CELEX: 62019CJ0641
Trimitere preliminară
Protecția consumatorilor
Directiva 2011/83/UE
Articolul 2 punctul 11, articolul 14 alineatul (3) și articolul 16 litera (m)
Contract la distanță
Furnizarea de conținut digital și de servicii digitale
Dreptul de retragere
Obligațiile consumatorului în cazul retragerii
Stabilirea sumei care trebuie plătită de consumator pentru prestațiile furnizate înainte de exercitarea dreptului de retragere
Exceptare de la dreptul de retragere în cazul furnizării de conținut digital

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 punctul 11, a articolului 14 alineatul (3), precum și a articolului 16 litera (m) din Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului (
JO 2011, L 304, p. 64
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între EU, în calitate de consumator, pe de o parte, și PE Digital GmbH, pe de altă parte, în legătură cu suma datorată acesteia din urmă ca urmare a exercitării de către EU a dreptului de a se retrage din contractul încheiat cu societatea menționată.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Considerentele (4), (19) și (50) ale Directivei 2011/83 au următorul cuprins:
„(4)
[…] Armonizarea anumitor aspecte în materie de contracte cu consumatorii negociate la distanță […] este necesară pentru promovarea unei piețe interne reale a consumatorilor care să mențină echilibrul corect între un nivel ridicat de protecție a consumatorilor și competitivitatea întreprinderilor, asigurând în același timp respectarea principiului subsidiarității.
[…]
(19)
Conținut digital înseamnă acele date care sunt produse și livrate în formă digitală, cum sunt programele de calculator, aplicațiile, jocurile, muzica, înregistrările video sau textele, indiferent dacă sunt accesate prin descărcare sau prin flux continuu, de pe un suport material sau prin orice alte mijloace. Contractele de livrare a conținutului digital ar trebui incluse în sfera de aplicare a prezentei directive. […] [C]ontractele privind conținutul digital care nu este livrat pe un suport material nu ar trebui să fie considerate, în sensul prezentei directive, nici contracte de vânzare, nici contracte de servicii. Pentru astfel de contracte, consumatorul ar trebui să aibă dreptul de a se retrage, cu excepția cazului în care el și‑a dat acordul la începerea executării contractului în cursul perioadei de retragere și a acceptat că, în consecință, își va pierde dreptul de retragere din contract. […]
[…]
(50)
Pe de o parte, consumatorul ar trebui să beneficieze de dreptul său de retragere chiar și în cazul în care a solicitat prestarea serviciilor înainte de terminarea perioadei de retragere. Pe de altă parte, în cazul în care consumatorul își exercită dreptul de retragere, comerciantul ar trebui să aibă garanția că va fi plătit în mod adecvat pentru serviciul prestat. Calculul procentual al sumei ar trebui să se bazeze pe prețul convenit în contract, cu excepția situației în care consumatorul demonstrează că prețul total este, el însuși, disproporționat, în care caz suma de achitat se calculează pe baza valorii de piață a serviciului prestat. Valoarea de piață ar trebui să se stabilească prin comparație cu prețul unui serviciu echivalent, prestat de alți comercianți, din momentul încheierii contractului. Prin urmare, consumatorul ar trebui să solicite prestarea serviciilor înainte de încheierea perioadei de retragere prin înaintarea unei cereri exprese și, în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale, pe un suport durabil. În mod similar, comerciantul ar trebui să informeze consumatorul pe un suport durabil în legătură cu orice obligație de a plăti în mod proporțional costurile serviciilor deja prestate. […]”
Potrivit articolului 2 din această directivă, intitulat „Definiții”:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
6.
«contract de prestări de servicii» înseamnă orice contract, altul decât un contract de vânzare, în temeiul căruia comerciantul furnizează sau se angajează să furnizeze un serviciu consumatorului, iar acesta plătește sau se angajează să plătească prețul acestuia;
[…]
11.
«conținut digital» înseamnă date produse și livrate în formă digitală;
[…]”
Articolul 7 din directiva menționată, intitulat „Condiții de formă pentru contractele negociate în afara spațiilor comerciale”, prevede la alineatul (3):
„În cazul în care consumatorul dorește ca prestarea unor servicii sau furnizarea de apă, gaz sau electricitate, atunci când acestea nu sunt puse în vânzare într‑un volum limitat sau cantitate prestabilită, sau de încălzire centralizată să înceapă în timpul perioadei de retragere prevăzute la articolul 9 alineatul (2), comerciantul solicită consumatorului să formuleze o astfel de cerere expresă pe un suport durabil.”
