda neupravuje konfiškáciu nástrojov a príjmov pochádzajúcich z nezákonných činností, ktoré nariadi súd členského štátu v rámci alebo v nadväznosti na konanie, ktoré sa netýka zistenia jedného alebo viacerých trestných činov (pozri analogicky rozsudok z 19. marca 2020, Agro In 2001,
C‑234/18
,
EU:C:2020:221
, bod
). Takáto konfiškácia sa totiž vymyká z minimálnych pravidiel, ktoré táto smernica stanovuje v súlade s jej článkom 1 ods. 1, a jej právna úprava teda patrí do právomoci členských štátov uvedenej v odôvodnení 22 uvedenej smernice, a to stanoviť vo svojom vnútroštátnom práve širšie právomoci.
V prejednávanej veci sa zdá, že konanie o konfiškácii prebiehajúce pred vnútroštátnym súdom má občianskoprávnu povahu a že vo vnútroštátnom práve koexistuje s režimom trestnoprávnej konfiškácie. Je pravda, že podľa § 22 ods. 1 zákona o konfiškácii majetku z roku 2012 takéto konanie začne komisia pre konfiškáciu majetku, ak je táto inštitúcia informovaná o skutočnosti, že určitá osoba je obvinená zo spáchania určitých trestných činov. Z informácií v spise, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, však vyplýva, že podľa ustanovení tohto zákona sa toto konanie, ktoré sa zameriava výlučne na majetok, v súvislosti s ktorým sa tvrdí, že bol nadobudnutý nezákonne, hneď ako začne, vedie nezávisle od prípadného trestného konania začatého proti údajnému páchateľovi predmetných trestných činov, ako aj od výsledku takéhoto konania, najmä od jeho prípadného odsúdenia (rozsudok z 19. marca 2020, Agro In 2001,
C‑234/18
,
EU:C:2020:221
, bod
).
Za týchto podmienok je potrebné konštatovať, že rozhodnutie, ktoré má vnútroštátny súd prijať vo veci samej, nepatrí do rámca konania ani nenadväzuje na konanie, ktoré sa týka jedného alebo viacerých trestných činov. Okrem toho konfiškácia, ktorú môže súd nariadiť po preskúmaní návrhu, ktorý mu bol predložený, nezávisí od odsúdenia dotknutej osoby v trestnom konaní. Toto konanie teda nepatrí do pôsobnosti smernice 2014/42 (pozri analogicky rozsudok z 19. marca 2020, Agro In 2001,
C‑234/18
,
EU:C:2020:221
, bod
).
Tento výklad nemožno spochybniť rozsudkom zo 14. januára 2021, Okrăžna prokuratura – Chaskovo a Apelativna prokuratura – Plovdiv (
C‑393/19
,
EU:C:2021:8
), v ktorom Súdny dvor zohľadnil rámcové rozhodnutie 2005/212. Konanie vo veci samej sa totiž odlišuje od veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, keďže konfiškácia, o ktorú išlo v danej veci, bola upravená trestným zákonom, jej uplatnenie súviselo so spáchaním trestného činu, v danom prípade pašovania, a dotknutá osoba bola za spáchanie uvedeného trestného činu odsúdená.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že smernica 2014/42 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na právnu úpravu členského štátu, ktorá stanovuje, že vnútroštátny súd nariadi konfiškáciu nezákonne nadobudnutého majetku v rámci alebo v nadväznosti na konanie, ktoré sa netýka zistenia jedného alebo viacerých trestných činov.
O druhej, tretej, piatej a siedmej otázke
Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú, tretiu, piatu a siedmu otázku.
O štvrtej a šiestej otázke
Svojou štvrtou a šiestou otázkou, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o výklad Charty, konkrétne jej článkov 17 a 48.
Podľa článku 51 ods. 1 Charty sú jej ustanovenia určené pre členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie, pričom podľa ustálenej judikatúry pojem „vykonanie práva Únie“ v zmysle uvedeného ustanovenia predpokladá existenciu súvisu medzi aktom práva Únie a dotknutým vnútroštátnym opatrením, ktorý presahuje podobnosť dotknutých oblastí alebo nepriame vplyvy jednej oblasti na inú, s prihliadnutím na kritériá posúdenia vymedzené Súdnym dvorom (rozsudok z 22. apríla 2021, Profi Credit Slovakia,
C‑485/19
,
EU:C:2021:313
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodu 41 tohto rozsudku, konanie o konfiškácii, o ktoré ide vo veci samej, nepatrí do pôsobnosti smernice 2014/42, takže bulharskú právnu úpravu upravujúcu toto konanie nemožno považovať za právnu úpravu vykonávajúcu právo Únie.
Za týchto podmienok, keďže Charta nie je uplatniteľná na spor vo veci samej, Súdny dvor nemá právomoc odpovedať na štvrtú a šiestu otázku (pozri v tomto zmysle uznesenie z 2. júla 2020, S.A.D. Maler und Anstreicher,
C‑256/19
,
EU:C:2020:523
, body
až
a citovanú judikatúru).
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/42/EÚ z 3. apríla 2014 o zaistení a konfiškácii prostriedkov a príjmov z trestnej činnosti v Európskej únii sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na právnu úpravu členského štátu, ktorá stanovuje, že vnútroštátny súd nariadi konfiškáciu nezákonne nadobudnutého majetku v rámci alebo v nadväznosti na konanie, ktoré sa netýka zistenia jedného alebo viacerých trestných činov.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: bulharčina.