CELEX: 62017TJ0696
Valsts atbalsts
Atbrīvojuma no uzņēmumu ienākuma nodokļa režīms, ko Beļģija īstenojusi par labu tās ostām
Lēmums, ar kuru atbalsta shēma atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu
Saimnieciskās darbības jēdziens
Pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi
Ar saimniecisko darbību nesaistītas darbības
Nodalāmība
Selektivitāte
Lūgums noteikt pārejas periodu

Tiesvedības priekšvēsture

Atbilstošās tiesību normas
Beļģijā noteikumi par ienākumu aplikšanu ar nodokli ir kodificēti
code des impôts sur les revenus de 1992
[1992. gada Ienākuma nodokļu kodeksā].
Ienākuma nodokļu kodeksa (turpmāk tekstā – “
CIR
”) ar grozījumiem tā aktualizētajā redakcijā, kas bija spēkā 2017. gada 27. jūlijā, 1. pantā ir paredzēts:
“§ 1.      Ienākuma nodoklis ir:
1)      nodoklis, ar ko apliek karalistes iedzīvotāju kopējos ienākumus, jeb tā dēvētais fizisko personu ienākuma nodoklis;
2)      nodoklis, ar ko apliek sabiedrību rezidenšu kopējos ienākumus, jeb tā dēvētais  uzņēmumu ienākuma nodoklis;
3)      nodoklis, ar ko apliek tādu Beļģijas juridisko personu ienākumus, kuras nav sabiedrības, jeb tā dēvētais  juridisko personu nodoklis;
4)      nodoklis, ar ko apliek nerezidentu ienākumus, jeb tā dēvētais  nerezidentu nodoklis.
§ 2.      Nodokļus iekasē priekšnodokļa veidā pirmās nodaļas VI sadaļā minētajās robežās un saskaņā ar tajā paredzētajiem nosacījumiem.”

CIR
2. panta atbilstošajās sadaļās ir paredzēts:
“§ 1.      Šā kodeksa, ienākuma nodokļus regulējošo speciālo tiesību aktu un to īstenošanai izdoto dekrētu piemērošanas nolūkos tālāk norādītajiem jēdzieniem ir piešķirama šajā pantā definētā nozīme.
[..]
5)      Sabiedrības
Izmanto šādas definīcijas:
a)      sabiedrība – ikviena  pastāvīgi izveidota sabiedrība, apvienība, nodibinājums vai struktūra, kurai ir juridiskās personas statuss un kura iesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu.
Par sabiedrībām neuzskata Beļģijas tiesībās reglamentētas struktūras ar juridiskās personas statusu, kurām ienākuma nodokļu piemērošanas nolūkos nav  juridiskās personas statusa;
b)      sabiedrība  rezidente – ikviena sabiedrība, kuras juridiskā adrese, galvenā uzņēmējdarbības vieta vai tās vadības vai administrācijas atrašanās vieta atrodas Beļģijā un kura nav izslēgta no uzņēmumu ienākuma nodokļa piemērošanas jomas
[..]”

CIR
179. pantā ir paredzēts:
“Uzņēmumu ienākuma nodokli maksā sabiedrības, sabiedrības rezidentes  un pensiju finansēšanas struktūras, kas minētas
loi du 27 octobre 2006 relative au contrôle des institutions de retraite professionnelle
[2006. gada 27. oktobra Likuma par papildpensijas kapitāla uzkrāšanas institūciju kontroli] 8. pantā.”

CIR
180. pantā ir paredzēts:
“Uzņēmumu ienākuma nodokli  nemaksā:
1)      pašvaldību uzņēmumi, sadarbības struktūras, projektu apvienības, autonomās pašvaldību iestādes un otrajā daļā minētās apvienības, kas, izpildot to sociālo mērķi, galvenokārt:
–        apsaimnieko slimnīcu, kā definēts
loi coordonnée du 10 juillet 2008 sur les hôpitaux et autres établissements de soins
[2008. gada 10. jūlija Saskaņotā likuma par slimnīcām un citām aprūpes iestādēm] 2. pantā; vai
–        apsaimnieko iestādi, kas palīdz kara upuriem, cilvēkiem ar invaliditāti, veciem cilvēkiem, nepilngadīgajiem un trūcīgiem cilvēkiem;
2)
SA “Waterwegen en Zeekanaal”
,
SA “De Scheepvaart”
,
SCRL Port
autonome du Centre et de l’Ouest
[Centra un Rietumu brīvosta],
Compagnie des installations maritimes de Brige
[Briges Jūras infrastruktūras sabiedrība],
Port de Bruxelles [
Briseles osta], Ostendes pašvaldības ostas pārvalde, valsts akciju sabiedrības
Havenbedrijf  Antwerpen
un
Havenbedrijf  Gent
un Ljēžas, Šarleruā un Namīras autonomās ostas;
3)
Office national du ducroire
[Valsts eksporta kredītaģentūra];
4)
Compagnie belge pour le Financement de l’Industrie
[Beļģijas rūpniecības finansēšanas sabiedrība];
5)      [
izslēgts
];
5.a)
Fonds de participation
[Līdzdalības fonds],
Fonds de participation – Flandre
[Līdzdalības fonds Flandrijā],
Fonds de participation – Wallonie
[Līdzdalības fonds Valonijā] un
Fonds de participation – Bruxelles
[Līdzdalības fonds Briselē];
6)
Société régionale wallonne de transport public de personnes
[Valonijas reģionālā sabiedriskā transporta sabiedrība] un ar to saistītie apsaimniekošanas uzņēmumi;
7)
Société des transports flamande
[Flandrijas transporta sabiedrība] un tās pakļautībā  izveidotās autonomās apsaimniekošanas struktūrvienības;
8)
Société des transports intercommunaux de Bruxelles
[Briseles starppilsētu transporta sabiedrība];
9)      ūdens attīrīšanas uzņēmumi, kurus regulē
loi du 26 mars 1971
[1971. gada 26. marta likums];
10)      [
izslēgts
]
11)      valsts sociālā mērķa uzņēmums
Coopération technique belge
;
12)      valsts akciju sabiedrība
Infrabel
;
13)      valsts sociālā mērķa uzņēmums
Apetra
.”
Saskaņā ar
CIR
181. pantā noteikto:
“Uzņēmumu ienākuma nodokli nemaksā arī bezpeļņas apvienības un citas juridiskās personas, kuras nedarbojas ar mērķi gūt peļņu un:
1)      kuru darbības vienīgais vai galvenais mērķis ir to dalībnieku profesionālo vai starpprofesionālo interešu apzināšana, aizsardzība un veicināšana;
2)      kuras ir uzskatāmas par 1. punktā minēto juridisko personu  atvasinājumu, ja to darbības vienīgais vai galvenais mērķis ir  savu dalībnieku vārdā un labā pilnībā vai daļēji pildīt pienākumus vai formalitātes, ko tiem uzliek darbs ar personālu vai nodokļu tiesību akti, vai arī  palīdzēt saviem dalībniekiem izpildīt šos pienākumus vai formalitātes;
3)      kuras saskaņā ar sociālo jomu regulējošajiem tiesību aktiem ir atbildīgas par šajos tiesību aktos paredzēto priekšrocību piešķiršanai atvēlēto līdzekļu iekasēšanu, centralizāciju, kapitalizāciju vai izmaksu;
4)      kuru vienīgais vai galvenais mērķis ir izglītības nodrošināšana vai atbalstīšana;
5)      kuru vienīgais vai galvenais mērķis ir organizēt gadatirgus vai izstādes;
6)      kuras pašvaldību kompetentās iestādes ir apstiprinājušas kā atbalsta dienestus ģimenēm un vecāka gadagājuma cilvēkiem;
7)      kuras ir apstiprinātas atbilstoši 145. panta 1. punkta pirmās daļas 1.° apakšpunkta  b), d), e) un h) līdz l) punktam, 2.° un 3.° apakšpunktam vai kuras tiktu apstiprinātas, ja tās iesniegtu attiecīgu pieteikumu vai arī ja tās atbilstu visiem apstiprināšanas nosacījumiem, izņemot to, ka attiecīgā gadījumā darbība ir jāveic valsts mērogā vai ietekmes zonā, kas aptver kādu  no pašvaldībām vai reģioniem vai visu valsti kopumā;
8)      kuras ir izveidotas saskaņā ar
loi du 27 juin 1921 sur les associations sans but lucratif, les associations internationales sans but lucratif
[1921. gada 27. jūnija  Likumu par bezpeļņas apvienībām, starptautiskām bezpeļņas apvienībām un nodibinājumiem], ar nosacījumu, ka tās veic tikai sertifikācijas darbības
loi du 15 juillet 1998 relative à la certification des titres émis par des sociétés commerciales
[1998. gada 15. jūlija  Likuma par komercuzņēmumu emitētu vērtspapīru sertificēšanu]  izpratnē un ka to izdotie sertifikāti tiek pielīdzināti vērtspapīriem, uz kuriem tie attiecas 1992. gada Ienākuma nodokļu kodeksa piemērošanas nolūkos saskaņā ar tā paša likuma 13. panta 1. punkta pirmo daļu.”
Saskaņā ar
CIR
182. pantu:
“Attiecībā uz bezpeļņas apvienībām un citām juridiskajām personām, kuras nedarbojas peļņas gūšanas nolūkā, par darījumiem ar peļņas gūšanas raksturu neuzskata:
1)      atsevišķus vai ārpuskārtas darījumus;
2)      darījumus, kas ietver to līdzekļu ieguldīšanu, kuri ievākti, tām izpildot savos statūtos paredzētos uzdevumus;
3)      darījumus, kas ietver darbību, kura tikai pakārtoti ir saistīta ar rūpnieciskiem, tirdzniecības vai lauksaimnieciskiem darījumiem vai kura nav saistīta ar rūpniecisku vai komerciālu metožu īstenošanu.”
Attiecībā konkrēti uz uzņēmumu ienākuma nodokļa (turpmāk tekstā – “UIN”) bāzi
CIR
185. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ar nodokli  apliek visu  sabiedrības peļņu, ieskaitot izmaksātās dividendes.

CIR
220. pantā ir paredzēts:
“Juridisko personu nodokli piemēro:
1)      valstij, kopienām, reģioniem, provincēm, aglomerācijām, pašvaldību apvienībām, pašvaldībām, valsts sociālās palīdzības centriem [..], kā arī sabiedriskās kultūras iestādēm, glābšanas zonām, policijas zonām, kā arī polderiem un ūdensceļu padomēm;
2)      juridiskajām personām, kuras nemaksā uzņēmumu ienākuma nodokli saskaņā ar 180. pantu;
3)      juridiskajām personām, kuru juridiskā adrese, galvenā uzņēmējdarbības vieta vai vadības vai administratīvā centra atrašanās vieta ir Beļģijā, kuras neiesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu vai kuras nemaksā uzņēmumu ienākuma nodokli saskaņā ar 181. un 182. pantu.”
Saskaņā ar
CIR
221. pantā noteikto:
“Juridiskajām personām, kurām ir jāmaksā juridisko personu nodoklis, ar nodokli apliek tikai:
1)      kadastrālo ienākumu no nekustamā īpašuma Beļģijā, ja šis kadastrālais ienākums nav atbrīvots no īpašuma priekšnodokļa saskaņā ar 253. pantu vai speciālām tiesību normām;
2)      ienākumus un augļus no kapitāla un kustamās  mantas [..].”

Administratīvais process un apstrīdētais lēmums
2013. gada 3. jūlijā Eiropas Komisijas dienesti visām dalībvalstīm nosūtīja aptauju par dalībvalstu ostu darbību un nodokļu politiku, lai iegūtu kopainu par šo jomu un noskaidrotu situāciju ostās atbilstīgi Savienības noteikumiem par valsts atbalstu. Pēc tam Komisijas dienesti par šo jautājumu rakstiski sazinājās ar Beļģijas iestādēm.
2014. gada 9. jūlija vēstulē Komisija saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108. panta] piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.), 17. pantu informēja Beļģijas iestādes par savu sākotnējo novērtējumu, saskaņā ar kuru dažām Beļģijas ostām piešķirtais atbrīvojums no UIN  tika uzskatīts par  valsts atbalstu, kas ir nesaderīgs ar iekšējo tirgu, un ka šis atbalsts bija  pastāvošs atbalsts minētās regulas 1. panta b) punkta izpratnē.  2014. gada 23. septembrī notika sanāksme ar Beļģijas iestādēm. Valonijas reģions un Briseles osta (Beļģija) katrs savus apsvērumus iesniedza 2014. gada 30. septembra vēstulē, savukārt
Vlaams  gewest
(Flandrijas reģions) savus apsvērumus iesniedza 2014. gada 1. oktobra vēstulē.
2015. gada 1. jūnija vēstulē Komisija Beļģijas Karalistei darīja zināmu, ka tā ir iepazinusies ar visiem  šīs dalībvalsts iesniegtajiem argumentiem un ka tā joprojām uzskata, ka vairāku ostu atbrīvošana no UIN ir bijis ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts, tāpēc ka un ciktāl šajās ostās ir tikusi veikta saimnieciskā darbība. Par šo vēstuli tika celta prasība, kas tika noraidīta kā nepieņemama ar 2016. gada 9. marta rīkojumu
Port autonome du Centre et de l’Ouest
u.c./Komisija (T‑438/15, EU:T:2016:142).
2016. gada 21. janvāra vēstulē Komisija atkārtoti norādīja savu nostāju un ierosināja Beļģijas iestādēm saskaņā ar LESD 108. panta 1. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs),  ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus LESD 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.), 22. pantu ar atbilstošiem pasākumiem atcelt Beļģijas ostām noteikto atbrīvojumu no UIN, ciktāl tās iesaistās saimnieciskajā darbībā.
Beļģijas iestādes tika aicinātas desmit mēnešu laikā no lēmuma pieņemšanas datuma pielāgot tiesību aktus tā, lai šis grozījums attiektos vēlākais uz ienākumiem, kas gūti, veicot saimniecisko darbību no 2017. finanšu gada sākuma. Beļģijas iestādes tika aicinātas divu mēnešu laikā kopš šo pasākumu ierosinājumu saņemšanas rakstveidā informēt Komisiju, ka tās saskaņā ar Regulas 2015/1589 23. panta 1. punktu bez ierunām un nepārprotami piekrīt šiem pasākumiem kopumā. Par šo atbilstošu pasākumu ierosinājumu 2016. gada 18. martā tika celta prasība, kas tika noraidīta kā nepieņemama ar 2016. gada 27. oktobra rīkojumu
Port autonome du Centre et de l’Ouest
u.c./Komisija (T‑116/16, nav publicēts, EU:T:2016:656).
2016. gada 21. marta vēstulē Beļģijas iestādes nosūtīja Komisijai apsvērumus par ierosinātajiem atbilstošajiem pasākumiem. Pēc šo apsvērumu saņemšanas Komisija ar 2016. gada 8. jūlija vēstuli nolēma uzsākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru saskaņā ar  Regulas 2015/1589 23. panta 2. punktu  (OV 2016, C 302, 5. lpp.).
Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus par konkrēto pasākumu. 2016. gada 24. augustā tika organizēta sanāksme ar pārstāvjiem no atsevišķām Beļģijas ostām, uz kurām attiecas šis pasākums. Beļģijas Karaliste iesniedza savus apsvērumus 2016. gada 9. septembra vēstulē (no federālā finanšu ministra) un 2016. gada 16. septembra vēstulē (no Valonijas reģiona un Valonijas ostām). Komisija saņēma apsvērumus no šādām ieinteresētajām personām:
Sea Invest
, Antverpenes (Beļģija), Ģentes (Beļģija) un Zēbriges (Beļģija) ostas lietotāja, Roterdamas ostas (Nīderlande), kas rīkojās piecu Nīderlandes valsts jūras ostu vārdā, Briseles ostas, Flandrijas Ostu komisijas (
Vlaamse  Havencommissie
, Beļģija) un no Antverpenes un Zēbriges ostām.
Komisija pārsūtīja šos apsvērumus Beļģijas Karalistei, dodot tai iespēju iesniegt savus komentārus par tiem, ko tā izdarīja 2016. gada 14. novembra vēstulē. 2016. gada 19. decembrī notika Beļģijas iestāžu un Komisijas sanāksme, kurā Komisijai tika iesniegti papildu apsvērumi. Vēl viena sanāksme – kurā piedalījās Beļģijas federālās un reģionālās iestādes, daži atbalsta saņēmēji un Komisija –  tika rīkota 2017. gada 10. janvārī.
Izvērtējusi Beļģijas Karalistes un ieinteresēto personu apsvērumus, Komisija 2017. gada 27. jūlijā pieņēma Lēmumu (ES) 2017/2115 par atbalsta shēmu SA.38393 (2016/C, ex 2015/E), ko īstenojusi Beļģija – Nodokļu piemērošana ostām Beļģijā (OV 2017, L 332, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Komisija konstatēja, pirmkārt, ka
CIR
180. panta 2. punktā minēto Beļģijas ostu darbība, vismaz daļēji, ir bijusi saimnieciskā darbība, un tādējādi ostas būtu jāatzīst par uzņēmumiem, ciktāl tās veikušas tādu darbību (apstrīdētā lēmuma 40.–67. apsvērums). Otrkārt, Komisija uzsvēra, ka, tā kā atbilstoši
CIR
180. panta 2. punktam ostas drīzāk ir juridisko personu nodokļa (turpmāk tekstā – “JPN”), nevis UIN

maksātājas, tās saņem atvieglojumu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kas atbilst starpībai starp UIN, kāds ostām būtu bijis jāmaksā no to saimnieciskās darbības, un to JPN daļu, kādu varētu piemērot šai saimnieciskajai darbībai (apstrīdētā lēmuma 68.–73. apsvērums). Treškārt, Komisija secināja, ka konkrētais pasākums ir valsts līdzekļu piešķiršana LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 74.–77. apsvērums).  Ceturtkārt, tā secināja, ka pasākums ir selektīvs (apstrīdētā lēmuma 78.–107. apsvērums). Piektkārt, tā uzskatīja, ka,  nostiprinot atbalsta saņēmēju stāvokli starptautiskajā tirdzniecībā, pasākums varēja ietekmēt tirdzniecību Savienības iekšienē un radīt konkurences izkropļojumus (apstrīdētā lēmuma 108.–115. apsvērums).  Tā no minētā secināja, ka
CIR
180. panta 2. punktā paredzētais Beļģijas ostu atbrīvojums no nodokļa ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ciktāl neapliekamie ienākumi ir tikuši gūti no ostu saimnieciskās darbības (apstrīdētā lēmuma 116. apsvērums). Visbeidzot, tā secināja, ka atzīt konkrēto valsts atbalsta pasākumu par saderīgu ar iekšējo tirgu ir iespējams, vienīgi pamatojoties uz LESD 93. pantu vai 106. panta 2. punktu (apstrīdētā lēmuma 117.–120. apsvērums),  un atteicās noteikt pārejas periodu šā lēmuma īstenošanai (apstrīdētā lēmuma 124.–130. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir noteikts:
“Atbrīvojums no uzņēmumu ienākuma nodokļa par labu [
CIR
] 180. panta 2. punktā minētajām Beļģijas ostām ir pastāvoša valsts atbalsta shēma, kas nav saderīga ar iekšējo tirgu.”
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu:
“1.      Beļģija atceļ 1. pantā minēto atbrīvojumu no uzņēmumu ienākuma nodokļa un nosaka, ka subjektiem, uz kuriem attiecas šis atbrīvojums, ir jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodoklis.
2.      Pasākums, ar kuru Beļģija īsteno savas saistības, kas izriet no 1. punkta, ir jāapstiprina līdz tā kalendārā gada beigām, kurā paziņots šis lēmums. Šis pasākums piemērojams vēlākais attiecībā uz ienākumiem no saimnieciskās darbības, kas gūti no tā finanšu gada sākuma, kurš seko pēc pasākuma apstiprināšanas.”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 9. oktobrī, prasītājas
Havenbedrijf  Antwerpen NV
(Antverpenes osta) un
Maatschappij van de Brugse Zeehaven NV
(Briges Jūras infrastruktūras sabiedrība, Beļģija), kuras abas ir minētas
CIR
180. panta 2. punktā, cēla šo prasību.
Ar atsevišķiem dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegti attiecīgi 2018. gada 19. un 23. janvārī, Beļģijas Karaliste un
Vlaams gewest
(Flandrijas reģions) lūdza tiem atļaut iestāties izskatāmajā lietā prasītāju prasījumu atbalstam.
Ar 2018. gada 15. marta  lēmumu Vispārējās tiesas sestās palātas priekšsēdētājs Beļģijas Karalistei atļāva iestāties lietā. Beļģijas Karaliste iesniedza savu iestāšanās lietā rakstu 2018. gada 22. maijā, un pamatlietas dalībnieki noteiktajos termiņos par to iesniedza savus apsvērumus.
Ar 2018. gada 25. oktobra rīkojumu
Havenbedrijf  Antwerpen
un
Maatschappij van de Brugse Zeehaven
/Komisija (T‑696/17, nav publicēts, EU:T:2018:736), Vispārējās tiesas sestās palātas priekšsēdētājs noraidīja Flandrijas reģiona pieteikumu par iestāšanos lietā.
Ar 2018. gada 7. novembra lēmumu Vispārējā tiesa nodeva lietu sestajai palātai paplašinātā sastāvā atbilstoši tās reglamenta 28. pantam.
Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa (sestā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma uzsākt tiesvedības mutvārdu daļu un, veicot Reglamenta 89. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, rakstveidā uzdeva lietas dalībniekiem vairākus jautājumus, uz kuriem šie lietas dalībnieki atbildēja noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2019. gada 4. februāra tiesas sēdē.
Tā kā viens no sestās palātas paplašinātā sastāvā locekļiem tiesas sēdē  piedalīties nevarēja, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs saskaņā ar Reglamenta 17. panta 2. punktu, lai papildinātu palātu, norīkoja citu tiesnesi.
Prasītāju, kuras atbalsta Beļģijas Karaliste, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību atzīt par pieņemamu;
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        pakārtoti noteikt pārejas periodu līdz brīdim, kad Komisija būs pabeigusi savu izmeklēšanu par dažādu Savienības dalībvalstu ostu nodokļu režīmiem, un katrā ziņā uz vienu pilnu gadu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies pēc tās iestāšanās lietā.

Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītājas izvirza četrus pamatus.  Pirmkārt, kvalificējot ostu pārvaldes par uzņēmumiem,  Komisija esot pārkāpusi LESD 107. un 296. pantu. Otrkārt, atbrīvojumu no UIN

uzskatot par selektīvu pasākumu, Komisija esot pārkāpusi LESD 107. pantu. Treškārt un pakārtoti, uzskatot, ka atkāpe no atsauces sistēmas nav attaisnojama ar Beļģijas nodokļu sistēmas ienākuma nodokļu jomā raksturu un uzbūvi, Komisija esot pārkāpusi LESD 107. pantu. Ceturtkārt un vēl pakārtotāk, prasītājas lūdz Vispārējo tiesu tām piešķirt pārejas periodu  līdz brīdim, kad Komisija pabeigs izmeklēšanu par dažādu Savienības dalībvalstu ostu nodokļu režīmiem, un katrā ziņā uz vienu pilnu gadu.

Par pirmo pamatu
–
LESD 107.

un 296.

panta pārkāpum
u
saistībā ar
to, ka
ostu
pārval
des tika kvalificētas
atzīšanu par uzņēmumiem
Pirmais pamats, ciktāl tas attiecas uz LESD 107. panta pārkāpumu, ir sadalāms divās daļās. Pirmajā daļā  prasītājas norāda, ka nepastāv tirgus, kurā tās piedāvā savus pakalpojumus. Otrajā daļā tās apgalvo, ka to darbībām nepiemīt saimniecisks raksturs.
Vispārējā tiesa uzskata, ka ir lietderīgi vispirms izvērtēt otro daļu un pēc tam pirmo daļu.
Tomēr vispirms ir jānoraida pirmais pamats, ciktāl ar to tiek norādīts uz LESD 296. panta pārkāpumu, jo  apstrīdētajā lēmumā nav ietverts pamatojums attiecībā uz ostu kvalificēšanu par “uzņēmumiem” LESD 107. panta izpratnē.
Proti, šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru pamats, kas attiecas  uz LESD 296. panta pārkāpumu, ir atšķirīgs no pamata, kas attiecas uz pamatojuma trūkumu apstrīdētajā lēmumā. Pirmais pamats, kas attiecas uz pamatojuma trūkumu vai nepietiekamību, nozīmē būtisku formas prasību pārkāpumu LESD 263. panta izpratnē un veido sabiedriskās kārtības pamatu, ko  Savienības tiesai ir jāizskata pēc savas ierosmes, savukārt otrais pamats, ka attiecas uz lēmuma likumību pēc būtības, nozīmē  ar Līguma piemērošanu saistīto materiālo tiesību normu pārkāpumu tā paša LESD 263. panta izpratnē, un Savienības tiesa to var izskatīt vienīgi, ja to prasa  lietas dalībnieks. Tādējādi jautājums par pienākumu norādīt pamatojumu ir nošķirts jautājums no jautājuma par pamatojuma pamatotību (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/
Sytraval
un
Brink’s  France
, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 67. punkts, un 2005. gada 15. jūnijs,
Corsica Ferries France
/Komisija, T‑349/03, EU:T:2005:221, 52. punkts).
Lai gan šajā lietā prasītājas  prasības pieteikumā nav pamatojušas  iebildumu, ar kuru tiek apgalvots LESD 296. panta pārkāpums, ir jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots, jo apstrīdētajā lēmumā Komisija ir veltījusi vismaz 28 apsvērumus par to, kādēļ  ostas tiek kvalificētas par “uzņēmumiem”, kas veic saimniecisko darbību (skat.  apstrīdētā lēmuma 40.–67. apsvērumu). Turklāt no prasītāju tālāk norādīto dažādo iebildumu izvērtējuma izriet, ka apstrīdētais lēmums ir devis  tām iespēju uzzināt  šajā ziņā īstenotā pasākuma pamatojumu un ir ļāvis  Vispārējai tiesai veikt savu  kontroli.
Līdz ar to pirmais pamats, ciktāl ar to ir apgalvots LESD 296. panta pārkāpums, ir jānoraida.

Par otro daļu – Beļģijas ostu darbību nesaimniecisko raksturu
Otrajā daļā prasītājas, pamatojoties uz 1999. gada 2. marta
Decreet houdende het beleid en het beheer van de zeehavens
(Dekrēts par jūras ostu politiku un pārvaldību, 1999. gada 8. aprīļa
Belgisch  Staatsblad
),  pirmkārt, atgādina, ka to pamatfunkcijas galvenokārt veido tādi ar tautsaimniecību nesaistīti sabiedriskas nozīmes uzdevumi kā, piemēram, valsts un privāto ostu teritoriju administratīvā pārvaldība, vides uzraudzības dienesti vai ostas kapteiņa pakalpojumi. Saistībā ar šiem uzdevumiem ostu pārvaldēm esot ekskluzīvas publiskās varas pilnvaras, kas nevar tikt nodotas tālāk tieši ostu pārvaldības publiskā rakstura un to vienotības dēļ. Turklāt dalībvalstīm esot plaša rīcības brīvība noteikt, kas ir jāsaprot ar “saimnieciska rakstura pakalpojumiem” un “pakalpojumiem bez saimnieciska rakstura” vispārējās interesēs.
Otrkārt, prasītājas uzsver, ka ir jānošķir pamatuzdevumi, kādus tām uzliek dekrēts, no ostas komercpakalpojumiem, ko piedāvā trešās personas. Proti, atšķirībā, piemēram, no lidostu apsaimniekotājiem ostu pārvaldes neieguldot aprīkojumā, kas nepieciešams ostas komercdarbībai. Vienīgais ostu pārvalžu uzdevums esot bez diskriminācijas darīt pieejamu ostu infrastruktūru tādiem lietotājiem kā, piemēram, apstrādes uzņēmumiem vai loģistikas uzņēmumiem, kuri paši veic saimniecisko darbību un vēlāk varēs veikt būvniecību, izmantojot šo pamata infrastruktūru. Šajā ziņā prasītājas uzstāj, ka ir jānošķir ostas teritorijas kā pamata infrastruktūras pārvaldīšana un apsaimniekošana, kam nav saimnieciska rakstura, un pārējās infrastruktūras pārvaldīšana un apsaimniekošana. Tāds dalījums esot atzīts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2017/352 (2017. gada 15. februāris), ar ko izveido ostas pakalpojumu sniegšanas sistēmu un kopīgos noteikumus par ostu finanšu pārredzamību (OV 2017, L 57., 1. lpp.), un Komisijas agrākajā lēmumpieņemšanas praksē.  Arī no Tiesas judikatūras izrietot, ka publiskās infrastruktūras nodrošināšana nediskriminējošā veidā nav uzskatāma par saimniecisko darbību, vēl jo vairāk tad, ja šīs infrastruktūras nodrošināšanu un komerciālo izmantošanu neveic viens un tas pats  subjekts, kā tas ir aplūkojamajā gadījumā.
Treškārt,  prasītājas norāda uz to, ka saimnieciskā darbība nav konstatējama ostu pārvalžu īstenotās cenu politikas dēļ. To ieskatā,  atlīdzības esamība ne vienmēr
a priori
nozīmē saimnieciskās darbības esamību. Pirmām kārtām ostu pārvaldes  iekasējot ostu nodevas, kas ir kā atlīdzība par tiesībām piekļūt ostas teritorijai, šķērsot to, pietauvoties vai uzturēties tajā, un kas ir kā garantija ostas teritorijas drošai un efektīvai attīstībai. Šīs ostu nodevas tiekot  uzskatītas par “atlīdzinājumu”, proti, par atlīdzību par pakalpojumu, ko pārvalde sniegusi nodokļu maksātājam. Šīs nodevas tiekot noteiktas, nevis pamatojoties uz tirgus mehānismiem atbilstoši piedāvājumam un pieprasījumam, bet gan vienpusēji. Tās nav saistītas ar komercdarījumu sarunām un, tās nosakot, tiek ņemtas vērā normatīvajos aktos noteiktās prasības un administratīvā kontrole. Turklāt prasītāju autonomija noteikt ostu nodevu maksas esot ierobežota, ņemot vērā vienlīdzības, pārskatāmības un samērīguma principus, kā arī administratīvo kontroli, kurai tās ir pakļautas. Otrām kārtām, ievērojot nediskriminējošu un pārskatāmu procedūru, ostu pārvaldes iekasējot koncesiju maksas no publisko īpašumu nodošanas koncesijā trešajām personām. Koncesijā  nododamās zemes  tiekot piešķirtas nevis automātiski augstākās cenas piedāvātājam, bet gan pamatojoties uz iepriekš noteiktiem kritērijiem, kas ir saistīti ar projekta pievienoto vērtību un sabiedrības interesēm. Tādējādi maksas ir nevis komerciālās politikas instruments, kā to apgalvo Komisija, bet gan instruments, kas ir paredzēts tam, lai īstenotu ostu  pārvalžu sabiedrisko pakalpojumu uzdevumus nolūkā nodrošināt sabiedrības intereses.
Ceturtkārt, prasītājas  uzsver, ka ostu saimnieciskajai darbībai ir pakārtots raksturs un tādējādi visa ostu darbība būtu jāuzskata par nesaimniecisku darbību vai darbību vispārējās interesēs. Tās šajā ziņā atgādina, ka ostas nevis nodarbojas ar ostu infrastruktūras komerciālo apsaimniekošanu, bet gan ar ūdensceļu un ūdenstilpņu pieejamības nodrošināšanu un zemju nodošanu koncesijā, iekasējot ostu nodevas un koncesijas maksas. Tādējādi to sekundārās nozīmes darbības būtu jākvalificē tāpat kā to pamatdarbība.
Līdz ar to Komisijas secinājums apstrīdētajā lēmumā, ka ostu pārvaldes ir uzņēmumi, lai attiecībā uz  tām varētu piemērot valsts atbalsta noteikumus, esot kļūdains.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
Līdzīgi kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 40. apsvērumā, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru uzņēmuma jēdziens  ietver jebkuru subjektu, kas veic saimniecisko darbību, neatkarīgi no šā  subjekta juridiskā statusa un veida, kādā tas tiek finansēts. Šajā ziņā saimnieciskā darbība ir jebkāda darbība, kuras rezultātā konkrētā tirgū tiek piedāvātas preces vai pakalpojumi (spriedums, 2000. gada 12. septembris,
Pavlov
u.c., no C‑180/98 līdz C‑184/98, EU:C:2000:428, 74. un 75. punkts; šajā nozīmē skat.  arī spriedumus, 1987. gada 16. jūnijs, Komisija/Itālija, 118/85, EU:C:1987:283, 7. punkts, un 1991. gada 23. aprīlis,
Höfner
un
Elser
, C‑41/90, EU:C:1991:161, 21. punkts).
Papildus tam judikatūrā ir atzīts, ka ostu un lidostu infrastruktūras komerciālā apsaimniekošana un būvniecība tādas komerciālās izmantošanas nolūkā ir uzskatāma par saimniecisko darbību (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2002. gada 24. oktobris,
Aéroports de Paris
/Komisija, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, 78. punkts; 2012. gada 19. decembris,
Mitteldeutsche  Flughafen
un
Flughafen  Leipzig
‑
Halle
/Komisija, C‑288/11 P, EU:C:2012:821, 40.–43. punkts, un 2018. gada 15. marts,
Naviera  Armas
/Komisija, T‑108/16, EU:T:2018:145, 78. punkts).
Šajā lietā apstrīdētā lēmuma 44. apsvērumā Komisija ir uzskaitījusi virkni saimniecisko darbību, kādas var veikt ostas. Pirmkārt, ostas sniedz vispārēju pakalpojumu to izmantotājiem (galvenokārt kuģu īpašniekiem, plašākā nozīmē – ikvienam kuģa operatoram), nodrošinot kuģiem piekļuvi ostas infrastruktūrai par atlīdzību, ko parasti dēvē par “ostas nodevu”. Otrkārt, atsevišķas ostas kuģiem sniedz īpašus pakalpojumus, piemēram, loča, celtņu, preču uzglabāšanas vai pietauvošanas pakalpojumus, arī par atlīdzību. Treškārt, ostas par atlīdzību nodod noteiktu infrastruktūru vai noteiktas teritorijas uzņēmumu rīcībā, kuri tās izmanto paši savām vajadzībām vai lai sniegtu kuģiem noteiktus īpašus iepriekš minētos pakalpojumus. Turklāt apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā Komisija precizēja, ka tas, ka trešo personu uzņēmumi izmanto noteiktu ostas teritoriju un infrastruktūru, lai sniegtu pakalpojumus kuģu īpašniekiem vai kuģiem, neizslēdz to, ka ostu pārvalžu veiktās pārvaldīšanas darbības, kas izpaužas kā minēto teritoriju un infrastruktūru iznomāšana šiem trešo personu uzņēmumiem, arī ir saimnieciska rakstura darbības.
Izvaicātas šajā ziņā tiesas sēdē, prasītājas, pirmkārt, apstiprināja, ka tās iekasēja maksas, kas kvalificētas kā “ostas nodevas”, kuras – vismaz daļēji – ir tikušas iekasētas apmaiņā pret kuģu tiesībām piekļūt ostas infrastruktūrai. Otrkārt, lai gan tās noliedz, ka tās pašas veic preču pacelšanu, iekraušanu vai izkraušanu, tostarp izmantojot celtņus, vai kravu pārvietošanu, tās tomēr atzīst atsevišķu pārkraušanas un vilkšanas darbību veikšanu aiz slūžām. Treškārt, tās neapstrīd, ka tās nodod  uzņēmumu, kas ir  trešās personas, rīcībā  zemes gabalus  apmaiņā pret koncesijas maksām.
Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā secinot, ka ostu veiktās darbības – vismaz daļēji – ir uzskatāmas par saimnieciskām darbībām.
Neviens no prasītāju vai Beļģijas Karalistes norādītajiem argumentiem nevar likt apšaubīt šo secinājumu.
Pirmkārt, prasītājas norāda, ka to darbības nav saimnieciskā darbība, jo tām ir publiska rakstura pilnvaras un tām ir uzticēts pildīt  vispārējo interešu uzdevumus.
Līdzīgi kā Komisija uzskatīja apstrīdētā lēmuma 47. apsvērumā, šajā ziņā ir jānorāda, ka aplūkojamajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka ostām var tikt deleģētas konkrētas publiskās pilnvaras, kurām nav saimniecisks raksturs, piemēram, jūras satiksmes kontrole un drošība vai piesārņojuma uzraudzība.
Tomēr tas, ka kādam subjektam  ir nodotas publiskās pilnvaras, lai tas  īstenotu daļu savu darbību, pats par sevi neliedz to uzskatīt par uzņēmumu. Proti, lai noskaidrotu, vai konkrētās darbības ir uzņēmuma darbības Līguma izpratnē, ir jānoskaidro, kāds ir šo darbību raksturs (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2002. gada 24. oktobris,
Aéroports de Paris
/Komisija, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, 74. un 75. punkts, un 2012. gada 12. jūlijs,
Compass
‑
Datenbank
, C‑138/11, EU:C:2012:449, 37. punkts).
Tāpēc ar apstākli, ka prasītājām var būt uzticēts sniegt vispārējas nozīmes pakalpojumus, nav pietiekami, lai tās neatzītu par “uzņēmumiem”, ja un ciktāl tās veic arī saimnieciskas darbības, kas ietver preču un pakalpojumu piedāvāšanu tirgū par atlīdzību, kā, piemēram, tās, kuras Komisija identificējusi apstrīdētā lēmuma 44. apsvērumā (skat.  šī sprieduma 48. punktu).
Turklāt,  kā norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumā, ir jāatgādina, ka, lai arī valsts iestādēm ir plaša rīcības brīvība, sniedzot, liekot izpildīt un organizējot vispārējas nozīmes pakalpojumus veidā, kas pēc iespējas atbilst lietotāju vajadzībām, tas neizslēdz iespēju, ka šādām darbībām var piemist  ekonomisks raksturs. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru  (skat.  šī sprieduma 46. un 54. punktu) jēdziens “saimnieciskā darbība” ir saistīts ar faktiem, jo īpaši ar attiecīgo pakalpojumu tirgus esamību, un tas nav atkarīgs no valsts izvēles vai novērtējumiem. Tādējādi valsts pati vai valsts veidojums var rīkoties kā uzņēmums  (skat.  spriedumu, 2012. gada 12. jūlijs,
Compass
‑
Datenbank
, C‑138/11, EU:C:2012:449, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Beļģijas Karaliste veltīgi atsaucas uz Regulu 2017/352, lai pierādītu, ka ostas neveic saimniecisko darbību. Proti, lai  gan šajā regulā ir paredzēts, ka dalībvalstis var nolemt uzlikt par pienākumu ostas pakalpojumu sniedzējiem sniegt sabiedriskos pakalpojumus un uzticēt tādu pienākumu uzlikšanu ostas pārvaldniekam vai kompetentajai iestādei, lai garantētu noteiktus sabiedrisko pakalpojumu mērķus, aplūkojamajā gadījumā nepastāv nekāda saikne starp konkrēto atbalsta pasākumu – proti, atbrīvojumu no UIN, kurš pienākas