Articolul 9 din aceeași directivă, intitulat „Dreptul de retragere”, prevede la alineatul (1):
„Cu excepția cazurilor prevăzute la articolul 16, consumatorul beneficiază de o perioadă de 14 zile pentru a se retrage dintr‑un contract la distanță sau dintr‑un contract negociat în afara spațiului comercial, fără a fi nevoit să justifice decizia de retragere și fără a suporta alte costuri decât cele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) și la articolul 14.”
Articolul 14 din Directiva 2011/83, intitulat „Obligațiile consumatorului în cazul retragerii”, prevede:
„[…]
(3)   Atunci când consumatorul își exercită dreptul de retragere după transmiterea cererii în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) sau cu articolul 8 alineatul (8), consumatorul plătește comerciantului o sumă proporțională cu ceea ce s‑a furnizat până la momentul în care consumatorul a informat comerciantul cu privire la exercitarea dreptului de retragere, în raport cu acoperirea totală a contractului. Suma proporțională care trebuie plătită comerciantului de către consumator este calculată pe baza prețului total convenit în contract. Dacă prețul total este excesiv, suma proporțională este calculată pe vaza valorii de piață a ceea ce s‑a furnizat.
(4)   Consumatorul nu suportă costurile pentru:
(a)
prestarea serviciilor sau furnizarea de apă, gaze sau energie electrică, atunci când acestea nu sunt puse în vânzare într‑un volum limitat sau cantitate prestabilită, sau încălzirea centralizată furnizată, în totalitate sau parțial, în cursul perioadei de retragere, dacă:
(i)
comerciantul nu a furnizat informații în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) litera (h) sau (j); sau
(ii)
consumatorul nu a cerut expres ca prestarea să înceapă în timpul perioadei de retragere în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) și cu articolul 8 alineatul (8); sau
(b)
furnizarea, în totalitate sau parțial, de conținut digital care nu este livrat pe un suport material, dacă:
(i)
consumatorul nu și‑a dat acordul prealabil expres cu privire la începerea prestării înainte de sfârșitul perioadei de 14 zile menționate la articolul 9;
(ii)
consumatorul nu a confirmat că a luat cunoștință de faptul că își pierde dreptul de retragere în momentul în care își dă consimțământul; sau
(iii)
comerciantul nu a furnizat confirmarea în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) sau cu articolul 8 alineatul (7).
[…]”
În conformitate cu articolul 16 din această directivă, intitulat „Exceptări de la dreptul de retragere”:
„Statele membre nu asigură dreptul de retragere prevăzut la articolele 9-15 în ceea ce privește contractele la distanță și contractele negociate în afara spațiilor comerciale pentru:
[…]
(m)
furnizarea de conținut digital care nu este livrat pe un suport material, dacă prestarea a început cu acordul prealabil expres al consumatorului și după ce acesta a confirmat că a luat cunoștință de faptul că își va pierde dreptul la retragere.”
Dreptul german
Articolul 312f alineatul (3) din Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil, denumit în continuare „BGB”) definește conținutul digital ca fiind „datele care nu se află pe un suport material, produse și furnizate în formă digitală”.
Articolul 356 din BGB, intitulat „Dreptul de retragere în materia contractelor negociate în afara spațiilor comerciale și a contractelor la distanță”, prevede la alineatul (5):
„În ceea ce privește un contract având ca obiect furnizarea de conținut digital care nu se află pe un suport material, dreptul de retragere se stinge și în cazul în care comerciantul a început să execute contractul, în timp ce consumatorul
1.
și‑a dat acordul expres ca comerciantul să înceapă să execute contractul înainte de expirarea termenului de retragere și
2.
a confirmat că a luat cunoștință de faptul că, dându‑și acordul, își pierde dreptul de retragere în momentul executării contractului.”
