CELEX: 62014TJ0732
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika
Reštriktívne opatrenia s ohľadom na konanie Ruska, ktorým destabilizuje situáciu na Ukrajine
Zápis a následné ponechanie obchodného mena žalobkyne na zozname subjektov, voči ktorým sa uplatňujú reštriktívne opatrenia
Nesprávne posúdenie
Povinnosť odôvodnenia
Právo na obhajobu
Právo na účinnú súdnu ochranu
Právo vlastniť majetok
Právo vykonávať hospodársku činnosť

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobkyňa, Sberbank of Russia OAO, je ruská komerčná banka so sídlom v Moskve (Rusko), ktorá poskytuje bankové služby vnútroštátnym a medzinárodným klientom.
Dňa 20. februára 2014 Rada Európskej únie ostro odsúdila použitie násilia na Ukrajine. Vyzvala na okamžité ukončenie násilia na Ukrajine a na úplné dodržiavanie ľudských práv a základných slobôd. Rada tiež zvážila zavedenie reštriktívnych opatrení voči osobám zodpovedným za porušovanie ľudských práv, násilie a použitie neprimeranej sily.
Na mimoriadnom zasadnutí, ktoré sa konalo 3. marca 2014, Rada odsúdila akty agresie ruských ozbrojených síl, ktoré predstavujú zjavné porušenie zvrchovanosti a územnej celistvosti Ukrajiny, ako aj súhlas, ktorý vyslovil Soviet Federacii Federaľnogo Sobrania Rossijskoj Federacii (Federálna rada Federálneho zhromaždenia Ruskej federácie) 1. marca 2014, s použitím ozbrojených síl na území Ukrajiny. Európska únia vyzvala Ruskú federáciu, aby bezodkladne stiahla svoje ozbrojené sily do oblastí ich stáleho rozmiestnenia v súlade so svojimi medzinárodnými záväzkami.
Rada 5. marca 2014 prijala reštriktívne opatrenia zamerané na zmrazenie a vymáhanie spreneverených štátnych finančných prostriedkov patriacich Ukrajine.
Hlavy štátov alebo predsedovia vlád Únie potvrdili 6. marca 2014 závery Rady prijaté 3. marca 2014. Dôrazne odsúdili nevyprovokované narušenie ukrajinskej zvrchovanosti a územnej celistvosti Ruskou federáciou a vyzvali Ruskú federáciu, aby okamžite stiahla svoje ozbrojené sily do oblastí ich trvalého rozmiestnenia v súlade s príslušnými dohodami. Hlavy štátov alebo predsedovia vlád Únie vyhlásili, že akékoľvek ďalšie kroky zo strany Ruskej federácie vedúce k destabilizácii situácie na Ukrajine, by mali ďalšie ďalekosiahle dôsledky na vzťahy v rámci širokého spektra ekonomických oblastí medzi Úniou a jej členskými štátmi na jednej strane a Ruskou federáciou na strane druhej. Vyzvali Ruskú federáciu, aby umožnila bezodkladný prístup medzinárodným pozorovateľom, pričom zdôraznili, že riešenie krízy na Ukrajine by sa malo zakladať na územnej celistvosti, zvrchovanosti a nezávislosti tohto štátu, ako aj na prísnom dodržiavaní medzinárodných pravidiel.
Dňa 16. marca 2014 Parlament Krymskej autonómnej republiky a miestna samospráva mesta Sevastopoľ, ktoré sú územnými celkami Ukrajiny, usporiadali referendum o postavení Krymu. V rámci tohto referenda sa malo krymské obyvateľstvo vyjadriť, či si želá pričlenenie k Ruskej federácii v postavení člena federácie alebo obnovenie Ústavy z roku 1992 a postavenie Krymu ako súčasti Ukrajiny. Výsledok oznámený Krymskou autonómnou republikou uvádzal 96,77 % hlasov v prospech integrácie regiónu do Ruskej federácie s podielom účasti 83,1 %.