ostām, – un jebkādu uzdevumu sniegt sabiedriskos pakalpojumus. Tāpat arī apstrīdētais lēmums nekādi neliedz prasītājām noslēgt sabiedrisko pakalpojumu deleģēšanas nolīgumus ar Flandrijas reģionu.
Tālāk, ciktāl Beļģijas Karaliste atsaucas uz Komisijas paziņojumu (2004) 43 – Kopienas pamatnostādnes par valsts atbalstu jūras transportam (OV 2004, C 13, 3. lpp.), lai pamatotu ostu darbības neekonomisko raksturu, ir jānorāda, ka šo pamatnostādņu 2.1. punktā ir precizēts, ka “ieguldījumus infrastruktūrā parasti neuzskata par valsts atbalstu [LESD 107. panta] 1. punkta izpratnē, ja valsts visiem attiecīgajiem uzņēmējiem piedāvā brīvu piekļuvi infrastruktūrai”. Līdzīgi kā Komisijas paziņojums par LESD 107. panta 1. punktā minēto “valsts atbalsta” jēdzienu (OV 2016, C 262, 1. lpp.) arī šis punkts tātad attiecas tikai uz atbalstu ieguldījumiem infrastruktūrā, nevis uz atbalstu, kas izpaužas kā atbrīvojums no UIN, kura apmērs ir tieši atkarīgs no gūtās peļņas, kā tas ir aplūkojamajā gadījumā.
Beļģijas Karaliste atsaucas arī uz 2003. gada 22. maija sprieduma lietā
Korhonen
u.c. (C‑18/01, EU:C:2003:300) 59. punktu, no kura izrietot, ka zemes un ēku, kas atrodas publiskajā teritorijā, apsaimniekošana atbilst vispārējām interesēm ar neekonomisku raksturu. Tomēr, līdzīgi kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 60. apsvērumā, ir jākonstatē, ka šajā spriedumā ir runa nevis par uzņēmuma jēdzienu valsts atbalsta tiesībās, bet gan par to, vai publiska akciju sabiedrība, kuru izveidojusi, uztur un vada  kāda  vietējā pašvaldība, atbilst vispārējo interešu vajadzībām Padomes Direktīvas 92/50/EEK (1992. gada 18. jūnijs) par to, kā koordinēt sabiedrisko pakalpojumu līgumu piešķiršanas procedūras  (OV 1992, L 209, 1. lpp.), 1. panta b) punkta otrās daļas izpratnē.
Līdz ar to ir jānoraida iebildums par to, ka saimnieciskā darbība nepastāv ostu publiskās varas prerogatīvu dēļ.
Otrkārt, prasītājas uzskata, ka ir jānošķir ostu infrastruktūras pārvaldīšanas darbības, ko veic ostas, no ostu izmantotāju komercdarbības.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 44. apsvērumā Komisija pietiekami skaidri ir identificējusi ostu veiktās saimnieciskās darbības (skat. šī sprieduma 48. punktu). Kā Komisija to konstatējusi minētajā apsvērumā, ostas arī nodrošina kuģu piekļuvi ostas infrastruktūrai par atlīdzību un nodod lietošanā zemi par atlīdzību. Tāpēc prasītāju arguments, ka ostas tikai atvieglo ostu izmantotāju, kas ir trešās personas, pakalpojumu sniegšanu, nav pamatots ar faktiem.
Turklāt ir jāprecizē, ka Komisija neuzskatīja, ka ostas pašas visos gadījumos to infrastruktūru izmantojošajiem kuģiem nodrošina tādus atsevišķus pakalpojumus  kā pacelšana, kravu pārvietošana, pietauvošana, pārkraušana vai loča pakalpojumi. Tādējādi tā ir atzinusi, ka atsevišķos gadījumos šādus pakalpojumus var sniegt arī citi uzņēmumi. Tomēr apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā Komisija ir secinājusi, ka tas, ka uzņēmumi, kas ir  trešās personas,  ir izmantojuši atsevišķus ostas zemes gabalus un infrastruktūras, lai sniegtu pakalpojumus kuģu īpašniekiem vai kuģiem, neizslēdz to, ka ostas pārvalžu kā ostu veiktajām ostu apsaimniekošanas darbībām, kuru vidū tostarp ir minēto zemju iznomāšana uzņēmumiem, kas ir trešās personas, arī ir piemitis  saimniecisks raksturs.
Attiecībā uz prasītāju  konkrēto situāciju Komisija tiesas sēdē atzina arī to, ka dažus no apstrīdētā lēmuma 44. apsvērumā minētajiem īpašajiem pakalpojumiem tās nevar piedāvāt, taču ar to nav pietiekami, lai apšaubītu pārējo tās analīzi (skat. šī sprieduma 48. un 49. punktu).
Proti, šajā ziņā  ir jāatgādina, ka gadījumā, kad tiek pieņemts lēmums attiecībā uz atbalsta shēmu, kā tas ir aplūkojamajā gadījumā, Komisija ir tiesīga tikai  vispārīgi un abstrakti pārbaudīt attiecīgās shēmas īpašības, lai sava lēmuma pamatojumā novērtētu, vai šajā shēmā paredzēto nosacījumu dēļ tā attiecībā uz tās saņēmējiem principā ir uzskatāma par valsts atbalstu. Tādējādi Komisijai nav pienākums katrā atsevišķā gadījumā veikt piešķirtā atbalsta analīzi, pamatojoties uz tādu shēmu (šajā nozīmē skat.  spriedumu, 2011. gada 9. jūnijs,
Comitato “Venezia vuole vivere”
u.c./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P un C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 63. punkts, un 2015. gada 26. novembris,
Navarra de Servicios y Tecnologías
/Komisija, T‑487/13, nav publicēts, EU:T:2015:899, 66. punkts).
Tādējādi, pārbaudot kādas atbalsta shēmas vispārējās iezīmes, kā tas ir aplūkojamajā gadījumā, Komisija ir tiesīga arī vispārīgi un abstrakti apzināt saimnieciskās darbības, kādas  var veikt ostas, pat ja katra osta visos gadījumos  faktiski neveic visas šīs darbības. Tomēr gadījumā, ja osta neveiktu nevienu no saimnieciskajām darbībām, kuras Komisija ir identificējusi apstrīdētajā lēmumā, to nevarētu  atzīt par uzņēmumu, uz kuru attiecas LESD noteikumi par valsts atbalstu. Taču tas tā nav aplūkojamajā gadījumā, jo prasītājas veic lielāko daļu no saimnieciskajām darbībām, kuras Komisija ir identificējusi  apstrīdētā lēmuma 44. apsvērumā (skat. šī sprieduma 48. un 49. punktu).
Vēl prasītājas, pamatojot savus argumentus, atsaucas uz Regulas 2017/352  43. apsvērumu, kurā ir paredzēts, ka, “lai nodrošinātu vienlīdzīgus konkurences apstākļus, publiskā finansējuma piešķiršanas un izmantošanas pārredzamību un izvairītos no tirgus izkropļojumiem, ostas pārvaldes iestādei, ja tā saņem publisko finansējumu un darbojas arī kā pakalpojumu sniedzējs, ir jānosaka pienākums veikt uzskaiti par publiski finansētām darbībām, ko tā veic kā ostas pārvaldes iestāde, atsevišķi no uzskaites par tām darbībām, kas veiktas uz konkurences pamata”. No tā prasītājas secina, ka valsts atbalsta noteikumiem  var tikt pakļauta tikai ostas pakalpojumu sniegšana, bet ne ostas pārvaldīšanas darbības. Tomēr, kā norāda Komisija, tas, ka trešo personu sniegtie ostu pakalpojumi ir saimnieciska darbība, neliedz arī pašām ostām veikt saimniecisko darbību. Turklāt minētā apsvēruma pēdējā teikumā ir paredzēts, ka “jebkurā gadījumā ir jānodrošina atbilstība valsts atbalsta noteikumiem”.
Ciktāl prasītājas atsaucas arī uz Komisijas agrāko lēmumpieņemšanas praksi, būtu jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas lēmumpieņemšanas prakse citos gadījumos nevar ietekmēt lēmuma, kas tiek apstrīdēts, spēkā esamību, ko var novērtēt, tikai ņemot vērā Līguma objektīvos noteikumus (spriedumi, 2014. gada 16. jūlijs,  T‑295/12, Vācija/Komisija, nav publicēts, EU:T:2014:675, 181. punkts, un 2016. gada 9. jūnijs,
Magic Mountain Kletterhallen
u.c./Komisija, T‑162/13, nav publicēts, EU:T:2016:341, 59. punkts).
Katrā ziņā, kā apstrīdētā lēmuma 41. apsvērumā norādījusi Komisija, tās jaunākā lēmumpieņemšanas prakse liecina, ka ostu infrastruktūras komerciālā apsaimniekošana un būvniecība ir uzskatāma par saimniecisko darbību. Pieņemot, ka Komisija šajā saistībā varēja mainīt savu lēmumpieņemšanas praksi, tas tā bija, lai ievērotu Tiesas judikatūru, jo īpaši 2002. gada 24. oktobra spriedumu
Aéroports de Paris
/Komisija (C‑82/01 P, EU:C:2002:617) un 2012. gada 19. decembra spriedumu
Mitteldeutsche Flughafen
un
Flughafen  Leipzig
‑
Halle
/Komisija (C‑288/11 P, EU:C:2012:821).
Tomēr prasītājas uzskata, ka no iepriekš 69. punktā minētajiem spriedumiem nevar secināt, ka ostas infrastruktūras pārvaldīšana  noteikti ir uzskatāma par saimniecisko darbību. Pirmām kārtām  tā situācija, kas aplūkota 2012. gada 19. decembra spriedumā
Mitteldeutsche Flughafen
un
Flughafen  Leipzig
‑
Halle
/Komisija (C‑288/11 P, EU:C:2012:821), esot atšķirīga, jo attiecīgās sabiedrības nevis pašas  apsaimniekojot infrastruktūru, bet nododot to trešo personu rīcībā. Otrām kārtām  2002. gada 24. oktobra spriedumā
Aéroports de Paris
/Komisija (C‑82/01 P, EU:C:2002:617) Vispārējā tiesa par saimnieciskām darbībām esot kvalificējusi tikai darbības, kas veiktas apmaiņā pret komerciālu maksājumu.
Taču, kā norāda  Komisija, Vispārējā tiesa un Tiesa ir skaidri atzinušas, ka lidostu infrastruktūras nodošana aviosabiedrību rīcībā apmaiņā pret nodevas samaksu ir saimnieciskā darbība (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2002. gada 24. oktobris,
Aéroports de Paris
/Komisija, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, 78. punkts,  un 2000. gada 12. decembris,
Aéroports de Paris
/Komisija, T‑128/98, EU:T:2000:290, 121. punkts). Taču nav būtiskas atšķirības starp piekļuves došanu lidostas infrastruktūrai apmaiņā pret lidostas nodevām un piekļuves došanu ostas infrastruktūrai apmaiņā pret ostas nodevām.
Turklāt, pretēji tam, ko šajā ziņā apgalvo prasītājas, ostas pašas  apsaimnieko ostas infrastruktūru, kad tās kuģiem piešķir piekļuvi ostas infrastruktūrai vai izdod nomā zemi  par atlīdzību, tāpat kā to darīja Leipcigas‑Halles lidosta lietā, kurā tika pasludināts 2012. gada 19. decembra spriedums
Mitteldeutsche  Flughafen
un
Flughafen  Leipzig
‑
Halle
/Komisija (C‑288/11 P, EU:C:2012:821).
Tādējādi prasītājas kļūdaini apgalvo, ka  apstrīdētajā lēmumā Komisija esot sajaukusi ostu un to lietotāju darbības, kā arī ostu sekundārās infrastruktūras pārvaldīšanu un tās komerciālo izmantošanu.
Treškārt, prasītājas norāda uz saimnieciskās darbības neesamību ostu  pārvalžu piemērotās cenu politikas dēļ.
Šajā ziņā  ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai  par saimniecisko darbību ir atzīstami pakalpojumi, kas parasti tiek sniegti par atlīdzību. Atlīdzības būtiska pazīme ir tā, ka tā ir uzskatāma par konkrētā pakalpojuma ekonomisko pretizpildījumu (skat.  spriedumu, 2017. gada 27. jūnijs,
Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania
, C‑74/16, EU:C:2017:496, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, pretēji tam, ko šajā ziņā apgalvo prasītājas, atlīdzības esamība ir ļoti būtisks faktors, lai pierādītu saimnieciskās darbības esamību  (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2012. gada 19. decembris,
Mitteldeutsche Flughafen
un
Flughafen  Leipzig
‑
Halle
/Komisija, C‑288/11 P, EU:C:2012:821, 40. punkts, un 2011. gada 24. marts,
Freistaat  Sachsen
un
Land  Sachsen
‑
Anhalt
/Komisija, T‑443/08 un T‑455/08, EU:T:2011:117, 93. punkts).
Šajā ziņā prasītāju arguments, ka ostu nodevas
Cour constitutionnelle belge
[Beļģijas Konstitucionālā tiesa]  esot atzinusi par “atlīdzinājumu”, kas izslēdzot jebkādu ar peļņas gūšanu saistītas komponentes ņemšanu vērā, neatspēko Komisijas argumentu, ka šīs nodevas ir ekonomisks pretizpildījums par attiecīgā pakalpojuma sniegšanu.
Protams, kā to uzsver prasītājas, saskaņā ar judikatūru ar to, ka prece vai pakalpojums, ko piedāvā publisko tiesību subjekts  un kas ir saistīts ar  tā veiktu publiskās varas prerogatīvu īstenošanu, tiek sniegts par atlīdzību, kas paredzēta tiesību aktos un kuru tieši vai netieši nenosaka šis subjekts, pašu par sevi nav pietiekami, lai veikto darbību uzskatītu par saimniecisko darbību un tās veicēju subjektu – par uzņēmumu (skat.  spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Vācija/Komisija, T‑347/09, nav publicēts, EU:T:2013:418, 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr ar tādu apstākli pašu par sevi arī nevar būt pietiekami, lai konkrēto darbību  neatzītu par saimniecisko darbību.
Turklāt, kā norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumā, ir jākonstatē, ka ostu praktizēto  maksu raksturīgās iezīmes  aplūkojamajā gadījumā (publiskums, nediskriminācija utt.) ir līdzīgas tām, kādas piemīt maksām, kas tiek iekasētas par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kuri principā ir saimnieciskā darbība un uz kuriem attiecas valsts atbalsta tiesības.  Tāpat arī lielākajai daļai  ekonomisko pakalpojumu cenas ir publiskas, nediskriminējošas un tās iepriekš vienpusēji ir noteicis pakalpojumu sniedzējs.
Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka ostas, nosakot savas maksas, nevis ievērojot komerciālu pamatojumu, bet gan gādājot par sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu izpildi, ir jāatgādina, ka apstāklis, ka preces vai pakalpojumi tiek piedāvāti bez nolūka gūt peļņu, nav šķērslis, lai subjektu, kas tirgū veic šādus darījumus, neuzskatītu par uzņēmumu, jo šis piedāvājums konkurē ar tādu tirgus dalībnieku piedāvājumiem, kuriem ir mērķis gūt peļņu  (spriedumi, 2008. gada 1. jūlijs,
MOTOE
, C‑49/07, EU:C:2008:376, 27. punkts, un 2017. gada 27. jūnijs,
Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania
, C‑74/16, EU:C:2017:496, 46. punkts; šajā nozīmē skat.  arī spriedumu, 2013. gada 12. septembris, Vācija/Komisija, T‑347/09, nav publicēts, EU:T:2013:418, 48. punkts).
Turklāt tas vien, ka cenas ostas nosaka vienpusēji ostu reģionālā komisāra uzraudzībā, nenozīmē, ka netiek ņemts vērā pieprasījums.  Gluži pretēji, kā Komisija  norāda apstrīdētā lēmuma 56. apsvērumā, ostas, nosakot savas maksas, tostarp ostu nodevas, ņem vērā tirgus apstākļus.  Šajā  ziņā maksas nepārprotami ir nozīmīgs ostu īstenotās komercdarbības politikas instruments, lai mudinātu kuģu īpašniekus un kravu nosūtītājus izmantot ostas infrastruktūru un uzņēmumus iekārtoties ostā, lai tajā attīstītu savu ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas darbību.  Jo īpaši attiecībā uz Antverpenes un Zēbriges ostām no apstrīdētā lēmuma 46. zemsvītras piezīmes izriet, ka saskaņā ar 1999. gada 2. marta Dekrēta par jūras ostu politiku un pārvaldību 25. panta 3. punktu “Flandrijas valdība un ostu pārvaldes sagatavo iniciatīvas nolūkā izveidot [..] saskaņotas tarifu struktūras Flandrijas jūras ostās, lai Flandrijas jūras ostām nodrošinātu godīgu konkurenci”.
Turklāt lietā nav strīda par to, ka ostu iekasētās nodevas un koncesijas maksas sedz vismaz lielāko daļu izmaksu, kas tām rodas, piedāvājot savus pakalpojumus tirgū, kā to Komisija ir konstatējusi apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā.  Antverpenes ostas gadījumā šie ieņēmumi 2015. gadā pat pārsniedza kopējās tekošās  izmaksas.  Tas, ka no šiem ieņēmumiem varētu tikt finansētas arī konkrētas darbības, kuras nav saimnieciskā darbība, nekādi nemaina to, ka tās tiek iekasētas kā pretizpildījums par tādu saimniecisko darbību kā, piemēram, ostas infrastruktūras nodošana lietošanā vai piekļuves došana ostas infrastruktūrai.
Līdz ar to ir jānoraida arī iebildums par to, ka saimnieciskā darbība nav konstatējama ostu cenu politikas dēļ.
Ceturtkārt, prasītājas  uzsver, ka pat tad, ja uzskatītu, ka ostas veic saimniecisko darbību, tā esot tikai pilnīgi pakārtota darbība, uz kuru  LESD 107. panta 1. punkts tādējādi neattiecoties.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apstāklis, ka kādam subjektam, lai īstenotu daļu no savas darbības, ir piešķirtas publiskās varas pilnvaras, pats par sevi neliedz to atzīt par uzņēmumu Savienības konkurences tiesību izpratnē attiecībā uz tā pārējo saimniecisko darbību (spriedumi, 2002. gada 24. oktobris,
Aéroports de Paris
/Komisija, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, 74. punkts, un 2008. gada 1. jūlijs,
MOTOE
, C‑49/07, EU:C:2008:376, 25. punkts).
Protams, kā norāda  prasītājas, saskaņā ar judikatūru, ciktāl publisko tiesību subjekts  veic saimniecisko darbību, ko var nošķirt no publiskās varas prerogatīvu īstenošanas, šis  subjekts saistībā ar šo darbību darbojas kā uzņēmums, savukārt, ja minētā saimnieciskā darbība nav nošķirama no tā publiskās varas prerogatīvu īstenošanas, visas minētā  subjekta veiktās darbības tik un tā ir darbības, kas saistītas ar šo prerogatīvu īstenošanu (spriedumi, 2012. gada 12. jūlijs,
Compass
‑
Datenbank
, C‑138/11, EU:C:2012:449, 38. punkts, un 2013. gada 12. septembris, Vācija/Komisija, T‑347/09, nav publicēts, EU:T:2013:418, 29. punkts; šajā nozīmē skat.  arī spriedumu, 2009. gada 26. marts,
SELEX Sistemi Integrati
/Komisija, C‑113/07 P, EU:C:2009:191, 71.–80. punkts).
Tomēr aplūkojamajā gadījumā ne prasītājas, ne Beļģijas Karaliste nav iesniegušas konkrētus pierādījumus, kas apliecinātu, ka ostu veiktā saimnieciskā darbība būtu nenodalāma no to publiskās varas prerogatīvām, kā, piemēram, jūras satiksmes kontrole un drošība vai piesārņojuma uzraudzība.  Ar to vien, ka starp šīm darbībām var pastāvēt ekonomiska saikne tā dēļ, ka ostu saimnieciskā darbība ļauj pilnībā vai daļēji finansēt to darbības, kas nav saimnieciskā darbība, nav pietiekami, lai konstatētu šo darbību nenodalāmo raksturu saskaņā ar judikatūru.
Šajā ziņā ir arī jānorāda, ka aplūkojamajā gadījumā ostu saimnieciskā darbība nav noteikti atkarīga no to darbības, kas nav saimnieciskā darbība, vispārējās interesēs  un ka tās neesamības gadījumā  šīs darbības, kuras nav saimnieciskā darbība, noteikti nezaudētu to lietderību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 12. jūlijs,
Compass
‑
Datenbank
, C‑138/11, EU:C:2012:449, 41. punkts, un 2013. gada 12. septembris, Vācija/Komisija, T‑347/09, nav publicēts, EU:T:2013:418, 41. punkts).
Līdz ar to ir jākonstatē, ka saskaņā ar judikatūru ostu saimnieciskā darbība nav nenodalāma no tādas  ostu darbības vispārējās interesēs, kas nav saimnieciskā darbība (skat.  šī sprieduma 86. punktu).
Papildus būtu vēršama uzmanība uz to, ka ne prasītājas, ne Beļģijas Karaliste nav pierādījušas, ka ostu saimnieciskā darbība būtu sekundāra vai pakārtota  tādai to darbībai vispārējās interesēs, kas nav saimnieciskā darbība.
Gluži pretēji, kā tas tostarp izriet no apstrīdētā lēmuma 53. un 65. apsvēruma, ostu nodevas un koncesijas maksas veido absolūti lielāko daļu no ostu apgrozījuma.  Atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, prasītājas turklāt ir apstiprinājušas, ka vairāk nekā 75 % no to ienākumiem ir ģenerējušas trīs veidu darbības: koncesijas, navigācija un kuģu vilkšanas pakalpojumi. Tādējādi, kā izriet no citu prasītāju argumentu vērtējuma, Komisija, apstrīdētajā lēmumā kvalificējot šīs darbības par saimniecisko darbību, nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā.
Līdz ar to ir jānoraida arī iebildums par to, ka ostu saimnieciskā darbība esot  tikai pakārtota tādai to darbībai vispārējās interesēs, kas nav saimnieciska darbība.