Articolul 357 din BGB prevede la alineatele (8) și (9):
„(8)   Atunci când consumatorul se retrage dintr‑un contract de prestare de servicii sau de furnizare de apă, gaze sau energie electrică cu privire la cantități nedeterminate sau la un volum nedelimitat sau de furnizare de încălzire centralizată, consumatorul trebuie să plătească o despăgubire pentru prestația furnizată până la retragere, în cazul în care consumatorul a solicitat în mod expres comerciantului să înceapă executarea prestației înainte de expirarea termenului de retragere. Dreptul care rezultă din prima teză nu există decât în cazul în care comerciantul a informat consumatorul în mod corespunzător, conform articolului 246a secțiunea 1 alineatul (2) prima teză punctele 1-3 din Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Legea de punere în aplicare a Codului civil). În ceea ce privește contractele negociate în afara spațiilor comerciale, dreptul care rezultă din prima teză nu există decât în cazul în care consumatorul și‑a transmis dorința, în sensul primei teze, pe un suport durabil. La calcularea despăgubirii, trebuie să se ia în considerare prețul total convenit. Dacă prețul total convenit este excesiv de ridicat, despăgubirea trebuie calculată pe baza valorii de piață a prestației furnizate.
(9)   În cazul în care consumatorul se retrage dintr‑un contract având ca obiect furnizarea de conținut digital care nu se află pe un suport material, acesta nu este obligat să plătească o despăgubire.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
PE Digital, societate cu sediul în Germania, exploatează site‑ul internet de întâlniri „Parship” (www.parship.de). Ea oferă utilizatorilor săi două tipuri de aderare, și anume aderarea de bază, gratuită, cu posibilități de contact cu alți utilizatori foarte limitate, și aderarea așa‑numită „premium”, contra cost, pentru o durată de 6, 12 sau 24 de luni. Acest din urmă tip de aderare permite utilizatorilor ca, pe durata aderării lor, să ia legătura cu toți ceilalți aderenți „premium”, și anume peste 186000 de utilizatori în Germania, și să facă schimb de informații și de imagini cu aceștia.
Aderarea „premium” include în special așa‑numita garanție „privind contactele”, care asigură stabilirea unui anumit număr de contacte cu alți utilizatori. Astfel, este considerat contact orice răspuns citit de utilizatorul în cauză la un mesaj trimis de el, precum și orice mesaj primit de acest utilizator, în continuarea căruia a citit și a schimbat cel puțin două mesaje cu un alt utilizator.
În medie, în prima săptămână a perioadei de aderare „premium” sunt trimise și primite 31,3 mesaje, în a doua săptămână 8,9 mesaje, în a treia săptămână 6,1 mesaje, în a patra săptămână 5,1 mesaje și mai puțin de 5 mesaje începând din a cincea săptămână.
Fiecare aderent beneficiază, imediat după înscriere, de comunicarea automată a unei selecții de propuneri de întâlniri în același land, stabilită pe baza unui test de personalitate cu o durată de aproximativ 30 de minute privind calitățile, obiceiurile și centrele de interes relevante în materie de întâlniri. În cadrul unei aderări „premium” pe o durată de 12 luni, această selecție reprezintă deja aproape jumătate din totalul propunerilor de întâlniri primite de aderent pe durata contractului încheiat. Algoritmul referitor la testul de personalitate a fost creat și dezvoltat sub coordonarea unui psiholog licențiat. Aderenții „premium” primesc rezultatul acestui test realizat pe calculator, care ia forma unui „raport de evaluare a personalității” de 50 de pagini, pe care aderenții „de bază” îl pot achiziționa contra cost, cu titlu de serviciu parțial.
La 4 noiembrie 2018, EU, în calitate de consumator, a încheiat cu PE Digital un contract de aderare „premium” pentru o durată de 12 luni, la prețul de 523,95 euro (denumit în continuare „contractul în cauză”). Acest preț era mai mult decât dublul celui pe care PE Digital îl factura unora dintre ceilalți utilizatori ai săi pentru un contract cu aceeași durată încheiat în cursul aceluiași an. În conformitate cu cerințele care figurează la articolul 246a secțiunea 1 alineatul (2) prima teză punctele 1 și 3 din Legea de punere în aplicare a Codului civil, PE Digital l‑a informat pe EU cu privire la dreptul său de retragere, iar acesta din urmă i‑a confirmat societății PE Digital că trebuia să înceapă să furnizeze prestația prevăzută de contractul menționat înainte de expirarea termenului de retragere.