Rada 17. marca 2014 prijala ďalšie závery vo vzťahu k Ukrajine. Rada dôrazne odsúdila konanie referenda na Kryme 16. marca 2014 o jeho pripojení k Ruskej federácii, ktoré sa podľa jej názoru uskutočnilo v zjavnom rozpore s Ústavou Ukrajiny. Rada naliehavo vyzvala Ruskú federáciu, aby prijala opatrenia na zmiernenie krízy, okamžite stiahla svoje ozbrojené sily, personál a základne na úroveň pred krízou v súlade s medzinárodnými záväzkami, začala priame rokovania s vládou Ukrajiny a využila všetky relevantné medzinárodné mechanizmy s cieľom nájsť mierové a vyrokované riešenie pri plnom dodržaní svojich bilaterálnych a multilaterálnych záväzkov a zabezpečení zvrchovanosti a územnej celistvosti Ukrajiny. Rada v tejto súvislosti vyjadrila poľutovanie nad tým, že z dôvodu veta zo strany Ruskej federácie Bezpečnostná rada OSN nebola schopná prijať rezolúciu. Okrem toho vyzvala Ruskú federáciu, aby nepristúpila k anexii Krymu, ktorá by sa uskutočnila v rozpore s medzinárodným právom.
V rovnaký deň Rada prijala jednak na základe článku 29 ZEÚ rozhodnutie 2014/145/SZBP o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie, ktorým sa narúša alebo ohrozuje územná celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (
Ú. v. EÚ L 78, 2014, s. 16
), a jednak na základe článku 215 ZFEÚ nariadenie (EÚ) č. 269/2014 o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie narúšajúce alebo ohrozujúce územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (
Ú. v. EÚ L 78, 2014, s. 6
), ktorými zaviedla obmedzenia týkajúce sa cestovania a zmrazenie aktív týkajúce sa osôb zodpovedných za konanie, ktorým sa narúša alebo ohrozuje územná celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, ako aj osôb a subjektov, ktoré sú s nimi spojené.
Dňa 17. marca 2014 Ruská federácia oficiálne uznala výsledky referenda, ktoré sa konalo na Kryme 16. marca 2014. V dôsledku tohto rozhodnutia Najvyššia rada Krymu a mestská rada mesta Sevastopoľ vyhlásili nezávislosť Krymu od Ukrajiny a požiadali o pripojenie k Ruskej federácii. V rovnaký deň ruský prezident podpísal dekrét uznávajúci Krymskú republiku ako zvrchovaný a nezávislý štát.
Európska rada 21. marca 2014 pripomenula vyhlásenie hláv štátov alebo predsedov vlád Únie zo 6. marca 2014 a vyzvala Európsku komisiu a členské štáty, aby vypracovali možné cielené opatrenia.
Rada 23. júna 2014 rozhodla o zákaze dovážať do Únie tovar s pôvodom na Kryme alebo v Sevastopole, a to s výnimkou tovaru s pôvodom na Kryme alebo v Sevastopole, ktorému ukrajinská vláda vydala osvedčenie o pôvode.
V nadväznosti na nehodu zo 17. júla 2014, ktorá viedla k zničeniu lietadla spoločnosti Malaysian Airlines s číslom letu MH17 v Donecku (Ukrajina), Rada vyzvala Komisiu a Európsku službu pre vonkajšiu činnosť (ESVČ), aby dokončili prípravné práce na možných cielených opatreniach a predložili najneskôr do 24. júla rovnakého roku návrhy opatrení, vrátane takých, ktoré sa týkajú prístupu na kapitálové trhy, obrany, tovaru s dvojakým použitím a citlivých technológií, a to osobitne v energetickom sektore.
S prihliadnutím na závažnosť situácie na Ukrajine napriek tomu, že v marci 2014 boli zavedené cestovné obmedzenia, ako aj zmrazenie aktív určitých fyzických a právnických osôb, prijala Rada 31. júla 2014 na základe článku 29 ZEÚ rozhodnutie 2014/512/SZBP o reštriktívnych opatreniach s ohľadom na konanie Ruska, ktorým destabilizuje situáciu na Ukrajine (
Ú. v. EÚ L 229, 2014, s. 13
), s cieľom zaviesť reštriktívne opatrenia zamerané na oblasti prístupu na kapitálové trhy, obrany, tovaru s dvojakým použitím, ako aj citlivých technológií, a to osobitne v energetickom sektore.
Keďže Rada sa domnievala, že tieto posledné uvedené reštriktívne opatrenia patria do oblasti pôsobnosti Zmluvy o FEÚ a ich vykonávanie si vyžaduje regulačné opatrenie na úrovni Únie, v rovnaký deň prijala na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ nariadenie č. 833/2014 o reštriktívnych opatreniach s ohľadom na konanie Ruska, ktorým destabilizuje situáciu na Ukrajine (
Ú. v. EÚ L 229, 2014, s. 1
), ktoré obsahuje podrobné ustanovenia na účely uplatňovania požiadaviek rozhodnutia 2014/512 tak na úrovni Únie, ako aj v členských štátoch.