Par pirmo daļu saistībā ar tādu tirgus neesamību, kurā ostu pārvaldes piedāvā savus pakalpojumus
Pirmā pamata pirmajā daļā prasītājas apgalvo, ka, nepastāvot tirgum, kurā ostu pārvaldēm piedāvāt savus pakalpojumus, tās nevar uzskatīt par uzņēmumiem. Proti, saskaņā ar 1999. gada 2. marta Dekrētu par jūras ostu politiku un pārvaldību publiskās varas administratīvo kompetenču decentralizācijas ietvaros esot ticis izveidots likumīgs monopols, izslēdzot jebkādu potenciālu konkurenci, kas ir panākts, ieviešot attiecīgā pakalpojuma ekskluzīvu pakalpojumu sniedzēju. Tātad attiecībā uz Antverpenes un Briges ostu pārvaldīšanu nepastāvot  “tirgus”, ko apstiprinot
Nederlandse  Mededingingsautoriteit
(Nīderlandes Konkurences iestāde) ziņojums.
Šajā ziņā prasītājas atgādina, ka ostu  pārvaldes tikai atvieglo pakalpojumu sniegšanu trešajām personām, proti, pārkraušanas uzņēmumiem vai rūpniecības uzņēmumiem, tirgū, kurā šīs trešās personas darbojas, tostarp  izdodot koncesijā zemi, lai gan tās pašas šo saimniecisko darbību neveic.
Turklāt ostu pārvaldīšanu  esot jānošķir no lidostu pārvaldīšanas, attiecībā uz kuru valsts tiesību akti apstiprina tirgus ietvaru – un līdz ar to arī konkurenci –, kurā notiek lidostas pārvaldīšanas darbības.
Replikā prasītājas arī pārmet Komisijai, pirmkārt, ka tā kļūdaini ir konstatējusi tirgus esamību tādēļ, ka tās savus pakalpojumus piedāvā par atlīdzību, un, otrkārt, ka tā nav pārbaudījusi, vai citi saimnieciskās darbības veicēji ir vēlējušies un bijuši spējīgi sniegt attiecīgos pakalpojumus konkrētajā tirgū atbilstoši  Komisijas paziņojuma par LESD 107. panta 1. punktā minēto “valsts atbalsta” jēdzienu 14. punktam.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka subjekts, kuram ir likumīgs monopols, noteikti var piedāvāt tirgū preces un pakalpojumus un līdz ar to var būt “uzņēmums” LESD 107. panta izpratnē. Proti, kā Komisija to norādījusi apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumā, saimnieciskās darbības jēdziens ir objektīvs jēdziens, kas izriet no faktiem, tostarp no attiecīgo pakalpojumu tirgus esamības, un tas nav atkarīgs no izvēlēm vai novērtējumiem valsts līmenī.
Aplūkojamajā gadījumā, kā ir  konstatēts iepriekš, prasītājas  pašas veic lielāko daļu no tām savām darbībām, kuras Komisija apstrīdētā lēmuma 44. apsvērumā atzinusi par saimniecisko darbību (skat. šī sprieduma 49. punktu). Tā, pat ja pieņem, kā to apgalvo prasītājas, ka tām ir likumīgs monopols un ka Beļģijā nav privātu ostu operatoru, kuri varētu konkurēt ar tām  par šīm darbībām, ir jānorāda, kā tiesas sēdē apstiprināja Komisija, ka starp dažādām jūras ostām konkurence par kuģu vai citu pakalpojumu sniedzēju piesaistīšanu pastāv Savienības līmenī, jo īpaši attiecībā uz Hamburgas–Roterdamas–Antverpenes asi, ko prasītājas neapstrīd. Tātad prasītājas kļūdaini uzskata, ka attiecībā uz šīm darbībām nekāds tirgus nepastāvot tikai tāpēc, ka tām to veikšanā Beļģijā ir dabisks un likumisks monopols.
Prasītājas atsaucas arī uz Nīderlandes konkurences iestādes ziņojumu, no kura izrietot, ka starp ostu pārvaldītājiem nepastāv nekāda konkurence. Tomēr ir jānorāda, ka šis ziņojums, kas specifiski attiecas uz Roterdamas ostas konkurences situāciju Nīderlandē dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas izmeklēšanas kontekstā, šķiet maznozīmīgs, lai pierādītu ostu saimnieciskās darbības neesamību kopumā. Turklāt šis ziņojums aprobežojas ar ļoti vājas konkurences konstatēšanu,  kas pastāvot starp ostu pārvaldēm, ciktāl ir runa par ostu  maksu noteikšanu Nīderlandē, tomēr tajā nav secināts, ka ostas infrastruktūras nodrošināšana,  kā arī rūpniecības zemju  nodošana izmantošanai nebūtu saimnieciskā darbība.
Gluži pretēji, judikatūrā ir atzīts, ka ostu vai lidostu infrastruktūras komerciālā  apsaimniekošana  un būvniecība tādas komerciālās  apsaimniekošanas nolūkā ir saimnieciskā darbība  (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2002. gada 24. oktobris,
Aéroports de Paris
/Komisija, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, 78. punkts; 2012. gada 19. decembris, C‑288/11 P,
Mitteldeutsche  Flughafen
un
Flughafen  Leipzig
‑
Halle
/Komisija, EU:C:2012:821, 40.–43. punkts, un 2018. gada 15. marts,
Naviera Armas
/Komisija, T‑108/16, EU:T:2018:145, 119. punkts).
Šajā ziņā prasītājas kļūdaini uzsver, ka ostu pārvaldīšana esot jānošķir no lidostu pārvaldīšanas. Proti, kā uzsver Komisija, tas, ka atsevišķu lidostu apsaimniekošana notiek, pamatojoties uz koncesiju, nenozīmē, ka lidostas vai ostas apsaimniekošana, ko veic valsts uzņēmums vai ar publiskās varas prerogatīvām apveltīts uzņēmums, nav uzskatāma par saimniecisku darbību.
Turklāt,  lai gan ir taisnība, ka lietā, kurā tika pasludināts 2018. gada 15. marta spriedums
Naviera Armas
/Komisija (T‑108/16, EU:T:2018:145), galvenokārt bija jāpārbauda, vai ostu izmantojošs uzņēmums, kuram ir ekskluzīvas tiesības tajā veikt komercdarbību, šī iemesla dēļ ir uzskatāms par valsts atbalsta saņēmēju, tomēr šā sprieduma 119. punktā Vispārējā tiesa skaidri ir atzinusi, ka darbība, ar kuru ostas pārvaldītājs ir pārvaldījis ostas infrastruktūru un darījis to pieejamu lietošanai kuģniecības uzņēmumam, apmaiņā pret to  iekasējot ostas nodevas, patiešām ir “saimnieciska” darbība.
Visbeidzot, prasītājas atsaucas uz Komisijas paziņojuma par LESD 107. panta 1. punktā minēto “valsts atbalsta” jēdzienu 14. punktu, apgalvojot, ka tai bija jāpārbauda, vai citi saimnieciskās darbības veicēji ir  vēlējušies un bijuši spējīgi sniegt attiecīgos pakalpojumus konkrētajā tirgū. Minētajā punktā ir paredzēts:
“Valsts pārvaldes iestādes lēmums neļaut trešām personām sniegt konkrētu pakalpojumu (piemēram, tāpēc, ka tā vēlas nodrošināt šo pakalpojumu, izmantojot iekšējos resursus) neizslēdz saimnieciskās darbības iespēju. Neatkarīgi no šādas tirgus ierobežošanas saimnieciskā darbība var būt konstatējama, ja citi pakalpojumu sniedzēji vēlētos un spētu sniegt konkrēto pakalpojumu attiecīgajā tirgū. Raugoties vispārīgi, tas, ka konkrēts pakalpojums tiek sniegts, izmantojot iekšējos resursus, nekādi neietekmē konkrētās darbības saimniecisko raksturu.”
Atbildē uz repliku, kā arī tiesas sēdē Komisija precizēja, ka uz Komisijas paziņojuma par LESD 107. panta 1. punktā minēto “valsts atbalsta” jēdzienu 14. punktu prasītājas nevar lietderīgi atsaukties, ņemot vērā to, ka aplūkojamajā gadījumā tās pašas  ir tieši sniegušas atsevišķus pakalpojumus, ar ko atbilstoši šim punktam nav pietiekami, lai uzskatītu, ka nekāda saimnieciskā darbība nav pastāvējusi. Proti, nevar izslēgt, ka citi privāti uzņēmumi varētu būt bijuši  spējīgi  un būtu vēlējušies veikt prasītāju īstenoto saimniecisko darbību, ja šī darbība faktiski būtu bijusi atvērta konkurencei un ja tām nebūtu bijis likumīgs monopols.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa arī ir jānoraida.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā  uzskatot, ka Beļģijas ostu veiktās darbības – vismaz daļēji – ir bijušas saimnieciskas darbības.
Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida.

Par otro un trešo pamatu
,
k
as
būtībā
attiecas uz selektivitātes kritērija pārkāpumu
Ar otro un trešo pamatu prasītājas būtībā norāda uz LESD 107. panta 1. punktā paredzētā selektivitātes kritērija pārkāpumu.
Pirms prasītāju un Beļģijas Karalistes dažādos iebildumus attiecībā uz šiem diviem pamatiem izvērtēšanas  būtu lietderīgi atgādināt Komisijas nostāju apstrīdētajā lēmumā, kurā tā secina, ka konkrētais pasākums ir selektīvs, kā arī atbilstošo judikatūru.

Komisijas veiktās analīzes kopsavilkums par pasākuma selektivitāti apstrīdētajā lēmumā
Apstrīdētā lēmuma 5.1.4. punktā, kas ir veltīts pasākuma selektivitātei, Komisija vispirms norāda, ka lietā nav strīda par to, ka Beļģijas ostas nav maksājušas UIN. Saskaņā ar Beļģijas iestāžu norādīto  šādas UIN

nemaksāšanas pamats varētu būt
CIR
180. panta 2. punkts vai arī
CIR
1. un 2. pants (apstrīdētā lēmuma 81. apsvērums).
Turpinājumā  Komisija ir veikusi analīzi divās daļās  atkarībā no tā, vai  juridiskais pamats tam, ka Beļģijas ostas nav maksājušas  UIN, ir rodams
CIR
1. un 2. pantā  (turpmāk tekstā – “otrais  pieņēmums”) vai
CIR
180. panta 2. punktā (turpmāk tekstā – “pirmais pieņēmums”).
Pirmām kārtām  saistībā ar otro  pieņēmumu Komisija analizēja Beļģijas iestāžu argumentu, ka
CIR
180. panta 2. punktā ir tikai atspoguļoti CIR 1. un 2. pantā ietvertie vispārējie noteikumi un līdz ar to tas nav uzskatāms par atkāpi no atsauces sistēmas (apstrīdētā lēmuma 82.–91. apsvērums). Šajā saistībā Komisija secināja, ka tādas interpretācijas pamatā galvenokārt ir pieņēmums, ka ostu veiktās darbības noteikti izslēdz iespēju, ka tās varētu tikt uzskatītas par “sabiedrībām” ienākuma nodokļa (ko maksā juridiskās personas rezidentes) piemērošanas nolūkos, lai gan tās ir “uzņēmumi” LESD 107. panta izpratnē. Taču Komisija,  gluži pretēji, uzskatīja, ka ostas principā ir  bijušas “sabiedrības” ienākuma nodokļa piemērošanas nolūkos, ņemot vērā to darbību būtību, un ka tās ir veikušas  tādu saimniecisko darbību, kas tās liek atzīt par “uzņēmumiem” LESD 107. panta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 84. un 85. apsvērums). Turklāt tā atzīmēja, ka Beļģijas iestāžu argumentācijas pamatā esošais pieņēmums  esot pretrunā oficiālajiem komentāriem par
CIR
, citiem iekšējiem dokumentiem, kā arī Beļģijas valdības oficiālajai nostājai (apstrīdētā lēmuma 86. apsvērums).
Tātad Komisija norādīja, ka tā nepiekrīt viedoklim, saskaņā ar kuru pat tad, ja
CIR
180. panta 2. punkts tiktu izslēgts, ostām atbilstoši
CIR
1. un 2. panta vispārējiem kritērijiem UIN nebūtu jāmaksā. To pašu iemeslu dēļ Komisija apšaubīja, ka noteikumi par JPN  ir veidojuši atsauces sistēmu ostu aplikšanai ar nodokli.  Ņemot vērā šos faktorus, Komisija secināja, ka, parastā veidā piemērojot vispārējās Beļģijas tiesību normas, ostām būtu jāmaksā UIN  no ienākumiem no to saimnieciskās darbības (apstrīdētā lēmuma 87.–89. apsvērums).
Turklāt Komisija precizēja, ka pat tad, ja konkrētās valsts tiesību normas – vai to interpretācija, kuru veikusi administrācija, – varētu izraisīt to, ka Beļģijas ostas nav maksājušas  UIN, šīs  tiesību normas radot diskrimināciju starp “uzņēmumiem”, kas veic saimniecisko darbību LESD 107. panta izpratnē. Tāpat kā
CIR
180. panta 2. punkts tālāk izklāstītajā analīzē, šīs tiesību normas vai Beļģijas ienākumu aplikšanas ar nodokli sistēma kopumā tātad būtu priekšrocību piešķiršana atsevišķiem “uzņēmumiem”, proti, ostām, lai gan šie uzņēmumi, ciktāl ir runa par  peļņu, kas gūta no “saimnieciskās darbības”, ir salīdzināmā situācijā ar citiem uzņēmumiem (juridiskajām personām rezidentēm), kuriem ir jāmaksā  UIN, ņemot vērā juridisko personu rezidenšu ienākuma nodokļa mērķi, proti, aplikt ar nodokli peļņu.  Tādējādi Komisija atzina, ka attiecībā uz ostām nav attiekušies “īpaši darbības principi, kas tās skaidri [būtu atšķīruši] no citiem saimnieciskās darbības veicējiem”, kuriem ir jāmaksā UIN. It īpaši ar to, ka ostām nav bijis mērķa gūt peļņu, Komisijas ieskatā,  nepietiek, lai secinātu, ka tās atrodas atšķirīgā situācijā nekā tie  saimnieciskās darbības veicēji, kuriem ir jāmaksā UIN. Saistībā ar šo pieņēmumu Beļģijas sistēma pati par sevi esot selektīva (apstrīdētā lēmuma 90. apsvērums).
Tātad, Komisijas ieskatā, pat tad, ja juridiskais pamats tam, kāpēc Beļģijas ostas nav maksājušas UIN, būtu
CIR
1. un 2. pants, šī nemaksāšana būtu
prima facie
selektīvs pasākums, ciktāl tā attiecas uz ostu saimniecisko darbību (apstrīdētā lēmuma 91. apsvērums).
Otrām kārtām Komisija analizēja pirmo pieņēmumu, kuram tā devusi priekšroku un  saskaņā ar kuru juridisko pamatu tam, ka Beļģijas ostas nemaksā UIN,

veidojot
CIR
180. panta 2. punkts, kas ir kā atkāpe no atsauces sistēmas, ko veido
CIR
1. un 2. pants (apstrīdētā lēmuma 92.–107. apsvērums).
Šajā ziņā Komisija, pirmkārt, uzskatīja, ka atsauces sistēmu aplūkojamajā gadījumā ir veidojuši vispārējie nodokļu noteikumi, kas izriet no
CIR
1. un 2. panta, savukārt
CIR
180. panta 2. punkts ir uzskatāms par atkāpi no šiem vispārējiem nodokļu noteikumiem. Proti,  ar
CIR
1. pantu juridiskajām personām, kuras ir Beļģijas rezidentes, esot ieviesta ienākumu nodokļa paralēla sistēma: saskaņā ar to UIN ir jāmaksā “sabiedrībām”, savukārt  JPN – “juridiskajām personām, kas nav sabiedrības”.
CIR
2. pantā esot ietverti kritēriji, kas ļauj definēt “sabiedrības” un tātad noteikt tās juridiskās personas, kurām būs jāmaksā UIN, un pēc  izslēgšanas metodes – tās, kuru ienākumi tiks aplikti ar JPN. Turklāt
CIR
179. pants apstiprinot, ka nodokļu maksātāji, kuriem ir jāmaksā UIN, ir sabiedrības rezidentes. Komisijas ieskatā,
CIR
180. panta 2. punkts atbrīvo ostas no UIN bez nosacījumiem, nepiemērojot vispārējos nošķiršanas kritērijus starp UIN un JPN, kas definēti 1. un 2. pantā, proti, neņemot vērā minēto ostu kā “sabiedrību” (vai ne) statusu (apstrīdētā lēmuma 93. un 94. apsvērums).
Otrkārt, Komisija uzskatīja, ka šī atkāpe no atsauces sistēmas ir ieviesusi diferenciāciju starp saimnieciskās darbības subjektiem, kuri, ņemot vērā atsauces nodokļa režīma mērķi, atrodas  faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā. Proti, lai kāda būtu izvēlētā atsauces sistēma (UIN vai juridisko personu rezidenšu ienākumu aplikšana ar nodokli vispār), ienākuma nodokļa mērķis esot aplikt ar nodokli ienākumus, un tas ir mērķis, attiecībā uz kuru visi uzņēmumi, ciktāl ir runa par to peļņu no saimnieciskās darbības, faktiski un juridiski ir salīdzināmā situācijā. Tas, ka ostām neesot mērķa gūt peļņu vai ka tās pievēršot pavisam mazu uzmanību ieguldījumu atdevei īstermiņā, šajā vērtējumā neko nemainot. Tas, ka Beļģijas ostas pieder publiskajai varai un ir tās kontrolē vai ka tās arī  veic darbības, kas nav saimnieciska darbība, kā, piemēram, uzdevumus, īstenojot publisko varu, nenozīmējot to, ka tās juridiski un faktiski atrastos atšķirīgā situācijā saistībā ar UIN piemērošanu to saimnieciskās darbības rezultātā gūtajiem ienākumiem (apstrīdētā lēmuma 97. un 98. apsvērums).
Tādējādi Komisija no minētā secināja, ka pasākums
prima facie
ir selektīvs, ciktāl tas attiecas uz ostu saimniecisko darbību (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).
Treškārt, neatkarīgi no izmantotā  pieņēmuma Komisija izvērtēja pasākuma iespējamo attaisnojumu ar nodokļu sistēmas raksturu vai vispārējo uzbūvi. Vispirms Komisija atgādināja, ka  pasākuma atbilstību valsts tiesību aktiem nevar uzskatīt par attaisnojumu  ar sistēmas vispārējo uzbūvi, ja vien netiek pierādīts, ka šāds  attaisnojums izriet no atsauces nodokļu sistēmas  raksturīgajām iezīmēm.  Turklāt tā norādīja, ka diskriminācijas neesamība valsts tiesībās neļauj pieņemt selektivitātes neesamību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 101. un 102. apsvērums).
Tāpat saskaņā ar Komisijas norādīto, tā kā noteicošais  kritērijs, pēc kura nosaka, vai ir piemērojams UIN vai JPN, ir tas, vai attiecīgais subjekts iesaistās “apsaimniekošanā” vai “darījumos ar peļņas gūšanas raksturu” (skat.
CIR
2. pantu), ar apgalvojumiem, ka ostas esot atbrīvotas no UIN, jo tās savu peļņu nesadala, bet gan iegulda atpakaļ, ka to mērķi pārsniedz to individuālās intereses, ka to statūtos nav noteikts mērķis gūt peļņu, ka tās ir daļa no publiskās varas un ka tās nodrošina vispārējas nozīmes funkcijas, vien nepietiek, lai attaisnotu labvēlīgāku nodokļu režīmu par citām sabiedrībām rezidentēm piemērojamo nodokļu režīmu, ņemot vērā nodokļu sistēmas pamatprincipus. Turklāt tas, ka tiek apgalvots, ka ostu resursi ne vienmēr sedz to izmaksas vai ka atsevišķas izmaksas, kas nav saistītas ar uzņēmuma sociālo mērķi, saskaņā ar
CIR
49. pantu neesot atskaitāmas no izdevumiem, kuri apliekami ar UIN, arī nevar attaisnot  ostu atbrīvošanu no UIN. Turpinot –  tas, ka ostu atbrīvošana no UIN izrietot no kāda vispārējā tiesību principa vai pat no pašas Beļģijas Konstitūcijas, ja pieņemtu, ka tas tā arī ir, pats par sevi viennozīmīgi neattaisnotu  šādu atbrīvošanu ar sistēmas raksturu vai vispārējo uzbūvi, jo apsvērumi, kurus, iespējams, ņēmis vērā Konstitūcijas autors vai valsts tiesas,  var neatbilst nodokļu sistēmas vai tās pamatprincipu pareizai darbībai (apstrīdētā lēmuma 103.–106. apsvērums).
Visbeidzot, Komisijas ieskatā, Beļģijas iestāžu un ieinteresēto lietas dalībnieku argumenti attiecībā uz  valsts judikatūrā izstrādātajiem kritērijiem, lai novērtētu, vai juridiskā persona ir “sabiedrība”
CIR
1. un 2. panta izpratnē (proti, ka tā arī neizmanto rūpnieciskas un komerciālas metodes), ir neefektīvi, lai pierādītu pasākuma atbilstību nodokļu sistēmai raksturīgajai loģikai, jo faktiski ar tiem tiek mēģināts pierādīt, ka ostas nav “sabiedrības”, un šādā gadījumā UIN nemaksāšana būtu selektīva, ņemot vērā jau pašus atsauces sistēmas robežu noteikšanai izmantojamos kritērijus, nevis atkāpes dēļ no šīs atsauces sistēmas, kas, iespējams, varētu tikt attaisnota (apstrīdētā lēmuma 107. apsvērums).