Întrucât EU s‑a retras din contractul în cauză la 8 noiembrie 2018, PE Digital i‑a facturat o sumă totală de 392,96 euro cu titlu de despăgubire.
Prin acțiunea introdusă la Amtsgericht Hamburg (Tribunalul Districtual din Hamburg, Germania), EU a solicitat rambursarea tuturor plăților efectuate în favoarea PE Digital.
Întemeindu‑se pe Ghidul Comisiei Europene privind Directiva 2011/83 întocmit în luna iunie a anului 2014, în special pe punctul 6.5.1 din acesta, referitor la articolul 14 alineatul (3) din directiva menționată, instanța de trimitere consideră că, atunci când serviciul global conține servicii parțiale distincte, care, în conformitate cu contractul, nu sunt furnizate toate simultan, pentru calcularea cuantumului compensației datorate comerciantului trebuie să se țină seama de durata fiecăruia dintre aceste servicii parțiale.
În ceea ce privește calcularea „sum[ei] proporțional[e] cu ceea ce s‑a furnizat până la momentul în care consumatorul a informat comerciantul cu privire la exercitarea dreptului de retragere, în raport cu acoperirea totală a contractului” în sensul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83, instanța de trimitere intenționează să aibă în vedere nu numai serviciul prestat de comerciant, ci și valoarea serviciului realizat, de care a beneficiat consumatorul.
Potrivit instanței de trimitere, compensația pe care consumatorul este obligat să o plătească comerciantului în cazul retragerii din contractul încheiat, în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83 și cu articolul 357 alineatul (8) din BGB, trebuie calculată, în primul rând, prin stabilirea unei distincții între diferitele servicii parțiale prevăzute de contract. În al doilea rând, ar trebui definit prețul diferitor servicii parțiale ținând seama de valoarea acestora pentru consumatorul mediu, având în vedere obiectivul contractului menționat, prin recurgerea la statisticile referitoare la comportamentul consumatorilor. În al treilea rând, ar trebui să se calculeze elementele sumei care trebuie plătită pentru diferitele servicii parțiale, având în vedere, pe de o parte, volumul serviciilor parțiale deja prestate și, pe de altă parte, valoarea serviciilor realizate. În al patrulea rând, din adunarea sumelor astfel calculate ar rezulta suma totală datorată de consumator.
În această privință, transmiterea raportului de evaluare a personalității la începutul executării contractului în cauză ar putea fi totuși calificată, ca serviciu parțial distinct, drept furnizare de conținut digital care nu este livrat pe un suport material, ceea ce ar determina aplicarea dispozițiilor derogatorii care figurează la articolul 14 alineatul (4) litera (b) punctul (ii) și la articolul 16 litera (m) din Directiva 2011/83, precum și la articolul 356 alineatul (5) și la articolul 357 alineatul (9) din BGB.
Cu toate acestea, această interpretare ar conduce la a‑i refuza consumatorului dreptul de a se retrage și ar aduce astfel atingere drepturilor sale.
Pe de altă parte, referindu‑se la articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83, interpretat în lumina considerentului (50) al acesteia, instanța de trimitere consideră că un preț total care este dublu față de cel facturat altor utilizatori pentru același serviciu nu este „excesiv” în sensul dispoziției menționate, atât timp cât nu atinge valoarea de piață a serviciului furnizat sau o depășește doar în mod nesemnificativ.
În aceste condiții, Amtsgericht Hamburg (Tribunalul Districtual din Hamburg) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Având în vedere considerentul (50) al Directivei 2011/83, articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83 trebuie interpretat în sensul că «suma» pe care consumatorul trebuie să o plătească, care este «proporțională cu ceea ce s‑a furnizat până la momentul în care consumatorul a informat comerciantul cu privire la exercitarea dreptului de retragere, în raport cu acoperirea totală a contractului», se calculează exclusiv
pro rata temporis
în cazul unui contract în temeiul căruia nu trebuie să se furnizeze un serviciu unic, ci un serviciu global care este compus din mai multe servicii parțiale, atunci când consumatorul plătește
pro rata temporis
pentru serviciul global, însă serviciile parțiale sunt furnizate în momente diferite?