Deklarovaným cieľom týchto reštriktívnych opatrení bolo jednak zvýšiť Ruskej federácii náklady na konanie, ktoré vyvíja v snahe narušiť územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, a jednak podporiť mierové riešenie krízy. S týmto cieľom zaviedlo rozhodnutie 2014/512 predovšetkým zákazy vývozu určitých výrobkov a citlivých technológií určených pre ropné odvetvie v Rusku, ako aj obmedzenia prístupu na kapitálové trhy Únie vzťahujúce sa na určité hospodárske subjekty tohto odvetvia.
Následne 8. septembra 2014 Rada prijala rozhodnutie 2014/659/SZBP, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/512 (
Ú. v. EÚ L 271, 2014, s. 54
), a nariadenie (EÚ) č. 960/2014, ktorým sa mení nariadenie č. 833/2014 (
Ú. v. EÚ L 271, 2014, s. 3
), s cieľom rozšíriť zákaz týkajúci sa určitých finančných nástrojov, o ktorom bolo rozhodnuté 31. júla 2014, a zaviesť ďalšie obmedzenia prístupu na kapitálový trh.
Článok 1 ods. 1 rozhodnutia 2014/512, zmeneného rozhodnutím 2014/659, znie takto:
„1.   Priamy alebo nepriamy nákup alebo predaj dlhopisov, kapitálu alebo podobných finančných nástrojov, ako aj priame alebo nepriame poskytovanie investičných služieb pre ne či pomoc pri ich vydávaní alebo akékoľvek iné nakladanie s nimi, ak ich splatnosť presahuje 90 dní a ak ich po 1. auguste 2014 až do 12. septembra 2014 alebo so splatnosťou presahujúcou 30 dní po 12. septembri 2014 vydali:
a)
veľké úverové inštitúcie alebo inštitúcie v oblasti financovania rozvoja usadené v Rusku, ktoré sú k 1. augustu 2014 z viac ako 50 % vo verejnom vlastníctve alebo pod verejnou kontrolou [vo vlastníctve štátu alebo pod kontrolou štátu –
neoficiálny preklad
], ako sa uvádza v prílohe I;
b)
akákoľvek právnická osoba, subjekt alebo orgán usadené mimo Únie, ktoré sú z viac ako 50 % vo vlastníctve subjektu uvedeného v prílohe I, alebo
c)
akákoľvek právnická osoba, subjekt alebo orgán, ktoré konajú v mene alebo na základe pokynov subjektu z kategórie uvedenej v písmene b) tohto odseku alebo v prílohe I,
sa zakazuje.“
Obchodné meno žalobkyne je uvedené v bode 1 prílohy I rozhodnutia 2014/512, zmeneného rozhodnutím 2014/659.
Článok 5 ods. 1 nariadenia č. 833/2014, zmeneného nariadením č. 960/2014 (ďalej len „napadnuté nariadenie“), znie takto:
„1.   Zakazuje sa priamo alebo nepriamo nakupovať, predávať, poskytovať investičné služby alebo pomoc pri vydávaní prevoditeľných cenných papierov a nástrojov peňažného trhu alebo inak s nimi nakladať, ak ich splatnosť presahuje 90 dní, ktoré boli vydané v období po 1. auguste 2014 do 12. septembri 2014, alebo ak ich splatnosť presahuje 30 dní, ktoré boli vydané po 12. septembri 2014 týmito subjektmi:
a)
veľkou úverovou inštitúciou alebo inou veľkou inštitúciou usadenou v Rusku, ktorá má jednoznačný mandát podporovať konkurencieschopnosť ruského hospodárstva, jeho diverzifikáciu a motivovať k investíciám, ktorá je k 1. augustu 2014 z viac ako 50 % vo verejnom vlastníctve alebo pod verejnou kontrolou [vo vlastníctve štátu alebo pod kontrolou štátu –
neoficiálny preklad
], ako sa uvádza v prílohe III, alebo
b)
právnickou osobou, subjektom alebo orgánom usadenými mimo Únie, ktoré z viac ako 50 % priamo alebo nepriamo vlastní subjekt uvedený v prílohe III, alebo
c)
právnickou osobou, subjektom alebo orgánom, ktoré konajú v mene alebo na základe pokynov subjektu uvedeného v písmene b) tohto odseku alebo v prílohe III.“
Obchodné meno žalobkyne je uvedené v prílohe III napadnutého nariadenia.