Atgādne par atbilstošo judikatūru
LESD 107. panta 1. punktā ir paredzēts – “ja vien Līgumi neparedz ko citu, ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir  dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt  konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču  ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai kādu valsts pasākumu atzītu par  “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ir jābūt izpildītiem visiem tālāk norādītajiem nosacījumiem. Pirmkārt, tam ir jābūt saistītam ar valsts iejaukšanos vai tajā ir jāizmanto valsts līdzekļi. Otrkārt, šai intervencei ir jābūt tādai, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to ir jāsniedz selektīvas priekšrocības tā saņēmējam.  Ceturtkārt, tam jābūt tādam, ar ko tiek izkropļota konkurence vai tiek radīti draudi to izkropļot (spriedumi, 2016. gada 21. decembris, Komisija/
World Duty Free Group
u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 53. punkts; 2018. gada 6. marts, Komisija/
FIH Holding
un
FIH Erhvervsbank
, C‑579/16 P, EU:C:2018:159, 43. punkts, un 2018. gada 28. jūnijs, Vācija/Komisija, C‑208/16 P, nav publicēts, EU:C:2018:506, 79. punkts).
Attiecībā uz priekšrocības selektivitātes kritēriju, kas ir “valsts atbalsta” jēdziena pamatā LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, no tikpat pastāvīgās judikatūras izriet, ka šī nosacījuma izvērtēšanai ir vajadzīgs noteikt, vai saistībā ar konkrētu tiesisko kārtību valsts pasākums var sniegt priekšroku “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai” salīdzinājumā ar citiem, kas, ievērojot ar minēto pasākumu izvirzīto mērķi,  atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā un kam piemēro atšķirīgu attieksmi, kuru būtībā var kvalificēt kā diskriminējošu  (skat.  spriedumu, 2016. gada  21. decembris, Komisija/
World Duty Free Group
u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt gadījumā, ja attiecīgais pasākums ir iecerēts kā atbalsta shēma, nevis kā individuāls atbalsts, Komisijai ir jāpierāda, ka šis pasākums, lai gan ar to ir noteikta vispārēji piemērojamu priekšrocību sniegšana, sniedz priekšrocības vienīgi konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētām saimnieciskās darbības nozarēm (skat.  spriedumu, 2016. gada  21. decembris, Komisija/
World Duty Free Group
u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpēc pasākuma selektivitātes pārbaude, jo īpaši nodokļu jomā, ir paredzēta, lai noskaidrotu, vai tas rada priekšrocības “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē vai arī, gluži pretēji, tas ir vispārējs nodokļu politikas pasākums, kas bez izšķirības piemērojams visiem uzņēmumiem, kuri atrodas valsts teritorijā (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2001. gada 8. novembris,
Adria
‑
Wien  Pipeline
un
Wietersdorfer &  Peggauer  Zementwerke
, C‑143/99, EU:C:2001:598, 35. punkts; 2011. gada 15. novembris, Komisija un Spānija/
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste, C‑106/09 P un C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 73. punkts, un 2013. gada 18. jūlijs, P, C‑6/12, EU:C:2013:525, 18. punkts).
Šajā kontekstā, lai valsts nodokļu pasākumu atzītu par “selektīvu”, Komisijai ir jāsāk ar attiecīgajā dalībvalstī piemērojamā kopējā vai “normālā” nodokļu režīma identificēšanu un pēc tam jāpierāda, ka konkrētais nodokļu pasākums ir atkāpe no minētā vispārējā režīma, ciktāl ar to tiek ieviesta diferenciācija saimnieciskās darbības subjektu starpā, kuri, ievērojot ar attiecīgo vispārējo režīmu izvirzīto mērķi, atrodas faktiski un juridiski salīdzināmās situācijās (skat.  spriedumu, 2018. gada 19. decembris,
A
‑
Brauerei
, C‑374/17, EU:C:2018:1024, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr “valsts atbalsta” jēdziens neattiecas uz pasākumiem, ar ko nosaka diferenciāciju starp uzņēmumiem, kuri, ievērojot ar attiecīgo tiesisko režīmu izvirzīto mērķi, atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā un kuri tātad
a priori
ir selektīvi, ja attiecīgā dalībvalsts spēj pierādīt, ka šāda diferenciācija izriet no sistēmas, kurā tie ietilpst, rakstura vai uzbūves (skat.  spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/
World Duty Free Group
u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad principā selektivitātes nosacījuma pārbaude vispirms ietver atsauces sistēmas noteikšanu, kurā attiecīgais pasākums iekļaujas, šai noteikšanai piešķirot lielāku nozīmi kāda nodokļu pasākumu gadījumā, jo priekšrocību var konstatēt, tikai salīdzinot to ar tā saucamo “normālo” aplikšanu ar nodokļiem (skat.  spriedumu, 2018. gada 28. jūnijs, Vācija/Komisija, C‑208/16 P, nav publicēts, EU:C:2018:506, 85. punkts  un tajā minētā judikatūra).
Tomēr nodokļu sistēmas kvalificēšanu par “selektīvu” neietekmē tas, ka tā ir veidota tā, lai uzņēmumiem, kuri, iespējams, gūst labumu no selektīvas priekšrocības, parasti tiktu noteikti tādi paši nodokļu maksājumi kā citiem uzņēmumiem, tomēr tiem ir piemērojami noteikumi par atkāpēm, tādējādi  selektīvo priekšrocību var identificēt kā starpību starp parastajiem nodokļu maksājumiem un maksājumiem, kurus veic pirmie minētie uzņēmumi  (spriedumi, 2011. gada 15. novembris, Komisija un Spānija/
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste, C‑106/09 P un C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 91. punkts, un 2018. gada 28. jūnijs, Vācija/Komisija, C‑208/16 P, nav publicēts, EU:C:2018:506, 87. punkts).
Proti, lai selektivitātes kritēriju varētu izprast šādi, esot nepieciešams, ka nodokļu režīms, lai to varētu atzīt par “selektīvu”, būtu izveidots, izmantojot konkrētu regulējuma metodi, kuras rezultātā jau sākotnēji valsts nodokļu noteikumi  nebūtu kontrolējami valsts atbalsta jomā tikai tādēļ, ka tiem ir piemērojama cita regulējuma metode, lai arī tās, pielāgojot un kombinējot dažādas nodokļu normas, rada tādas pašas juridiskās vai faktiskās sekas. Tādējādi tas būtu pretrunā pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru LESD 107. panta 1. punktā valsts iejaukšanās pasākumi netiek nošķirti pēc to cēloņiem un mērķiem, bet tiek definēti, pamatojoties uz to ietekmi, un tāpēc neatkarīgi no izmantotajiem paņēmieniem (skat.  spriedumu, 2018. gada 28. jūnijs, Vācija/Komisija, C‑208/16 P, nav publicēts, EU:C:2018:506, 88. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot to vērā, no šīs pašas judikatūras izriet, ka, lai gan nodokļu pasākuma selektivitātes pierādīšanai nav izšķiroši tas, kāda regulējuma metode ir izmantota, tādā nozīmē, ka ne vienmēr ir nepieciešams, lai tā ietvertu atkāpi no kopējā nodokļu režīma, tomēr apstāklis, ka tai ir šādas iezīmes, jo tajā ir izmantota šāda regulējuma metode, šādā nolūkā ir vērā ņemams, ja no tā izriet, ka tiek nošķirti divu kategoriju saimnieciskās darbības subjekti un
a priori
tiem tiek piemērota atšķirīga attieksme, proti, uz dažiem attiecas atkāpi ietverošais pasākums, savukārt citiem turpina piemērot kopējo nodokļu režīmu, kaut gan abas šīs kategorijas, ievērojot ar minēto režīmu sasniedzamo mērķi, atrodas objektīvi salīdzināmā situācijā (spriedumi, 2016. gada 21. decembris, Komisija/
World Duty Free Group
u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 77. punkts; 2018. gada 28. jūnijs, Vācija/Komisija, C‑208/16 P, nav publicēts, EU:C:2018:506, 90. punkts, un 2018. gada 19. decembris,
A
‑
Brauerei
, C‑374/17, EU:C:2018:1024, 33. punkts).
Tieši šo apsvērumu gaismā ir jāizvērtē prasītāju un Beļģijas Karalistes dažādie iebildumi.
Šajā saistībā,  līdzīgi kā Komisija apstrīdētajā lēmumā, Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu izvērtēt konkrētā pasākuma – proti, atbrīvojuma no UIN, kurš  saskaņā ar
CIR
180. panta 2. punktu  attiecas uz ostām, – selektivitāti divās daļās  atkarībā no tā, vai
CIR
180. panta 2. punkts ir uzskatāms par atkāpi no atsauces sistēmas, kuru veido
CIR
1. un 2. pants (skat. šī sprieduma 117.–120. punktu) vai veido neatņemamu atsauces sistēmas daļu (skat. šī sprieduma 113.–116. punktu).

Par konkrētā pasākuma selektivitāti saistībā ar pieņēmumu, ka CIR 180. panta 2. punkts paredzot atkāpi no atsauces sistēmas
–
Par iebildumu saistībā ar atsauces sistēmas kļūdainu noteikšanu
Saistībā ar otro pamatu prasītājas, kuras atbalsta Beļģijas Karaliste, norāda, ka Komisija ir  kļūdaini secinājusi, ka konkrētais pasākums ir bijis selektīvs, uzskatot, pirmkārt, ka UIN ir  atsauces sistēma tādiem subjektiem kā prasītājas, un, otrkārt, ka ostu aplikšana ar JPN  ir bijusi atkāpe no atsauces sistēmas, izraisot atšķirīgu attieksmi pret saimnieciskās darbības subjektiem, kuri, ņemot vērā konkrētās nodokļu sistēmas mērķi, atradās faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā.
Tādējādi, prasītāju ieskatā, Beļģijas ostām piešķirtais atbrīvojums no UIN saskaņā ar
CIR
180. panta 2. punktu esot tikai vienkārši
CIR
1. un 2. panta vispārējo noteikumu piemērošana. Prasītājas arī uzsver, ka
CIR
oficiālajos  komentāros, uz kuriem Komisija ir atsaukusies apstrīdētajā lēmumā, ir vienīgi norādīts, ka juridiskās personas, kuras bez nosacījumiem ir atbrīvotas no UIN atbilstoši
CIR
180. panta 2. punktam, principā var uzskatīt par nodokļu maksātājām, kurām ir jāmaksā UIN. Tātad no šā  komentāra neesot iespējams secināt, ka
CIR
180. panta 2. punkta izslēgšana automātiski izraisītu to, ka ostas tiktu  specifiski apliktas ar UIN.  Apstāklis, ka ir jāmaksā JPN, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par atkāpi no atsauces sistēmas.
Beļģijas Karalistes ieskatā, subjektus, kas ir JPN maksātāji, raksturo, pirmkārt, tas, ka tie neiesaistās ne apsaimniekošanā, ne darījumos ar peļņas gūšanas raksturu, un, otrkārt, tas, ka to darbībai ir mērķis, kas pārsniedz to personīgās vai to akcionāru intereses.  Kas attiecas uz ostu pārvaldēm, pat ja tās nelielā mērā veic saimniecisko darbību, peļņas gūšanas mērķa neesamība un to uzdevumu vispārējo interešu raksturs attaisnojot to neaplikšanu ar UIN.  Tādējādi Komisija, automātiski sasaistot saimniecisko darbību un UIN, neesot ņēmusi vērā sabiedrības jēdzienu Beļģijas tiesību aktos, kuru raksturojot peļņas gūšanas mērķis, proti, tas, ka sabiedrības dalībniekiem  tiek nodrošināts tiešs vai netiešs  mantiska rakstura labums.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka pretēji tam, ko uzsver prasītājas, apstrīdētajā lēmumā Komisija nav secinājusi, ka atsauces sistēmu veido tikai  UIN, no kā citas nodokļu sistēmas piemēro atkāpes.  Proti, no apstrīdētā lēmuma 83. un 93. apsvēruma izriet, ka Komisija konstatēja, ka aplūkojamajā gadījumā atsauces sistēmu veido vispārējie nodokļu noteikumi, kas izriet no
CIR
1. un 2. panta un kuros ir noteikts, ka “sabiedrībām” piemēro UIN, savukārt juridiskajām personām, kas nav “sabiedrības”, piemēro JPN. Tomēr Komisija izvērtēja, vai saskaņā ar šiem vispārējiem noteikumiem ostas principā ietilpst
CIR
2. panta 5. punktā minētajā jēdzienā “sabiedrība”, kā rezultātā
CIR
180. panta 2. punkts būtu jāinterpretē kā atkāpe no atsauces sistēmas to labā, vai arī, piemērojot šos vispārējos noteikumus, uz tām dabiski ir attiecināms JPN,  izraisot to, ka
CIR
180. panta 2. punktam piemīt vien deklaratīva iedarbība.
Tātad prasītāju arguments, ka Komisija par atsauces sistēmu kļūdaini esot  noteikusi UIN, ir balstīts uz apstrīdētā lēmuma kļūdainu interpretāciju, un šā iemesla dēļ tas ir jānoraida.
Turpinājumā  ir jānorāda, ka prasītāju un Beļģijas Karalistes pārstāvētā pieeja, saskaņā ar kuru
CIR
180. panta 2. punkts nav uzskatāms par atkāpi no atsauces sistēmas, atbilst otrajam pieņēmumam, kuru Komisija izvērtējusi apstrīdētā lēmuma 82.–97. apsvērumā, lai konstatētu konkrētā pasākuma selektivitāti (skat.  šī sprieduma 113.–116. punktu).
Noraidot šo pieeju, Komisija galvenokārt balstījusies uz to, ka ienākuma nodokļa nolūkos ostas principā ir bijušas “sabiedrības” to galveno darbību dēļ, kuras bija saimnieciskā darbība. Tādējādi tā uzskatīja, ka, nepastāvot
CIR
180. panta 2. punktam, ostām parastā gadījumā būtu piemērojams UIN, un noraidīja  domu, ka
CIR
1. un 2. panta “normālas” piemērošanas gadījumā ostām būtu piemērojams JPN, nevis UIN.
Ir jākonstatē, ka šajā pamatojumā nav pieļautas nekādas kļūdas vērtējumā.
Proti,
CIR
1. pantā UIN ir definēts kā “nodoklis, ar ko apliek sabiedrību rezidenšu kopējos ienākumus”, savukārt JPN tajā ir definēts kā “nodoklis, ar ko apliek tādu Beļģijas juridisko personu ienākumus, kuras nav sabiedrības”,  un tajā nav iekļauti  citi precizējumi.