2)
Articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83 trebuie interpretat în sensul că «suma» pe care consumatorul trebuie să o plătească, care este «proporțională cu ceea ce s‑a furnizat până la momentul în care consumatorul a informat comerciantul cu privire la exercitarea dreptului de retragere, în raport cu acoperirea totală a contractului», se calculează exclusiv
pro rata temporis
și în cazul în care un serviciu (parțial) a fost furnizat în mod continuu, dar acesta are o valoare mai mare sau mai mică pentru consumator la începutul perioadei contractuale?
3)
Articolul 2 punctul 11 din Directiva 2011/83 și articolul 2 punctul 1 din Directiva (UE) 2019/770 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 2019 [privind anumite aspecte referitoare la contractele de furnizare de conținut digital și de servicii digitale (
JO 2019, L 136, p. 1
)] trebuie interpretate în sensul că pot reprezenta «conținut digital» în sensul articolului 2 punctul 11 din Directiva 2011/83 și al articolului 2 punctul 1 din Directiva 2019/770 de asemenea fișierele care sunt puse la dispoziție ca serviciu parțial în cadrul unui serviciu global furnizat cu precădere ca «serviciu digital» în sensul articolului 2 punctul 2 din Directiva 2019/770, cu consecința că comerciantul poate obține stingerea dreptului de retragere cu privire la serviciul parțial în conformitate cu articolul 16 litera (m) din Directiva 2011/83, dar, în cazul în care comerciantul nu reușește acest lucru, consumatorul ar putea rezilia contractul în totalitate și nu ar trebui să plătească nicio compensație pentru acest serviciu parțial în temeiul articolului 14 alineatul (4) litera (b) punctul (ii)?
4)
Având în vedere considerentul (50) al Directivei 2011/83, articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83 trebuie interpretat în sensul că prețul total convenit prin contract pentru un serviciu, în sensul articolului 14 alineatul (3) a treia teză din Directiva 2011/83, este «excesiv» dacă este cu mult mai mare decât prețul total convenit cu un alt consumator pentru un serviciu cu un conținut identic furnizat de același comerciant pe aceeași perioadă contractuală și, în plus, în aceleași condiții‑cadru?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a doua întrebare
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83 trebuie interpretat în sensul că, pentru a stabili suma proporțională care trebuie plătită comerciantului de către consumator, atunci când consumatorul a solicitat în mod expres ca executarea contractului încheiat să înceapă în cursul perioadei de retragere și se retrage din acest contract, trebuie să se țină seama de prețul convenit în contractul respectiv pentru acoperirea totală a contractului și să se calculeze
pro rata temporis
suma datorată sau dacă este necesar să se țină seama de împrejurarea că una dintre prestațiile care fac obiectul contractului a fost furnizată în întregime consumatorului înainte de retragerea lui.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83, atunci când consumatorul care a solicitat comerciantului ca executarea contractului să înceapă înainte de expirarea termenului de retragere își exercită dreptul de retragere în acest context, el este obligat să plătească comerciantului „o sumă proporțională cu ceea ce s‑a furnizat până la momentul în care consumatorul a informat comerciantul cu privire la exercitarea dreptului de retragere, în raport cu acoperirea totală a contractului”. De asemenea, această dispoziție precizează că „suma proporțională care trebuie plătită […] este calculată pe baza prețului total convenit în contract”.
Suma proporțională care trebuie plătită de către consumator în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83 trebuie calculată, în principiu, ținând seama de toate prestațiile care fac obiectul contractului, și anume prestația principală și prestațiile accesorii necesare pentru a asigura această prestație principală. Astfel, atunci când părțile la contract prevăd un preț pentru prestațiile furnizate, acest preț corespunde, în principiu, ansamblului acestor prestații, atât principale, cât și accesorii.
Numai în cazul în care contractul prevede în mod expres că una sau mai multe prestații sunt furnizate integral de la începutul executării contractului, în mod distinct, la un preț care trebuie plătit separat, consumatorul poate decide în mod util dacă trebuie să solicite expres comerciantului, în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) din Directiva 2011/83, să înceapă să execute prestarea de servicii în termenul de exercitare a dreptului de retragere. Prin urmare, numai într‑o astfel de situație trebuie să se țină seama de integralitatea prețului prevăzut pentru o asemenea prestație la calcularea sumei datorate comerciantului în temeiul articolului 14 alineatul (3) din această directivă.