Listom z 22. októbra 2014 žalobkyňa požiadala o prístup k dokumentom a dôkazom, ktoré sa jej týkajú a nachádzajú sa v spise Rady.
Listom z 9. decembra 2014 Rada odpovedala na žiadosť žalobkyne a odoslala jej dôkazy a dokumenty, ktoré mala a ktoré sa týkali rozhodnutia zapísať jej obchodné meno do zoznamu subjektov, na ktoré sa vzťahujú sporné reštriktívne opatrenia.
Platnosť rozhodnutia 2014/512 bola predĺžená do 31. januára 2016 rozhodnutím Rady (SZBP) 2015/971 z 22. júna 2015, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/512 (
Ú. v. EÚ L 157, 2015, s. 50
), potom do 31. júla 2016 rozhodnutím Rady (SZBP) 2015/2431 z 21. decembra 2015, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/512 (
Ú. v. EÚ L 334, 2015, s. 22
), do 31. januára 2017 rozhodnutím Rady (SZBP) 2016/1071 z 1. júla 2016, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/512 (
Ú. v. EÚ L 178, 2016, s. 21
), do 31. júla 2017 rozhodnutím Rady (SZBP) 2016/2315 z 19. decembra 2016, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/512 (
Ú. v. EÚ L 345, 2016, s. 65
), a napokon do 31. januára 2018 rozhodnutím Rady (SZBP) 2017/1148 z 28. júna 2017, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/512 (
Ú. v. EÚ L 166, 2017, s. 35
).
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 23. októbra 2014 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Vedľajšie účastníctvo
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 23. februára 2015 podala Komisia návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Rady.
Žalobkyňa podala svoje vyjadrenia k tomuto návrhu 12. marca 2015.
Uznesením z 26. mája 2015 predseda deviatej komory Všeobecného súdu tomuto návrhu vyhovel.
Dňa 2. júla 2015 predložila Komisia svoje vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania.
Žalobkyňa a Rada predložili svoje pripomienky k tomuto vyjadreniu v lehote stanovenej na tento účel.
Prerušenie konania
Dňa 12. marca 2015 predseda deviatej komory Všeobecného súdu rozhodol o vypočutí účastníkov konania v súvislosti s prípadným prerušením konania do vynesenia rozsudku Súdneho dvora, ktorým sa skončí konanie vo veci C‑72/15, Rosneft. Listom kancelárie Všeobecného súdu z 23. marca 2015 bola účastníkom konania v tejto súvislosti stanovená lehota.
Rada a žalobkyňa predložili svoje pripomienky k tomuto prípadnému prerušeniu konania podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 1. a 8. apríla 2015.
Rozhodnutím z 29. októbra 2015 prijatým na základe článku 69 písm. a) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu predseda deviatej komory Všeobecného súdu rozhodol prerušiť konanie v tejto veci z dôvodu, že existuje aspoň čiastočná zhoda medzi ustanoveniami, ktorých rozsah a platnosť mal posúdiť Súdny dvor vo veci C‑72/15, Rosneft, a tými, ktoré sú relevantné v prejednávanej veci.
V nadväznosti na rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), sa prerušenie konania skončilo v súlade s článkom 71 ods. 3 rokovacieho poriadku.
Hlavní účastníci konania boli v tejto súvislosti vyzvaní na predloženie svojich pripomienok k dôsledkom, ktoré je potrebné vyvodiť z rozsudku z 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), pokiaľ ide o žalobné dôvody a tvrdenia predložené v rámci žaloby, na základe ktorej sa začalo toto konanie. Tejto výzve vyhoveli v stanovenej lehote.
Úpravy žaloby
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 26. júna 2015 žalobkyňa upravila svoju žalobu tak, aby sa týkala aj zrušenia rozhodnutia 2015/971 v rozsahu, v akom predlžuje uplatňovanie reštriktívnych opatrení upravených rozhodnutím 2014/512, vrátane zápisu jej obchodného mena do zoznamu subjektov, na ktoré sa vzťahujú tieto opatrenia, do 31. januára 2016.