CIR
2. panta 5. punktā, kas, kā apstrīdētajā lēmumā atzīst Komisija, arī veido daļu no atsauces sistēmas, tostarp ir definēti  jēdzieni “sabiedrība” un “sabiedrība rezidente”. “Sabiedrība”
CIR
2. panta 5. punkta a) apakšpunktā ir definēta kā “ikviena pastāvīgi izveidota sabiedrība, apvienība, nodibinājums vai struktūra, kurai ir juridiskās personas statuss un kura iesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu”. “Sabiedrība rezidente” ir definēta
CIR
2. panta 5. punkta b) apakšpunktā kā “ikviena sabiedrība, kuras juridiskā adrese, galvenā uzņēmējdarbības vieta vai tās vadības vai administrācijas atrašanās vieta atrodas Beļģijā un kura nav izslēgta no uzņēmumu ienākuma nodokļa piemērošanas jomas”.
Izvaicātas šajā ziņā procesa organizatoriska pasākuma ietvaros, kā arī tiesas sēdē, prasītājas atzina, ka noteicošais kritērijs, lai noskaidrotu, vai kādai juridiskajai personai ir piemērojams UIN vai JPN, ir tas, vai šis subjekts iesaistās vai neiesaistās “apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu”
CIR
2. panta 5. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Tādēļ ir jāizvērtē, vai ostas “iesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu”
CIR
2. panta 5. punkta a) apakšpunkta izpratnē un vai tās principā atbilst minētajā pantā paredzētajai “sabiedrības” definīcijai.
Šajā ziņā, kā to ir paskaidrojušas prasītājas, reaģējot uz procesa organizatorisko pasākumu, tas, ka kāds iesaistās “apsaimniekošanā ar peļņas gūšanas raksturu”, saskaņā ar Beļģijas nodokļu iestādes komentāru 179/10 nozīmē “rūpnieciska, komerciāla vai lauksaimniecības uzņēmuma  apsaimniekošanu”, no kuras gūtā peļņa esot uzskatāma par ienākumiem no profesionālās darbības, ko gadījumā, ja šo darbību ir veikusi fiziskā persona vai sabiedrība, kurai nav juridiskās personas statusa, apliek ar fizisko personu nodokli. Savukārt izteiciens “iesaistās darījumos ar peļņas gūšanas raksturu”, tas vienlaikus aptver  gan “peļņu nesošu nodarbošanos” nodarbošanās ar mērķi gūt peļņu nozīmē, gan nodarbošanos ar peļņas gūšanas raksturu, bet bez mērķa gūt peļņu, ko raksturo pastāvīga profesionālā darbība, kas  pietiekami bieži  tiek atkārtota, kā rezultātā to var uzskatīt par rūpniecisku, komerciālu vai lauksaimniecisku  “nodarbošanos”, vai arī kas izpaužas kā rūpniecisku vai komerciālu metožu īstenošana. Turklāt saskaņā ar
CIR
komentāru 182/10 juridiskā persona īsteno rūpnieciskas un komerciālas metodes, strādājot ar saimniecisku mērķi, organizāciju vai stratēģiju un izmantojot  pārvaldīšanas metodes, kuru pamatā galvenokārt ir izmaksu, ieņēmumu un rentabilitātes jēdzieni.
Tāpēc, lai arī, kā uzsver prasītājas un Beļģijas Karaliste, jēdzieni “saimnieciskā darbība” un “darījumi  ar peļņas gūšanas raksturu” pilnībā nepārklājas, tas nemaina to, ka aplūkojamajā gadījumā, ņemot vērā to iepriekš norādītās darbības (skat. šī sprieduma 49. punktu), ostas veic darījumus  ar peļņas gūšanas raksturu
CIR
2. panta 5. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Tomēr,  Beļģijas Karalistes ieskatā, “sabiedrību” atšķirībā no jebkuras citas juridiskās personas  rezidentes galvenokārt raksturo  nolūks gūt peļņu. Šajā saistībā tā atsaucas uz Beļģijas Sabiedrību kodeksa 1. pantu, kurā ir paredzēts, ka “sabiedrību izveido ar līgumu, saskaņā ar kuru divas vai vairākas personas vienojas veikt kopīgu ieguldījumu, lai veiktu vienu vai vairākas noteiktas darbības ar mērķi  nodrošināt sabiedrības dalībniekiem tiešu vai netiešu mantiska rakstura labumu”.
Tomēr,  līdzīgi kā norāda Komisija, ir jāsecina, ka no
CIR
1 un 2. panta – kuri aplūkojamajā gadījumā ir atbilstošā atsauces sistēma – neizriet, ka  peļņas gūšanas nolūks būtu šajā ziņā noteicošs kritērijs, jo
CIR
2. panta 5. punktā  tiek  norādīts nevis uz peļņas gūšanas nolūku, bet gan uz to, ka notiek iesaistīšanās “apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu”.
Izvaicātas par šo  jautājumu  saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem, prasītājas un Beļģijas Karaliste, pirmkārt, atzina, ka
CIR
2. panta 5. punkta a) apakšpunktā minētais apsaimniekošanas vai darījumu “ar peļņas gūšanas raksturu”  jēdziens ne vienmēr pārklājas ar jēdzienu “peļņas gūšanas nolūkā”. Šādu interpretāciju turklāt apstiprina Beļģijas nodokļu administrācijas komentārs 179/11, kurā šī tiesību norma interpretēta un saskaņā ar kuru  izteiciens “iesaistīties darījumos ar peļņas gūšanas raksturu” aptver arī darījumus ar peļņas gūšanas raksturu, kas tiek veikti bez nolūka gūt peļņu un kas ir pielīdzināmi pastāvīgai profesionālajai darbībai, jo tie ietver pietiekami biežu atkārtošanos, lai  tos uzskatītu par rūpnieciska, komerciāla vai lauksaimnieciska rakstura  darījumdarbību, vai arī rūpniecisku vai komerciālu metožu īstenošanu.
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 103. apsvēruma izriet, ka arī citi uzņēmumi iegulda atpakaļ  savu peļņu, pilda mērķus, kas pārsniedz to individuālās intereses vai kas ietekmē ekonomiku, pārsniedzot to individuālās intereses, bet kas netiek atbrīvoti no UIN šā iemesla dēļ. Apstrīdētā lēmuma 83. zemsvītras piezīmē ir norādīts uz faktu, ka daži pašvaldību uzņēmumi, kuri  arī pilda vispārējas  nozīmes funkcijas un kuri ir tikuši izveidoti  ar sabiedriskas nozīmes mērķi, nesen Beļģijā ir tikuši pakļauti pienākumam maksāt UIN, ko prasītājas un Beļģijas Karaliste ir atzinušas savās atbildēs procesa organizatorisko pasākumu ietvaros. Tādējādi ir jākonstatē, ka  sabiedriskas nozīmes funkciju  īstenošana, statūtos noteiktais mērķis neparedzēt peļņu vai dalībnieku publiski tiesiskais statuss nav noteicošie kritēriji, uz kuriem ir balstīts konkrētais nodokļu režīms.
Tādējādi, pretēji tam, ko norāda Beļģijas Karaliste, no pašas
CIR
1. un 2. panta loģikas neizriet, ka
CIR
180. panta 2. punktam nav  nekādas juridiskas nozīmes un ka tas ir tikai deklaratīvs. Gluži pretēji, kā uzskata Komisija, no šo tiesību normu loģikas izriet, ka sabiedrībām rezidentēm, kuras iesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu, principā ir jāmaksā UIN. Tādējādi
CIR
180. panta 2. punkts paredz beznosacījuma atbrīvojumu no UIN par labu tajā minētajām ostām, ciktāl tās veic darījumus ar peļņas gūšanas raksturu
CIR
2. panta 5. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Līdz ar to
CIR
180. panta 2. punkts ir nevis uzskatāms par atsauces sistēmas neatņemamu sastāvdaļu vai ietilpst tās pašas loģikā, kā to cenšas uzsvērt prasītājas un Beļģijas Karaliste, bet gan ir uzskatāms par atkāpi no minētās sistēmas.
Šo secinājumu apstiprina dažādi pierādījumi, kurus Komisija pārliecinoši ir norādījusi apstrīdētajā lēmumā, kā arī tiesvedībā Vispārējā tiesā, tostarp Beļģijas nodokļu administrācijas oficiālie
CIR
komentāri un Beļģijas iestāžu
in tempore  non suspecto
paustās oficiālās nostājas, kurās ir atzīts, ka ostas principā ietilpst
CIR
2. panta 5. punktā paredzētajā jēdziena “sabiedrība” definīcijā.
Tā, pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma 86. apsvēruma izriet, ka saskaņā ar Beļģijas nodokļu administrācijas oficiālajiem komentāriem ostas ir valsts uzņēmumi, kuriem, nepastāvot
CIR
180. panta 2. punktā paredzētajam beznosacījuma atbrīvojumam, būtu piemērojams UIN saskaņā ar
CIR
1. un 2. pantu. Komentārā 179/2, kas minēts  apstrīdētā lēmuma 71. zemsvītras piezīmē, ir precizēts, piemēram, ka, “lai gan faktiski tās varētu uzskatīt par nodokļu maksātājiem, kam būtu jāmaksā UIN, tās ir atbrīvotas no UIN maksāšanas, pamatojoties uz
CIR
180.–182. pantu: 1) juridiskās personas, kas “bez nosacījumiem” ir atbrīvotas no UIN maksāšanas”.
Otrkārt, arī no apstrīdētā lēmuma 86. apsvēruma izriet, ka pati Beļģijas valdība
Cour constitutionnelle belge
ir norādījusi, ka ostas, tāpat  kā citas sabiedrības un juridiskās personas, kas minētas
CIR
180. pantā un 220. panta 2. punktā, patiešām ir bijušas juridiskās personas, kas iesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu
CIR
2. panta izpratnē. Turklāt [Beļģijas] pārstāvju palātā premjerministra biedrs un finanšu un ārējās tirdzniecības ministrs arī ir norādījuši, ka ostas ir valsts uzņēmumi, kuriem, nepastāvot
CIR
180. pantā paredzētajam beznosacījuma atbrīvojumam, būtu piemērojams UIN saskaņā ar
CIR
1., 2. un 179. pantu.
Treškārt, no  Beļģijas federālā parlamenta 2018. gada 29. maijā pieņemtā likuma – “Loi fixant les conditions du passage à l’assujettissement à l’impôt des sociétés d’entreprises portuaires” [Likuma par nosacījumiem ostu uzņēmumu pārejai uz uzņēmumu ienākuma nodokļa maksāšanu] (2018. gada 11. jūnija
Moniteur Belge
, 48409. lpp.) – izriet, ka, lai izpildītu apstrīdēto lēmumu un atceltu ostām piemērojamo beznosacījumu atbrīvojumu no UIN, kuru Komisija  atzinusi par valsts atbalstu, šā likuma 2. pantā ir paredzēts, ka “[
CIR
] 180. panta pirmās daļas 2. punkts tiek izslēgts”. Līdz ar to jāsecina, kā to tiesas sēdē uzsvēra Komisija, ka,  Beļģijas likumdevēja ieskatā, jau vien ar
CIR
180. panta 2. punkta izslēgšanu ir pietiekami, lai ostām rastos pienākums maksāt UIN, kas nozīmē, ka, nepastāvot šādam atbrīvojumam, ostām dabiski un automātiski būs piemērojams UIN.
Ceturtkārt, no
CIR
180.–182. panta formulējuma un loģikas izriet, ka 180. pantā ir paredzēta beznosacījumu atkāpe no UIN, jo atšķirībā no 181. un 182. panta tajā minētie subjekti nemaksā UIN bez jebkādiem citiem nosacījumiem. Proti, pirmkārt,
CIR
181. pantā ir paredzēts, ka “[UIN] nemaksā arī bezpeļņas apvienības un citas juridiskās personas, kurām nav nolūks gūt peļņu” un kuras veic noteiktas tajā uzskaitītās darbības vispārējās interesēs, piemēram, sniedz atbalstu ģimenēm vai izglītībai. Otrkārt,
CIR
182. pantā ir paredzēts, ka “attiecībā uz bezpeļņas apvienībām un citām bezpeļņas juridiskām personām par peļņas gūšanas darījumiem neuzskata: 1) atsevišķus vai ārpuskārtas darījumus; 2) darījumus, kas ietver to līdzekļu ieguldīšanu, kas ievākti, tām izpildot savos statūtos paredzētos uzdevumus; 3) darījumus, kas ietver darbību, kura tikai pakārtoti ir saistīta ar rūpnieciskiem, tirdzniecības vai lauksaimnieciskiem darījumiem vai kura nav saistīta ar rūpniecisku vai komerciālu metožu īstenošanu”.  Savukārt
CIR
180. pantā vienkārši ir paredzēts, ka “uzņēmumu ienākuma nodokli nemaksā” tajā uzskaitītie subjekti, bez jebkādiem citiem nosacījumiem, kas būtu saistīti ar nolūka gūt peļņu neesamību vai šo subjektu veikto darījumu ar peļņas gūšanas raksturu papildinošo  raksturu.
Šāda loģika ir atrodama arī
CIR
220. pantā, kurā ir paredzēts, ka “juridisko personu nodokli piemēro: 1) valstij, kopienām, reģioniem, provincēm, aglomerācijām, pašvaldību apvienībām, pašvaldībām, valsts sociālās palīdzības centriem [..], kā arī sabiedriskās kultūras iestādēm, glābšanas zonām, policijas zonām, kā arī polderiem un ūdensceļu padomēm; 2) juridiskajām personām, kuras nemaksā uzņēmumu ienākuma nodokli saskaņā ar 180. pantu; 3) juridiskajām personām, kuru juridiskā adrese, galvenā uzņēmējdarbības vieta vai vadības vai administratīvā centra atrašanās vieta ir Beļģijā, kuras negūst peļņu vai nav iesaistītas peļņas gūšanas darbībās vai kuras nemaksā uzņēmumu ienākuma nodokli saskaņā ar 181. un 182. pantu”. Proti, ja vien
CIR
220. panta 2. punktam netiek atņemta jebkāda lietderīgā iedarbība un ja to neuzskata par tīri deklaratīvu tāpat kā
CIR
180. pantu, arī no šīs tiesību normas izriet, ka, nepastāvot
CIR
180. panta 2. punktā paredzētajam izņēmumam, ostām UIN principā būtu piemērojams, ja vien tās nepierāda, ka tās neiesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu vai ka tās atbilst citiem
CIR
181. un 182. panta nosacījumiem.
Līdz ar to, ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija pamatoti ir secinājusi, ka selektivitātes novērtēšanas nolūkos atsauces sistēmu konkrētajā gadījumā ir veidojis
CIR
1. un 2. pants, no kura
CIR
180. panta 2. punkts ir atkāpe, jo šī pēdējā  tiesību norma bez nosacījumiem atbrīvo ostas no UIN, pat ja tās iesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu
CIR
2. panta 5. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Līdz ar to pirmais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
–
Par iebildumu par ostu un subjektu, kuriem ir piemērojams UIN, nesalīdzināmību
Prasītājas uzsver, ka pretēji tam, ko Komisija konstatējusi apstrīdētā lēmuma 90. apsvērumā, ostu pārvaldes neatrodas tādā pašā situācijā kā citi subjekti, kuriem ir piemērojams UIN. Uz tām attiecoties atšķirīgs tiesiskais un faktiskais regulējums nekā uz šiem citiem subjektiem, un tās esot valsts iestāžu atvasinājumi, kuriem uzdots īstenot valsts funkcijas. Turklāt ostu pārvaldes neesot varējušas brīvi izlietot to rīcībā  esošos līdzekļus, lai optimizētu savas darbības, ko principā ir iespējams darīt citiem subjektiem, kuriem  ir piemērojams UIN, piemēram, bezpeļņas apvienībām gadījumos, kad tās veic darījumus ar peļņas gūšanas raksturu.
Prasītāju ieskatā, juridiskās personas, kurām ir piemērojams JPN, raksturo, no vienas puses, tas, ka tās neiesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu, vai arī, no otras puses, tas, ka to darbības mērķis ir plašāks, kas pārsniedz to pašu vai to dalībnieku intereses. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ostām piešķirtā juridiskā forma neesot noteicoša, un tātad nolūka gūt peļņu neesamība gan esot svarīgs elements UIN un JPN nošķiršanā.  Proti, sabiedrības, kurām ir sociāls darbības mērķis un kuru mērķis nav peļņas sadale, varot būt JPN maksātājas.
Turklāt prasītājas uzsver, ka,  veicot savu darbību, tās neīsteno rūpnieciskas un komerciālas metodes
CIR
182. panta 3. punkta izpratnē. Šajā saistībā esot  jāņem vērā tas, ka, pirmkārt, ostu saņemto ienākumu lielāko daļu nenosaka piedāvājuma un pieprasījuma principi, otrkārt, to atlīdzinājuma maksām ir atlīdzības raksturs un tās principā ir paredzētas tikai atsevišķu pakalpojumu izmaksu segšanai, neparedzot maksimālas peļņas gūšanu, treškārt, tās neizvēlas pārvaldāmo ostu un tām arī nav iespējams savus pakalpojumus sniegt tikai visienesīgākajiem izmantotājiem, ceturtkārt, to ienākumi ne vienmēr tiek izmantoti, lai paaugstinātu  to efektivitāti vai savu sniegumu, piektkārt, to ieguldījumu pamatā tiek ņemtas vērā ilgtermiņa makroekonomiskās prognozes, nevis tikai īstermiņa vai vidēja termiņa mikroekonomikas pārskati un, sestkārt, tikai to pašu kompetencē ir īstenot ostu administratīvās pilnvaras, kuras nav nododamas tālāk.  Peļņas gūšanas nolūka neesamība apvienojumā ar to, ka netiek īstenotas rūpnieciskas vai komerciālas metodes, tādējādi attaisnojot to, ka ostām drīzāk ir piemērojams JPN, nevis UIN.
Arī Beļģijas Karaliste, pamatojoties uz 2011. gada 8. septembra spriedumu
Paint  Graphos
u.c.  (no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550), uzsver, ka, ņemot vērā UIN sistēmas mērķus, ostu juridiskā un faktiskā situācija nav salīdzināma ar to sabiedrību situāciju, kurām ir nolūks gūt peļņu un kurām ir piemērojams šis nodoklis. Šajā ziņā tā vērš uzmanību uz to, ka 1999. gada 2. marta dekrēts par jūras ostu politiku un pārvaldību nekādā veidā neliecina par to, ka ostām būtu jāmeklē iespējas gūt peļņu.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
Šajā ziņā  ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, lai kādu valsts nodokļu pasākumu atzītu par “selektīvu”, Komisijai vispirms ir jāidentificē kopējais vai “normālais” nodokļu režīms, kas ir piemērojams attiecīgajā dalībvalstī, un pēc tam ir jāpierāda, ka konkrētais nodokļu pasākums ir atkāpe no minētā vispārējā režīma, ciktāl ar to tiek ieviestas atšķirības subjektu starpā, kuri, ievērojot ar attiecīgo vispārējo režīmu izvirzīto mērķi, atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā  (spriedumi, 2011. gada 8. septembris,
Paint  Graphos
u.c., no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 49. punkts; 2016. gada 21. decembris, Komisija/
World Duty Free Group
u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 57. punkts, un 2018. gada 19. decembris,
A
‑
Brauerei
, C‑374/17, EU:C:2018:1024, 36. punkts).
Tādējādi ir būtiski noskaidrot, vai tāds atbrīvojums no nodokļiem kā
CIR
180. panta 2. punktā paredzētais ir tāds, kas, ņemot vērā kopējās sistēmas sasniedzamo mērķi,  var dot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem attiecībā uz citiem uzņēmumiem, kuri atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā.
Šajā ziņā  apstrīdētā lēmuma 97. un 98. apsvērumā Komisija secināja, ka neatkarīgi no izvēlētās atsauces sistēmas (UIN vai juridisko personu rezidenšu ienākuma nodokļa piemērošana vispār) ienākuma nodokļa mērķis bija aplikt ar nodokli ienākumus, attiecībā uz kuriem visi uzņēmumi, ciktāl ir bijusi runa par peļņu no to saimnieciskās darbības,  ir atradušies  vienādā faktiskajā un juridiskajā situācijā.
Savukārt,  Beļģijas Karalistes ieskatā, ostas neatrodoties salīdzināmā situācijā ar sabiedrībām, kurām ir jāmaksā UIN, jo, pat ja pieņem, ka tās iesaistās darījumos ar peļņas gūšanas raksturu
CIR
2. panta 5. punkta izpratnē, tām būtu tikai tām pašām raksturīgas iezīmes, kā, piemēram, peļņas gūšanas nolūka neesamība to darbībās, to darbības veids, to juridiskā forma vai arī konkurences neesamība ar privāto sektoru, kas tās atšķirot no šīm sabiedrībām.
Šajā ziņā  ir jānorāda, ka pretēji tam, ko norāda Komisija, nevar uzskatīt, ka ostām to nošķiršanas nolūkos no sabiedrībām, kurām aplūkojamajā gadījumā ir piemērojams UIN,  viennozīmīgi ir tādas pašas raksturīgās iezīmes kā kooperatīviem, par kuriem bija runa lietā, kurā tika pasludināts 2011. gada 8. septembra spriedums
Paint  Graphos
u.c. (no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550), piemēram, personas prioritātes  princips vai noteikums “viens cilvēks – viena balss”.
Proti, saskaņā ar judikatūru Komisijai ir jāpierāda attiecīgā pasākuma
a priori
selektīvais raksturs (šajā nozīmē skat.  spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Komisija/Nīderlande, C‑279/08 P, EU:C:2011:551, 62. punkts), kas aplūkojamajā gadījumā nozīmē pārbaudīt, vai, lai gan ir  atsevišķas  tām raksturīgas iezīmes, ostas, ievērojot atsauces sistēmas mērķus,  faktiski un juridiski atrodas salīdzināmā situācijā ar sabiedrībām, kurām ir piemērojams UIN.
Tomēr ir jāprecizē, ka šajā nolūkā izvēlamajam kritērijam, lai novērtētu ostu un sabiedrību, kurām ir piemērojams UIN, situāciju salīdzināmību, ir jābūt balstītam uz atsauces sistēmas mērķiem atbilstošām un saskanīgām iezīmēm (šajā nozīmē skat.  spriedumu, 2018. gada 26. aprīlis,
ANGED
, C‑233/16, EU:C:2018:280, 52.–56. punkts).
Taču aplūkojamajā gadījumā neviena no  prasītāju un Beļģijas Karalistes norādītajām ostām raksturīgajām iezīmēm – pat ja tās uzskata par pierādītām –, nav atbilstoša un saskanīga ar ienākumu nodokļa mērķi, kas, kā to norāda tā nosaukums, ir aplikt ar nodokli juridisko personu rezidenšu ienākumus un konkrēti attiecībā uz “sabiedrībām”, kuras iesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu – aplikt ar nodokli peļņu, ko tās gūst no šīm darbībām.
Proti, pirmkārt, saistībā ar to, ka ostām neesot mērķa gūt peļņu un ka visu savu peļņu tās ieguldot atpakaļ  ostas infrastruktūrā, lai izpildītu savas sabiedriskās  nozīmes funkcijas, līdzīgi kā norāda Komisija, ir  jāatgādina, ka šajā spriedumā minētie vispārējo interešu mērķi attiecas uz ostu saimniecisko darbību, nevis uz to darbību vispārējās interesēs, kas nav saimnieciskā darbība (skat. šī sprieduma 53. punktu). Šo mērķu pamatā galvenokārt esot veicināt prasītāju un Flandrijas reģiona ekonomisko attīstību un nodarbinātību. Tomēr,  kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 103. apsvērumā, ir jāsecina, ka arī citi uzņēmumi iegulda atpakaļ  savu peļņu, tiecas  īstenot mērķus, kas pārsniedz to individuālās intereses, vai rada ietekmi uz ekonomiku, kas pārsniedz to individuālās intereses, bet netiekot atbrīvoti no UIN, ko ne prasītājas, ne Beļģijas Karaliste neapstrīd.
Tādējādi, pat pieņemot, ka peļņas gūšanas nolūka neesamība ir ostas  īpaši raksturojoša iezīme, un ka uz šīs iezīmes balstīts nošķiršanas kritērijs kopā ar citiem faktoriem, kā, piemēram, tiem, kas minēti
CIR
182. pantā, varētu būt atbilstošs, lai noskaidrotu, vai juridiskajai personai rezidentei ir jāpiemēro UIN vai JPN, ir jāsecina, ka, lai novērtētu ostu un sabiedrību, kurām  ir piemērojams UIN, situāciju salīdzināmību, šis kritērijs pats par sevi nav atbilstošs un saskanīgs ar mērķi aplikt ar nodokli ienākumus, kādu paredz konkrētais režīms.
Šajā ziņā ne prasītājas, ne Beļģijas Karaliste nevar lietderīgi atsaukties uz
Cour d’appel de Bruxelles
[Briseles Apelācijas tiesas] 2006. gada 21. jūnija spriedumu
Oxfam Magasins du monde
, uz kuru tika norādīts tiesas sēdē, kā arī Beļģijas Karalistes rakstveida apsvērumos. Proti, šajā lietā
Cour d’appel de Bruxelles
secināja, ka
ASBL Oxfam
bija jāpiemēro JPN, ciktāl tās veiktā godīgas tirdzniecības preču pārdošana gadatirgos vai tirgos nebija uzskatāma par darījumiem ar peļņas gūšanas raksturu, jo tie  neparedzēja rūpniecisku vai komerciālu metožu īstenošanu
CIR
182. panta 3. punkta izpratnē.