Interpretarea reținută la punctele 28 și 29 din prezenta hotărâre corespunde obiectivului, enunțat în cuprinsul considerentului (4) al Directivei 2011/83, care constă în asigurarea unui echilibru corect între un nivel ridicat de protecție a consumatorilor și competitivitatea întreprinderilor (a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 ianuarie 2019, Walbusch Walter Busch,
C‑430/17
,
EU:C:2019:47
, punctul
, Hotărârea din 27 martie 2019, slewo,
C‑681/17
,
EU:C:2019:255
, punctul
, precum și Hotărârea din 10 iulie 2019, Amazon EU,
C‑649/17
,
EU:C:2019:576
, punctul
).
Or, în speță, contractul în cauză nu prevedea un preț separat pentru vreo prestație care să poată fi considerată separabilă de prestația principală prevăzută de acest contract.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83 trebuie interpretat în sensul că, pentru a stabili suma proporțională care trebuie plătită comerciantului de către consumator atunci când acest consumator a solicitat în mod expres ca executarea contractului încheiat să înceapă în cursul perioadei de retragere și se retrage din acest contract, trebuie, în principiu, să se țină seama de prețul convenit în contractul respectiv pentru ansamblul prestațiilor care fac obiectul aceluiași contract și să se calculeze
pro rata temporis
suma datorată. Numai în cazul în care contractul încheiat prevede în mod expres că una sau mai multe prestații sunt furnizate în întregime de la începutul executării contractului, în mod distinct, la un preț care trebuie plătit separat, trebuie să se țină seama de integralitatea prețului prevăzut pentru o astfel de prestație la calcularea sumei datorate comerciantului în temeiul articolului 14 alineatul (3) din această directivă.
Cu privire la a patra întrebare
Prin intermediul celei de a patra întrebări, care trebuie analizată în al doilea rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească care sunt criteriile care trebuie aplicate pentru a aprecia dacă prețul total este excesiv în sensul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83.
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu dispoziția menționată, „[d]acă prețul total este excesiv, suma proporțională este calculată pe baza valorii de piață a ceea ce s‑a furnizat”.
Dispoziția menționată trebuie interpretată în lumina considerentului (50) al Directivei 2011/83, care precizează că valoarea de piață trebuie stabilită prin comparație cu prețul unui serviciu echivalent prestat de alți comercianți din momentul încheierii contractului.
Rezultă că toate împrejurările în raport cu valoarea de piață a serviciului furnizat sunt relevante pentru aprecierea eventualului caracter excesiv al prețului total, și anume compararea atât cu prețul solicitat de comerciantul vizat altor consumatori în aceleași condiții, cât și cu prețul unui serviciu echivalent prestat de alți comercianți.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a patra întrebare că articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83, interpretat în lumina considerentului (50) al acesteia, trebuie interpretat în sensul că, pentru a aprecia dacă prețul total este excesiv în sensul acestei dispoziții, trebuie să se țină seama de prețul serviciului oferit de comerciantul vizat altor consumatori în aceleași condiții, precum și de cel al serviciului echivalent prestat de alți comercianți din momentul încheierii contractului.
Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, care trebuie analizată în ultimul rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească care este consecința care trebuie dedusă, în vederea stabilirii sumei care trebuie plătită comerciantului de către consumator, în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83, ca urmare a faptului că una dintre prestațiile care fac obiectul contractului încheiat privește furnizarea de conținut digital care nu este livrat pe un suport material, care nu poate face obiectul unei retrageri a consumatorului, în temeiul articolului 16 litera (m) din directiva menționată.
Astfel cum reiese din decizia de trimitere, prestația care face obiectul celei de a treia întrebări constă în a furniza consumatorului raportul de evaluare a personalității menționat la punctul 15 din prezenta hotărâre.
În această privință, instanța de trimitere ridică problema pertinenței, în cauza principală, a articolului 16 litera (m) din Directiva 2011/83, în temeiul căruia statele membre nu asigură un drept de retragere în ceea ce privește contractele la distanță având ca obiect furnizarea de conținut digital care nu este livrat pe un suport material, dacă prestarea a început cu acordul prealabil expres al consumatorului și după ce acesta a confirmat că a luat cunoștință de faptul că își va pierde dreptul la retragere.