Rada predložila svoje pripomienky k tomuto podaniu svojím vlastným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 20. augusta 2015.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 5. januára 2016 žalobkyňa upravila svoju žalobu tak, aby sa týkala aj zrušenia rozhodnutia 2015/2431 v rozsahu, v akom predlžuje uplatňovanie reštriktívnych opatrení upravených rozhodnutím 2014/512, vrátane zápisu jej obchodného mena do zoznamu subjektov, na ktoré sa vzťahujú tieto opatrenia, do 31. júla 2016.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 19. apríla 2017 žalobkyňa upravila svoju žalobu tak, aby sa týkala aj zrušenia rozhodnutia 2016/1071 a rozhodnutia 2016/2315 v rozsahu, v akom predlžujú uplatňovanie reštriktívnych opatrení upravených rozhodnutím 2014/512, vrátane zápisu jej obchodného mena do zoznamu subjektov, na ktoré sa vzťahujú tieto opatrenia, v prvom prípade do 31. januára 2017 a v druhom prípade do 31. júla 2017.
Rada predložila svoje pripomienky k týmto podaniam svojím vlastným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 15. mája 2017.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 27. júla 2017 žalobkyňa upravila svoju žalobu tak, aby sa týkala aj zrušenia rozhodnutia 2017/1148 v rozsahu, v akom predlžuje uplatňovanie reštriktívnych opatrení upravených rozhodnutím 2014/512, vrátane zápisu jej obchodného mena do zoznamu subjektov, na ktoré sa vzťahujú tieto opatrenia, do 31. januára 2018.
Rada predložila svoje pripomienky k tomuto podaniu svojím vlastným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 17. augusta 2017.
Zmena v zložení senátov
Po zmene zloženia komôr Všeobecného súdu bol sudca spravodajca pridelený do šiestej komory, ktorej bola v dôsledku toho prejednávaná vec pridelená v súlade s článkom 27 ods. 5 rokovacieho poriadku.
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa v podstate navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil jednak rozhodnutie 2014/512, obnovené alebo zmenené rozhodnutím 2014/659, rozhodnutím 2015/971, rozhodnutím 2015/2431, rozhodnutím 2016/1071, rozhodnutím 2016/2315 a rozhodnutím 2017/1148 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), a jednak napadnuté nariadenie (ďalej spolu len „napadnuté akty“), v rozsahu, v akom sa jej týkajú,
–
uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako čiastočne mimo svojej právomoci a ako neprípustnú ako celok alebo v každom prípade ako nedôvodnú,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Vo svojej písomnej odpovedi na otázku Všeobecného súdu v nadväznosti na rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), Rada spresnila, že už nespochybňuje právomoc Všeobecného súdu na preskúmanie zákonnosti napadnutého rozhodnutia, pokiaľ sa týka reštriktívnych opatrení v zmysle článku 275 druhého odseku ZFEÚ, čo bolo potvrdené na pojednávaní.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd zamietol žalobu ako celok.
Právny stav
Na podporu svojej žaloby o neplatnosť žalobkyňa uvádza štyri žalobné dôvody, z ktorých prvý je založený na tom, že Rada vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia a konala
ultra vires
, keď zaradila jej obchodné meno do príloh napadnutých aktov, druhý je založený na porušení povinnosti odôvodnenia upravenej v článku 296 druhom odseku ZFEÚ, tretí na porušení práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu a štvrtý na porušení jej základných práv, vrátane práva na ochranu vlastníctva, práva vykonávať činnosť a práva na rešpektovanie dobrej povesti, ktoré sú zakotvené v článkoch 16 a 17 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“). Žalobkyňa okrem toho uvádza námietku nezákonnosti na základe článku 277 ZFEÚ, pokiaľ ide o článok 1 napadnutého rozhodnutia a článok 5 napadnutého nariadenia.
Najskôr je vhodné preskúmať prípustnosť žaloby.
O prípustnosti
Rada spochybňuje spôsobilosť žalobkyne domáhať sa zrušenia napadnutých aktov.
Rada tvrdí, že návrh na zrušenie opatrení, ktorými bolo obchodné meno žalobkyne zaradené do zoznamov v napadnutých aktoch, nespĺňa podmienky prípustnosti podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ. Žalobkyňa teda údajne nemá aktívnu legitimáciu podľa žiadneho z troch dôvodov uvedených v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ.
Rada najskôr poznamenáva, že žalobkyňa nespochybnila, že nie je privilegovaným žalobcom, ani to, že nebola adresátom opatrení zavedených napadnutým nariadením. Prvý prípad uvedený v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ teda nenastal.
Pokiaľ ide následne o druhý a tretí prípad, ktoré sú uvedené v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, Rada sa po prvé domnieva, že žalobkyňa nie je „priamo dotknutá“ v zmysle tohto ustanovenia.