CIR
182. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “attiecībā uz bezpeļņas apvienībām un citām juridiskajām personām, kuras nedarbojas peļņas gūšanas nolūkā, par darījumiem ar peļņas gūšanas raksturu neuzskata: [..] 3) darījumus, kas ietver darbību, kura tikai pakārtoti ir saistīta ar rūpnieciskiem, tirdzniecības vai lauksaimnieciskiem darījumiem vai kura nav saistīta ar rūpniecisku vai komerciālu metožu īstenošanu”. Tātad šajā pantā ir paredzēti divi atsevišķi pieņēmumi, kad tiek uzskatīts, ka juridisko personu, kuras nedarbojas peļņas gūšanas nolūkā, darbības netiek uzskatītas par darījumiem ar peļņas gūšanas raksturu
CIR
2. panta 5. punkta izpratnē, proti, pirmkārt, iesaistīšanās rūpnieciskos, tirdzniecības vai lauksaimniecības darījumos pakārtotā veidā un, otrkārt, rūpniecisku vai komerciālu metožu neīstenošana. Kā to pamatoti uzsver Komisija, lietā, kurā tika pasludināts
Cour d’appel de Bruxelles
2006. gada 21. jūnija spriedums
Oxfam Magasins du monde
, runa bija tikai par otro pieņēmumu, proti, par apvienības veiktu rūpniecisko vai komerciālo metožu īstenošanu.
Šajā ziņā  ir jāatgādina, ka saskaņā ar
CIR
komentāru 182/10 juridiskā  persona īsteno rūpnieciskas un komerciālas metodes, kad tā darbojas ar ekonomisku mērķi, organizāciju vai stratēģiju un izmanto pārvaldīšanas metodes, kuru pamatā galvenokārt ir izmaksu, ieņēmumu un rentabilitātes jēdzieni.
Taču  attiecībā uz prasītājām, kā uz to uzmanību tiesas sēdē vērsa Komisija, nevar uzskatīt, ka tās neīsteno rūpnieciskas vai komerciālas metodes
CIR
182. panta 3. punkta izpratnē tāpat kā
Oxfam
iepriekš 180. punktā minētajā lietā.  Proti, kā Komisija to atgādināja tiesas sēdē, ostas izstrādā uzņēmējdarbības plānu, tām ir strukturēta uzņēmējdarbības politika, kā arī personāla dienests.  Pat ja, kā to apgalvo prasītājas, to saņemtais atlīdzinājums ir paredzēts tikai, lai segtu noteiktu pakalpojumu izmaksas, neparedzot nekādu peļņas daļu, no 1999. gada 2. marta Dekrēta par jūras ostu politiku un pārvaldību, ko Komisija minējusi apstrīdētā lēmuma 46. apsvērumā, paša formulējuma izriet, ka to darbības ietver rūpniecisku vai komerciālu metožu īstenošanu. Visbeidzot tāpat nešķiet, ka to darbības rūpnieciskus vai komerciālus darījumus ietver tikai papildinoši šīs  tiesību normas izpratnē, līdz ar to tās neatbilst arī
CIR
182. panta 3. punktā minētajam pirmajam gadījumam.
Katrā ziņā, pat ja pieņem, ka ostas nedarbojas nolūkā gūt peļņu, atbrīvojums, kas tām pienākas aplūkojamajā gadījumā,  ir  pamatots  nevis ar
CIR
182. panta 3. punktu, bet gan ar
CIR
180. panta 2. punktu, taču nekas lietas materiālos neliecina, ka attiecībā uz ostām Beļģijas likumdevējs būtu veicis konkrētu
CIR
182. panta 3. punktā minēto nosacījumu novērtējumu. Gluži pretēji, no šī sprieduma 156.–163. punkta izriet, ka, nepastāvot šādam atbrīvojumam, tām parastā gadījumā būtu jāmaksā  UIN saskaņā ar kritērijiem, kas paredzēti
CIR
1. un 2. pantā.
Otrkārt, attiecībā uz nošķiršanas kritēriju, kas balstīts uz ostu juridisko formu vai statusu, jānorāda, pirmām kārtām, ka saskaņā ar Beļģijas nodokļu administrācijas komentāru 179/16, kas minēts apstrīdētā lēmuma 86. apsvērumā, lielākajai daļai Beļģijas ostu, pamatojoties uz to juridisko formu (
SA
[AS],
SPRL
[SIA] vai autonomi pašvaldību  uzņēmumi), principā būtu jāpiemēro arī UIN, ņemot vērā to, ka parasti tās ir iesaistītas kādā rūpnieciskajā vai komerciālajā darbībā  vai peļņas gūšanas darbībā, vai arī abās vienlaikus un ka visa to gūtā peļņa un ieņēmumi ir jāuzskata par tādiem, kas radušies šīs darbības rezultātā.  Otrām kārtām no apstrīdētā lēmuma 103. apsvēruma izriet – ko lietas dalībnieki nav apstrīdējuši –, ka subjektiem, kuri nav uzskatāmi par publiskās varas īstenotājiem (piemēram, bezpeļņas apvienībām), UIN var būt piemērojams, no kā izriet, ka piederība publiskajai sfērai arī nav nozīmīgs kritērijs no valsts tiesību normu viedokļa. Turklāt šīm apvienībām, lai gan to statūtos ir noteikts bezpeļņas statuss, UIN var būt piemērojams saskaņā ar vispārējiem kritērijiem, ja tās nodarbojas ar apsaimniekošanas darbībām vai veic darījumus ar peļņas gūšanas raksturu.
Turklāt šajā ziņā, kā Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 98. apsvērumā, ir jāvērš uzmanība uz to, ka saskaņā ar judikatūru atbrīvojums no nodokļa, kas piešķirts, pamatojoties uz uzņēmuma juridisko formu un nozarēm, kurās uzņēmums veic savu darbību, kas izriet no likumdevēja mērķa atbalstīt struktūras, kuras tiek uzskatītas par sociāli nozīmīgām, kopumā ir uzskatāms par selektīvu  (šajā nozīmē skat.  spriedumu, 2006. gada 10. janvāris,
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 136.–138. punkts).
Treškārt, nevar tikt atbalstīts arī Beļģijas Karalistes apgalvojums, kas pirmo reizi izteikts, reaģējot uz procesa organizatorisku pasākumu, saskaņā ar kuru Beļģijas likumdevējs, ņemot vērā tiesisko regulējumu attiecībā uz ostām dažādos valsts reģionos, esot varējis likumīgi uzskatīt, ka šīs ostas, pamatojoties uz to regulējumiem, nav iesaistītas apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu, kas nonāk konkurencē ar privāto sektoru un kas būtu attaisnojis  to, ka attiecībā uz tām kopumā piemēro UIN.
Proti, no visiem pierādījumiem, ko Komisija iesniegusi administratīvajā procesā, kā arī Vispārējā tiesā, izriet, ka tad, ja
CIR
180. panta 2. punkta nebūtu, ostām principā būtu jāmaksā UIN (skat. šī sprieduma 156.–163. punktu). Tādējādi, ciktāl tās iesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu
CIR
2. panta 5. punkta izpratnē, tās attiecībā uz peļņu, ko tās gūst no šīm darbībām, atrodas  faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā ar sabiedrībām, kurām ir jāmaksā UIN, un atbrīvojums, kuru tās  bauda saskaņā ar
CIR
180. panta 2. punktu, veido atšķirīgu attieksmi, ko būtībā var raksturot kā diskriminējošu (skat. šī sprieduma 126. punktā minēto judikatūru).
Šajā ziņā Beļģijas Karaliste tomēr pamatojas uz
Cour constitutionnelle belge
2016. gada 1. decembra  spriedumu Nr. 151/2016, kurā esot atzīts likumdevēja izvēles likumīgums turpināt piemērot
CIR
180. panta 2. punktā minētajām ostām UIN. Šajā spriedumā, kas tika pieņemts pēc pašvaldību uzņēmumu, kuriem nesen bija uzsākts piemērot UIN, pieteikuma,
Cour constitutionnelle belge
savā spriedumā ir secinājusi tālāk norādīto:
“Atšķirībā no pašvaldību uzņēmumiem un citām sadarbības struktūrām un projektu apvienībām, kas var aptvert plašu darbību loku, potenciāli konkurējot ar privātiem uzņēmumiem, publiskie saimnieciskās darbības veicēji, kas minēti [
CIR
] 180. panta 2.° līdz 13.° punktā, veic darbību, kas nekonkurē ar privātiem uzņēmumiem vai kas tiek veikta īpašās sabiedrības interesēs. Likumdevējs ir varējis uzskatīt, ka tādēļ tiem ir piemērojams īpašs nodokļu režīms. Atšķirīgā attieksme ir noteikta ar pamatotu attaisnojumu.”
Tomēr, kā Komisija norāda  apstrīdētā lēmuma 102. apsvērumā,
Cour constitutionnelle belge
2016. gada 1. decembra spriedumā Nr. 151/2016 runa ir  nevis par  atbrīvojumu no UIN, kas piešķirts ostām saskaņā ar tiesību aktiem par valsts atbalstu, bet par vērtējumu tam, ka UIN maksā pašvaldību uzņēmumi, sadarbības struktūras un projektu apvienības, ievērojot vienlīdzības un nediskriminācijas principus. Taču  diskriminācijas neesamība valsts tiesībās ne vienmēr liecina par to, ka nepastāv selektivitāte LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Katrā ziņā, ja pieņem, ka pēdējais no Beļģijas Karalistes apgalvojumiem (skat. šī sprieduma 187. punktu) var tikt atbalstīts, tas nozīmētu, ka Beļģijas nodokļu sistēma ir izveidota tā, ka likumdevējs pēc saviem ieskatiem var uzskatīt, ka uz atsevišķiem subjektiem UIN nav attiecināms, pat ja tie principā ir “sabiedrības”, kas iesaistās apsaimniekošanā vai darījumos ar peļņas gūšanas raksturu
CIR
2. panta 5. punkta izpratnē. Tā saskaņā ar judikatūru, ja kompetentajām iestādēm ir plaša rīcības brīvība noteikt uz tāda nodokļu sistēmai sveša kritērija pamata kā nodarbinātības nodrošināšana piešķirta pasākuma saņēmējus un nosacījumus, šo pilnvaru īstenošana tādējādi ir jāuzskata par tādu, kas dod “priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai” salīdzinājumā ar pārējiem, kas, ievērojot šā režīma mērķi, atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā (šajā nozīmē skat.  spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, P, C‑6/12, EU:C:2013:525, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ir jāsecina, ka apstrīdētā lēmuma 97.–99. apsvērumā Komisija pamatoti ir konstatējusi, ka apstrīdētais pasākums ir
prima facie
selektīvs, ciktāl tas ir uzskatāms par atkāpi no atsauces sistēmas, ko veido
CIR
1. un 2. pants, un ciktāl ar to ir tikusi ieviesta diferenciācija starp ostām un sabiedrībām, kurām ir jāmaksā UIN, lai gan, raugoties no atsauces sistēmas mērķa, tās atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā.

Par pasākuma selektivitāti saistībā ar pieņēmumu, ka CIR 180. panta 2. punkts oficiāli nav uzskatāms par atbrīvojumu no atsauces sistēmas
Pakārtoti ir jāizvērtē  otrais pieņēmums, kuru apstrīdētajā lēmumā Komisija  ir norādījusi, lai pierādītu konkrētā pasākuma selektivitāti. Saskaņā ar šo pieņēmumu
CIR
1. un 2. pants veidojot juridisko pamatu tam, ka ostas nemaksā UIN,  tajā ziņā, ka
CIR
180. panta 2. punkts oficiāli neesot  atkāpe no atsauces sistēmas (skat. šī sprieduma 115. un 116. punktu).
Šajā ziņā, pat pieņemot, kā  norāda prasītājas un Beļģijas Karaliste,  ka
CIR
180. panta 2. punkts nav uzskatāms par atkāpi no atsauces sistēmas tajā ziņā, ka JPN  esot atbilstošā atsauces sistēma attiecībā uz tādiem subjektiem kā, piemēram, prasītājas, līdzīgi kā uzskata Komisija apstrīdētā lēmuma 90. apsvērumā, ir  jānorāda, ka Beļģijas ienākuma nodokļu sistēma pati par sevi būtu selektīva, ja tā izraisītu  priekšrocību piešķiršanu  “atsevišķiem uzņēmumiem”, proti, ostām, pat ja tās atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā ar citiem uzņēmumiem, kuriem ir piemērojams UIN, saistībā ar nodokļa uzlikšanu peļņai, ko tās gūst no to saimnieciskās darbības  (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2011. gada 15. novembris, Komisija un Spānija/
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste, C‑106/09 P un C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 101.–107. punkts, un 2016. gada 21. decembris, Komisija/
World Duty Free Group
u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 76.–79. punkts).
Proti, jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, lai pierādītu, ka kāds pasākums ir selektīvs, ne vienmēr ir nepieciešams, lai tam būtu atkāpes raksturs no kopējā nodokļu režīma, pat ja principā  ir runa par šajā ziņā  atbilstošu kritēriju (skat. šī sprieduma 132.–134. punktā minēto judikatūru).
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, ka tikai tie nodokļu maksātāji, kas atbilst pasākuma piemērošanas nosacījumiem, var saņemt ar šo pasākumu sniegtās priekšrocības, pats par sevi šim pasākumam nevar piešķirt selektīvu raksturu (spriedumi, 2016. gada 21. decembris, Komisija/
World Duty Free Group
u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 59. punkts, un 2018. gada 19. decembris,
A
‑
Brauerei
, C‑374/17, EU:C:2018:1024, 24. punkts).
Tādēļ, ja nav iespējams identificēt pasākumu, ar ko notiek atkāpšanās no kopējā nodokļu režīma, šajā režīmā izmantojamajiem kritērijiem, kas veido nodokļu bāzi, lai varētu atzīt, ka tie rada selektīvas priekšrocības, ir jābūt tādiem, kas raksturo saņēmējus uzņēmumus saistībā ar īpašībām, kuras tiem ir raksturīgas kā privileģētai kategorijai, tādējādi ļaujot tādu režīmu kvalificēt kā tādu, kas piešķir priekšrocības “atsevišķiem” uzņēmumiem vai “atsevišķu” preču ražošanai LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2011. gada 15. novembris, Komisija un Spānija/
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste, C‑106/09 P un C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 104. punkts).
Aplūkojamajā gadījumā, kā tiesas sēdē norādīja Komisija, pat pieņemot, ka
CIR
180. panta 2. punktā nav paredzēta atkāpe no atsauces sistēmas, kuru veido
CIR
1. un 2. pants, šajā tiesību normā konkrēti ir identificēti atsevišķi subjekti, tostarp ostas, un tādējādi tie bez nosacījumiem ir atbrīvoti no UIN, kaut gan saistībā ar peļņu, kas tiek gūta no “saimnieciskās darbības”, tie atrodas salīdzināmā situācijā ar citiem uzņēmumiem (juridiskajām personām rezidentēm), kuriem ir piemērojams UIN. Tātad ar šiem noteikumiem ostas, ņemot vērā to raksturīgās iezīmes un darbības nozari, pie kuras tās pieder, ir identificētas  kā privileģēta kategorija.
Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 90. un 91. apsvērumā Komisija ir varējusi pamatoti secināt, ka pat tad, ja 1. un 2. pants būtu juridiskais pamats tam, lai ostām  nebūtu jāmaksā UIN, šāds atbrīvojums
a priori
būtu selektīvs pasākums attiecībā uz ostu saimniecisko darbību.
Vēl atliek pārbaudīt, vai saskaņā ar iepriekš 130. punktā atgādināto judikatūru konkrētais pasākums, lai gan tas ir
prima facie
selektīvs, neraugoties uz šajā ziņā izmantoto pieņēmumu, var būt attaisnojams ar tās nodokļu sistēmas būtību vai loģiku, kurā tas ietilpst, kā to uzskata prasītājas un Beļģijas Karaliste.