În ceea ce privește „conținutul digital”, trebuie amintit că articolul 2 punctul 11 din Directiva 2011/83 prevede următoarea definiție: „date produse și livrate în formă digitală”.
Astfel cum stabilește considerentul (19) al acestei directive, „[c]onținut digital înseamnă acele date care sunt produse și livrate în formă digitală, cum sunt programele de calculator, aplicațiile, jocurile, muzica, înregistrările video sau textele, indiferent dacă sunt accesate prin descărcare sau prin flux continuu, de pe un suport material sau prin orice alte mijloace”.
Articolul 16 litera (m) din Directiva 2011/83, care constituie o excepție de la dreptul de retragere, este, ca dispoziție a dreptului Uniunii care limitează drepturile conferite în scop de protecție a consumatorilor, de strictă interpretare [a se vedea prin analogie Hotărârea din 14 mai 2020, NK (Proiectarea unei case unifamiliale),
C‑208/19
,
EU:C:2020:382
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată].
În aceste condiții, trebuie să se constate că un serviciu precum cel prestat de site‑ul internet de întâlniri în discuție în litigiul principal, care permite consumatorului să creeze, să prelucreze sau să stocheze date în formă digitală ori să aibă acces la acestea și care permite distribuirea sau orice altă interacțiune cu date în formă digitală care sunt încărcate sau create de consumator sau de alți utilizatori ai serviciului menționat, nu poate fi considerat, ca atare, drept furnizare de „conținut digital” în sensul articolului 16 litera (m) din Directiva 2011/83 coroborat cu articolul 2 punctul 11 din această directivă și interpretat în lumina considerentului (19) al său.
De asemenea, nu se poate considera nici că întocmirea, în cadrul unui site internet de întâlniri, a unui raport de evaluare a personalității, precum cel menționat la punctul 15 din prezenta hotărâre, intră sub incidența excepției prevăzute la articolul 16 litera (m) din Directiva 2011/83 coroborat cu articolul 2 punctul 11 din aceasta.
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la a treia întrebare că articolul 16 litera (m) din Directiva 2011/83 coroborat cu articolul 2 punctul 11 din aceasta trebuie interpretat în sensul că întocmirea de către un site internet de întâlniri a unui raport de evaluare a personalității pe baza unui test de personalitate realizat de acest site nu constituie furnizare de „conținut digital” în sensul dispoziției menționate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

1)
Articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83 a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului, trebuie interpretat în sensul că, pentru a stabili suma proporțională care trebuie plătită comerciantului de către consumator atunci când acest consumator a solicitat în mod expres ca executarea contractului încheiat să înceapă în cursul perioadei de retragere și se retrage din acest contract, trebuie, în principiu, să se țină seama de prețul convenit în contractul respectiv pentru ansamblul prestațiilor care fac obiectul aceluiași contract și să se calculeze
pro rata temporis
suma datorată. Numai în cazul în care contractul încheiat prevede în mod expres că una sau mai multe prestații sunt furnizate în întregime de la începutul executării contractului, în mod distinct, la un preț care trebuie plătit separat, trebuie să se țină seama de integralitatea prețului prevăzut pentru o astfel de prestație la calcularea sumei datorate comerciantului în temeiul articolului 14 alineatul (3) din această directivă.

2)
Articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2011/83, interpretat în lumina considerentului (50) al acesteia, trebuie interpretat în sensul că, pentru a aprecia dacă prețul total este excesiv în sensul acestei dispoziții, trebuie să se țină seama de prețul serviciului oferit de comerciantul vizat altor consumatori în aceleași condiții, precum și de cel al serviciului echivalent prestat de alți comercianți din momentul încheierii contractului.

3)
Articolul 16 litera (m) din Directiva 2011/83 coroborat cu articolul 2 punctul 11 din aceasta trebuie interpretat în sensul că întocmirea de către un site internet de întâlniri a unui raport de evaluare a personalității pe baza unui test de personalitate realizat de acest site nu constituie furnizare de „conținut digital” în sensul dispoziției menționate.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.