Par iebildumu saistībā ar attaisnojumu, kas balstīts uz nodokļu sistēmas raksturu vai loģiku
Trešajā pamatā prasītājas  pakārtoti uzsver, ka, pat pieņemot, ka ostu pārvalžu pienākums maksāt JPN ir atkāpe no atsauces sistēmas, to var attaisnot ar Beļģijas ienākuma nodokļu sistēmas raksturu un uzbūvi.
Prasītājas norāda, ka Beļģijas nodokļu sistēmas vispārējā loģika nozīmē, ka valsts iestādēm nav piemērojams UIN, kas ir peļņas nodoklis.
CIR
180. pantā minētajām juridiskajām personām, tostarp Beļģijas ostām, UIN neesot piemērojams, jo tām nav mērķa gūt peļņu un tās ir uzskatāmas par valsts varas turpinājumu. Turklāt tās nerīkojoties ar domu maksimāli vairot peļņu, un  jebkāds pārpalikums tām ir jāiegulda atpakaļ publiskajā infrastruktūrā. Tātad  tas esot gluži loģiski, ka ostu pārvaldēm ir piemērojams JPN, nevis UIN.
Visbeidzot, prasītāju  ieskatā,  ostu pārvalžu pienākumam maksāt UIN būtu sodoša un diskriminējoša ietekme, jo tas nesamērīgi palielinātu finansiālo slogu uz ostu pārvaldēm. Proti, ja ostām būtu jāmaksā UIN, tās varētu atskaitīt tikai tās izmaksas, kas saistītas ar to sociālo darbību un  kas paredzētas, lai gūtu vai saglabātu ar nodokli apliekamus ienākumus. Tādējādi ostu izmaksas, kas būtu radušās sabiedrības interešu dēļ, nebūtu atskaitāmas saskaņā ar
CIR
49. pantu un tiktu pieskaitītas grāmatvedības peļņai kā “neatskaitāmās izmaksas”. Turklāt pastāvot risks, ka šādas izmaksas tiktu noteiktas kā “izņēmuma rakstura vai bezatlīdzības priekšrocības”
CIR
26. panta izpratnē. Līdz ar to, ostu pārvaldēm nosakot pienākumu maksāt UIN, tiktu radīta diskriminācija, jo vienāda attieksme tiktu noteikta pret subjektiem, kuri atrodas  atšķirīgās situācijās.
Arī Beļģijas Karaliste uzsver, ka, pat pieņemot, ka ar
CIR
180. panta 2. punktu ir izveidota atkāpe par labu Beļģijas ostu pārvaldēm, ko tā stingri apstrīd, to varētu  attaisnot ar Beļģijas ienākuma nodokļu sistēmas raksturu un vispārējo uzbūvi. Proti, Beļģijas ienākuma nodokļu sistēmas loģika esot balstīta uz nošķīrumu starp komerciāliem uzņēmumiem, kuriem ir nolūks gūt peļņu, un subjektiem, kuri darbojas vispārējās sabiedrības interesēs. Tas, ka ostu pārvaldes, kuras ir publisko tiesību subjekti un īsteno sabiedriskas nozīmes funkcijas, kas iepriekš bijušas uzticētas vietējām iestādēm, ir atbrīvotas no UIN, esot tikai šā principa piemērošanas izpausme.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
Šajā ziņā  ir jānorāda, ka Beļģijas Karalistes  saistībā ar šo iebildumu  izvirzītie argumenti lielā mērā sakrīt ar tiem  argumentiem, kas tika izvērtēti saistībā ar iebildumu par ostu nesalīdzināmību  ar uzņēmumiem, kuriem ir piemērojams UIN (skat. šī sprieduma 173.–190. punktu).
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru pasākums, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no vispārējās nodokļu sistēmas, var tikt attaisnots ar šīs nodokļu sistēmas raksturu vai vispārējo uzbūvi, ja attiecīgā dalībvalsts var pierādīt, ka šis pasākums tieši izriet no tās nodokļu sistēmai pamatā esošajiem vai vadošajiem principiem.  Šajā ziņā ir jānošķir mērķi, kas ir izvirzīti īpašajai nodokļu sistēmai un kas nav daļa no tās, no vienas puses, un mehānismi, kas ir ietverti pašā nodokļu sistēmā un kas ir nepieciešami, lai sasniegtu šos mērķus, no otras puses  (spriedumi, 2006. gada 6. septembris, Portugāle/Komisija, C‑88/03, EU:C:2006:511, 81. punkts; 2011. gada 8. septembris,
Paint  Graphos
u.c., no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 69. punkts, un 2018. gada 19. decembris,
A
‑
Brauerei
, C‑374/17, EU:C:2018:1024, 48. punkts).
Lai gan Tiesa savā judikatūrā ir atzinusi, ka mērķi, kas raksturīgi attiecīgajai vispārējai nodokļu sistēmai, kā, piemēram, tie, ar kuriem paredzēts izvairīties no nodokļu dubultas uzlikšanas vai novērst ļaunprātīgu izmantošanu, varētu attaisnot
a priori
selektīvu nodokļu režīmu (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2004. gada 29. aprīlis,
GIL Insurance
u.c., C‑308/01, EU:C:2004:252, 74.–76. punkts; 2011. gada 8. septembris,
Paint  Graphos
u.c., no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 64.–76. punkts, un 2018. gada 19. decembris,
A
‑
Brauerei
, C‑374/17, EU:C:2018:1024, 50.–53. punkts), tā konsekventi ir atteikusies atzīt, ka mērķi ārpus nodokļu sistēmas, kā, piemēram, vēlme saglabāt starptautisko konkurētspēju vai saglabāt nodarbinātību konkrētās nozarēs, vai arī dot priekšroku sociāli atbalstošām struktūrām, varētu attaisnot
a priori
selektīvu pasākumu un tādējādi izslēgt to no LESD 107. panta 1. punkta piemērošanas jomas (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 1999. gada 17. jūnijs, Beļģija/Komisija, C‑75/97, EU:C:1999:311, 37.–39. punkts; 2001. gada 8. novembris,
Adria
‑
Wien  Pipeline
un
Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
, C‑143/99, EU:C:2001:598, 54. punkts, un 2006. gada 10. janvāris,
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 136.–138. punkts).
Ir jāsecina, ka  aplūkojamajā gadījumā vispārējo interešu jēdzieni, peļņas gūšanas nolūka neesamība, tāpat kā attiecīgo subjektu publiskais vai privātais raksturs nav saistīti ar Beļģijas ienākuma  nodokļu sistēmas raksturu un loģiku, kas, ciktāl ir runa par nošķīrumu starp UIN un JPN, galvenokārt ir balstīta uz jēdzienu “sabiedrība”, kā tas definēts
CIR
2. panta 5. punktā (skat. šī sprieduma 148. punktu).
Līdz ar to  Komisija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, apstrīdētā lēmuma 103. apsvērumā secinot, ka, tā kā noteicošais kritērijs UIN vai JPN maksāšanas pamata noteikšanai ir bijis tas, vai konkrētais subjekts ir iesaistījies “apsaimniekošanā” vai “darījumos ar peļņas gūšanas raksturu” (skat.
CIR
2. pantu), un ar apgalvotajiem faktiem, ka ostas esot atbrīvotas no UIN, jo tās nesadalīja savu peļņu, bet ieguldīja to atpakaļ, ka to darbībai ir mērķis, kas pārsniedz to individuālās intereses, ka tām nav bijis statūtos noteikts mērķis gūt peļņu, ka tās bijušas daļa no publiskās  varas un ka tās ir nodrošinājušas sabiedriskas  nozīmes funkciju izpildi, nepietiek, lai attaisnotu labvēlīgāku nodokļu režīmu nekā citām sabiedrībām rezidentēm, raugoties no nodokļu sistēmas pamatprincipiem.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka Beļģijas Karalistes norādītie mērķi varētu ietilpt nodokļu sistēmas raksturā vai loģikā, ir jāatzīst, ka aplūkojamajā gadījumā ar konkrēto pasākumu tie netiek konsekventi īstenoti (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2008. gada 22. decembris,
British  Aggregates
/Komisija, C‑487/06 P, EU:C:2008:757, 88. punkts, un 2011. gada 8. septembris,
Paint  Graphos
u.c., no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 73. un 74. punkts).
Patiešām, kā to Komisija ir konstatējusi apstrīdētā lēmuma 103. apsvērumā, arī citi uzņēmumi iegulda atpakaļ savu peļņu, to darbībai ir mērķi, kas pārsniedz to individuālās intereses, vai ietekmē ekonomiku, pārsniedzot to individuālās intereses, bet tie  šo iemeslu dēļ nav atbrīvoti no UIN. Gluži pretēji, subjektiem, kuri neīsteno publisko varu, kā, piemēram, bezpeļņas apvienībām, var būt piemērojams JPN ar nosacījumu, ka tie ievēro
CIR
2. pantā noteikto vispārējo kritēriju, un tādējādi piederība sabiedriskajai sfērai arī nav būtisks kritērijs no valsts tiesību aktu viedokļa.
Visbeidzot attiecībā uz prasītāju argumentu, ka viņu pienākums maksāt UIN radītu sodošu un diskriminējošu ietekmi (skat. šī sprieduma 203. punktu), līdzīgi kā norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 105. apsvērumā, ir jāsecina, ka ostām par labu piešķirtais atbrīvojums no UIN nav saistīts ar to, ka
CIR
49. pants tām  radītu finansiāli nelabvēlīgu situāciju, jo konkrētais atbrīvojums attiecas uz visu gūto peļņu un tas nav ierobežots tikai ar peļņu, kāda paliktu pāri, ja saskaņā ar
CIR
49. pantu tiktu atskaitītas konkrētas izmaksas. Tātad
CIR
180. panta 2. punktā paredzētais atbrīvojums nav attaisnojams ar kādu Beļģijas nodokļu sistēmas vadošu principu, pat pieņemot, ka
CIR
49. pants ir tāds vadošs pamatprincips.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, apstrīdētajā lēmumā Komisija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, secinot, ka atbrīvojums no UIN, kurš pienākas  ostām, tām ir piešķīris selektīvu priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Līdz ar to otrais un trešais pamats ir jānoraida.

Par ceturto pamatu,
kurā vēl pakārtotāk pausts lūgums noteikt
pārejas
periodu
Vēl pakārtotāk prasītājas lūdz Vispārējo tiesu noteikt pārejas periodu līdz brīdim, kad Komisija pabeigs  izmeklēšanu par nodokļu režīmiem dažādās Savienības ostās, un jebkurā gadījumā uz vienu pilnu gadu, lai tās varētu pielāgoties jaunajai situācijai. Proti, lietā par Nīderlandes ostu aplikšanu ar nodokļiem Komisija esot piešķīrusi Nīderlandes likumdevējam un ostām vienu pilnu gadu, lai pielāgotos jaunajai situācijai.  Turklāt esot pazīmes, ka līdzīgi pasākumi ir pastāvējuši citās dalībvalstīs, atšķirīgai attieksmei kaitējot vienlīdzīgiem konkurences apstākļiem un pastiprinot nevienlīdzību starp ostām dažādās dalībvalstīs.
Pirmkārt, Beļģijas Karaliste  norāda,  ka Komisija, selektīvi veicot atsevišķas izmeklēšanas  atsevišķās dalībvalstīs, tādējādi esot piešķīrusi konkurences priekšrocības ostu pārvaldēm Savienībā, kurām nav jāmaksā nekādi vai citu  veidu nodokļi un attiecībā uz kurām nenotiek nekāda izmeklēšana.  Otrkārt, Beļģijas Karaliste, atsaucoties uz praktiskajām iespējām pielāgot Beļģijas nodokļu tiesību aktus un balstoties uz Nīderlandes piemēru, uzskata, ka Komisija,  atsakoties piešķirt pārejas periodu, lai varētu veikt šo pielāgošanu,  nav nodrošinājusi vienlīdzīgus konkurences apstākļus.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
Vispirms ir jākonstatē, ka ar šo pamatu prasītājas lūdz Vispārējo tiesu piešķirt pārejas periodu,  nevis atcelt apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz tā trūkumiem. Taču, līdzīgi kā norāda Komisija, ir jāatgādina, ka Vispārējai tiesai, īstenojot savu likumības kontroli, nav kompetences  izdot rīkojumus Savienības iestādēm vai aizstāt šīs pēdējās minētās iestādes (šajā nozīmē skat.  spriedumus, 2016. gada 22. aprīlis, Itālija un
Eurallumina
/Komisija, T‑60/06 RENV II un T‑62/06 RENV II, EU:T:2016:233, 43. punkts, un 2016. gada 12. maijs,
Hamr
‑
Sport
/Komisija, T‑693/14, nav publicēts, EU:T:2016:292, 91. punkts).
Tomēr replikā prasītājas uzsver, ka Vispārējās tiesas kontroles robežas neizslēdz iespēju, ka Komisijas lēmums var tikt atcelts, pamatojoties uz to, ka tas neparedz piemērotu pagaidu pasākumu.  Tādējādi šādu pamatu var saprast kā tādu, kurā būtībā tiek norādīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kā rezultātā apstrīdētais lēmums būtu  jāatceļ, jo minētajā lēmumā nav iekļauts pārejas periods, lai Beļģijas Karalistei dotu iespēju Beļģijas ostām nepiemērot UIN, kamēr Komisija nav pabeigusi savu izmeklēšanu par nodokļu režīmu dažādās ostās visās Savienības dalībvalstīs.
Šajā ziņā, pirmkārt, ciktāl prasītājas, šķiet, uzsver, ka Komisijai būtu bijis jāpiešķir vienu gadu ilgs pārejas periods tāpat kā Komisijas Lēmumā (ES) 2016/634 (2016. gada 21. janvāris) par valsts atbalstu SA.25338 (2014/C) (ex E 3/2008 un ex CP 115/2004), ko īsteno Nīderlande – Atbrīvojums no uzņēmumu ienākuma nodokļa valsts uzņēmumiem (OV 2016, L 113, 148. lpp.), jāsecina, ka no šā lēmuma rezolutīvās daļas neizriet, ka Komisija būtu piešķīrusi Nīderlandes Karalistei pārejas periodu. Gluži pretēji, šā lēmuma 2. pantā ir paredzēts, ka “Nīderlande atceļ 1. pantā minēto atbrīvojumu no uzņēmumu ienākuma nodokļa ostām divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas, bet uzņēmumu ienākuma nodokļa shēmu, kurā izdarīti grozījumi, piemēro ne vēlāk kā no taksācijas gada pēc šā lēmuma pieņemšanas”. Tādējādi Nīderlandes Karalistei saskaņā ar šo lēmumu uzliktie  pienākumi ir līdzīgi tiem pienākumiem, kas aplūkojamajā gadījumā uzlikti Beļģijas Karalistei saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu (skat. šī sprieduma 22. punktu), un tādējādi šajā ziņā nav iespējams konstatēt nevienlīdzīgu attieksmi.
Otrkārt, ciktāl prasītājas, šķiet,  uzsver arī, ka Komisijai būtu vajadzējis sagaidīt savu izmeklēšanu par ostu nodokļiem  pabeigšanu visās Savienības dalībvalstīs, lai neradītu papildu konkurences kropļojumus, ir konstatējams, ka līdzīgu argumentu Vispārējā tiesa ir izvērtējusi un noraidījusi 2018. gada 31. maija spriedumā
Groningen Seaports
u.c./Komisija (T‑160/16, nav publicēts, EU:T:2018:317).
Šajā spriedumā, kas tika taisīts pēc atsevišķu Nīderlandes ostu pieteikuma par Lēmumu 2016/634 (skat. šī sprieduma 221. punktu), Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju pušu argumentu, kas bija pamatots ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, vispirms atgādinot, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana ir jāsaskaņo ar likumības principu, kas nozīmē, ka neviena persona nevar sev par labu atsaukties uz nelikumīgu darbību, kas izdarīta par labu citai personai (skat.  spriedumu, 2018. gada 31. maijs,
Groningen  Seaports
u.c./Komisija, T‑160/16, nav publicēts, EU:T:2018:317, 116. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, lai panāktu apstrīdētā lēmuma atcelšanu, prasītājas nevar atsaukties uz to, ka Komisija vienlaikus neesot pieprasījusi citām dalībvalstīm atcelt atbalstu, kas piešķirts to ostām (šajā nozīmē skat.  spriedumu, 2018. gada 31. maijs,
Groningen Seaports
u.c./Komisija, T‑160/16, nav publicēts, EU:T:2018:317, 117. punkts).
Katrā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar  pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes principa un nediskriminācijas principa ievērošana prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu  risinātas atšķirīgi un lai atšķirīgas situācijas netiktu risinātas vienādi, ja vien tāds risinājums nav objektīvi pamatots.  Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums atšķirīgas attieksmes rezultātā nozīmē, ka aplūkotās situācijas ir salīdzināmas attiecībā uz visiem tās raksturojošajiem faktoriem (skat.  spriedumu, 2018. gada 31. maijs,
Groningen Seaports
u.c./Komisija, T‑160/16, nav publicēts, EU:T:2018:317, 119. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr aplūkojamajā gadījumā pastāv atšķirības, pirmkārt, starp stāvokļiem procedūrās, kas attiecas uz dažādu dalībvalstu nodokļu režīmiem,  un, otrkārt, starp dažādu dalībvalstu ostām piemērojamajiem nodokļu tiesību aktiem. Tādas atšķirības var būt objektīvi iemesli, kas attaisno to, kādēļ Komisija ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu un noteikusi, ka atbrīvojums, kurš aplūkojamajā gadījumā pienākas Beļģijas ostai, ir jāatceļ, vēl pirms tiek pabeigta izmeklēšana par ostu nodokļiem visās Savienības dalībvalstīs  (šajā nozīmē skat.  spriedumu, 2018. gada 31. maijs,
Groningen Seaports
u.c./Komisija, T‑160/16, nav publicēts, EU:T:2018:317, 120.–130. punkts).
Turklāt nosliekšanās par labu  prasītāju argumentācijai nozīmētu, ka Komisijai būtu jāsagaida, kamēr tiek pabeigtas visas izmeklēšanas attiecībā uz visām dalībvalstīm, kuras piešķir atbalstu savām ostām, lai varētu pieņemt savus galīgos lēmumus un likt atcelt šādu atbalstu, tādējādi kaitējot dalībvalstīm, kuras savām ostām atbalstu nepiešķir (šajā nozīmē skat.  spriedumu, 2018. gada 31. maijs,
Groningen Seaports
u.c./Komisija, T‑160/16, nav publicēts, EU:T:2018:317, 132. punkts).
Visbeidzot, ir jākonstatē, ka Beļģijas Karalistes argumenti prasītāju atbalstam ir jāsaprot tādā pašā nozīmē kā tie, kas minēti  šī sprieduma 219.–227. punktā.  Tomēr, pieņemot, ka Beļģijas Karalistes norādītos argumentus varētu uzskatīt par tādiem, ar kuriem tiek norādīts uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu, ciktāl ir runa par konkurences izkropļošanas un ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm jēdzieniem, saistībā ar to, ka Savienībā nepastāv līdzvērtīgi konkurences apstākļi, ir jānorāda, līdzīgi kā to dara Komisija, ka tādu pamatu prasītājas nav norādījušas, un līdz ar to tas ir jauns pamats, kas ir nepieņemams. Proti, ir jāatgādina, ka,  lai gan Tiesas statūtu 40. panta ceturtajā daļā, kas ir piemērojama tiesvedībā Vispārējā tiesā saskaņā ar minēto statūtu 53. panta pirmo daļu, un Vispārējās tiesas Reglamenta 142. panta 3. punktā  nav liegts personai, kura iestājusies lietā, izvirzīt jaunus vai citādus argumentus nekā tie, ko izvirzījis lietas dalībnieks, ko tā atbalsta, jo citādi tās iestāšanās lietā būtu tikai prasības pieteikumā minēto argumentu atkārtošana, nevar pieļaut, ka šīs tiesību normas tai atļauj  grozīt vai pārveidot prasības pieteikumā noteiktos tiesvedības ietvarus, izvirzot jaunus pamatus (skat.  spriedumu, 2006. gada 12. decembris,
SELEX Sistemi Integrati
/Komisija, T‑155/04, EU:T:2006:387, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jānoraida arī ceturtais pamats, kā  arī visa prasība kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Turklāt atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tā kā prasītājām nolēmums ir nelabvēlīgs, tām ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem, izņemot Beļģijas Karalistes tiesāšanās izdevumus, kas tai jāsedz pašai.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
Havenbedrij
f
Antwerpen

NV
un
Maatschappij van de Brugse Zeehaven

NV
sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijai radušos tiesāšanās izdevumus.
3)
Beļģijas Karaliste sedz savus tiesāšanas izdevumus pati.
Berardis
Labucka
Spielmann
Csehi

Spineanu-Matei
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2019. gada 20. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
Atbilstošās tiesību normas
Administratīvais process un apstrīdētais lēmums
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
Par pirmo pamatu – LESD 107. un 296. panta pārkāpumu saistībā ar to, ka ostu pārvaldes tika kvalificētas atzīšanu par uzņēmumiem
Par otro daļu – Beļģijas ostu darbību nesaimniecisko raksturu
Par pirmo daļu saistībā ar tādu tirgus neesamību, kurā ostu pārvaldes piedāvā savus pakalpojumus
Par otro un trešo pamatu, kas būtībā attiecas uz selektivitātes kritērija pārkāpumu
Komisijas veiktās analīzes kopsavilkums par pasākuma selektivitāti apstrīdētajā lēmumā
Atgādne par atbilstošo judikatūru
Par konkrētā pasākuma selektivitāti saistībā ar pieņēmumu, ka CIR 180. panta 2. punkts paredzot atkāpi no atsauces sistēmas
–  Par iebildumu saistībā ar atsauces sistēmas kļūdainu noteikšanu
–  Par iebildumu par ostu un subjektu, kuriem ir piemērojams UIN, nesalīdzināmību
Par pasākuma selektivitāti saistībā ar pieņēmumu, ka CIR 180. panta 2. punkts oficiāli nav uzskatāms par atbrīvojumu no atsauces sistēmas
Par iebildumu saistībā ar attaisnojumu, kas balstīts uz nodokļu sistēmas raksturu vai loģiku
Par ceturto pamatu, kurā vēl pakārtotāk pausts lūgums noteikt pārejas periodu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.