V tejto súvislosti Rada tvrdí, že zápis obchodného mena žalobkyne do zoznamu v prílohe napadnutého nariadenia neznamená, že sa jej priamo týkajú sporné opatrenia upravené uvedeným nariadením, a to z dôvodu povahy činnosti zakázanej týmto textom. Článok 5 ods. 1 napadnutého nariadenia údajne nezakazuje vydávanie cenných papierov uvedenými subjektmi, ale nákup alebo predaj investičných služieb alebo pomoc pri vydávaní dotknutých cenných papierov fyzickými alebo právnickými osobami, na ktoré sa vzťahuje právomoc Únie. Žalobkyňa je podľa nej subjektom, ktorý môže vydávať cenné papiere, ale nepreukázala, že vykonáva činnosť v oblasti zakázaných služieb v súvislosti s vydávaním dotknutých cenných papierov. Napadnuté akty sa jej teda údajne priamo netýkajú. Skutočnosť, že bolo uvedené obchodné meno žalobkyne, údajne nestačí na to, aby bola žaloba prípustná, pretože napadnuté akty sa „priamo“ nedotýkajú právneho postavenia žalobkyne.
Po druhé, pokiaľ ide o kvalifikáciu sporných opatrení, Rada tvrdí, že ustanovenia napadnutého rozhodnutia si vyžadujú dodatočné vykonávacie opatrenia, ktoré mimochodom existujú vo forme napadnutého nariadenia. Napadnuté nariadenie naproti tomu predstavuje regulačný akt, ktorý si nevyžaduje dodatočné vykonávacie opatrenia.
Po tretie Rada tvrdí, že žalobkyňa nie je „osobne dotknutá“ napadnutými aktmi. Žalobkyňa údajne nepreukázala, a ani by nebola schopná preukázať, že sa nachádza v osobitnej situácii, ktorá ju charakterizuje vo vzťahu k ostatným inštitúciám, ktorých prístup na kapitálový a úverový trh Únie bol obmedzený napadnutými aktmi. Rada v tejto súvislosti poznamenáva, že napadnuté akty môžu ovplyvniť obchodné činnosti veľkého počtu prevádzkovateľov bez toho, aby to so sebou prinášalo právo dosiahnuť zrušenie reštriktívnych opatrení, ktoré stanovujú. Hospodársky vplyv dotknutých opatrení údajne nie je okrem toho obmedzený na finančné inštitúcie, ale týka sa aj veľkého počtu podnikateľov alebo podnikov, a nielen subjektov usadených v cieľovom treťom štáte.
Žalobkyňa spochybňuje tieto tvrdenia.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ akákoľvek fyzická alebo právnická osoba môže za podmienok ustanovených v prvom a druhom odseku podať žalobu proti aktom, ktoré sú jej určené alebo ktoré sa jej priamo a osobne týkajú, ako aj voči regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú a nevyžadujú vykonávacie opatrenia. Druhá časť štvrtého odseku článku 263 ZFEÚ pritom spresňuje, že ak fyzická alebo právnická osoba, ktorá podala žalobu o neplatnosť, nie je adresátom napadnutého aktu, prípustnosť žaloby je podmienená tým, že žalobca je ním priamo a osobne dotknutý. Lisabonská zmluva pridala k štvrtému odseku článku 263 ZFEÚ tretiu časť, ktorá zmiernila podmienky prípustnosti žalôb o neplatnosť podávaných fyzickými a právnickými osobami. Táto časť totiž bez toho, aby podmienila prípustnosť žalôb o neplatnosť, podávaných fyzickými a právnickými osobami, osobnou dotknutosťou, otvorila možnosť podať žalobu proti „regulačným aktom“, ktoré si nevyžadujú vykonávacie opatrenia a priamo sa týkajú žalobcu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, body
a
).
Pokiaľ ide po prvé o podmienku týkajúcu sa priamej dotknutosti žalobkyne, je vhodné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry podmienka, podľa ktorej musí byť fyzická alebo právnická osoba priamo dotknutá, ako je uvedené v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, si vyžaduje, aby napadnuté opatrenie Únie vyvolávalo priame účinky na právne postavenie dotknutej osoby, a po druhé, aby neponechávalo nijaký priestor na voľnú úvahu jeho adresátom povereným jeho uplatňovaním, keďže má čisto automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Únie bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci jednak článok 1 ods. 1 písm. a) napadnutého rozhodnutia a príloha I uvedeného rozhodnutia a jednak článok 5 ods. 1 písm. a) napadnutého nariadenia a príloha III uvedeného nariadenia (ďalej spolu len „relevantné ustanovenia napadnutých aktov“) zakazujú všetkým subjektom v Únii vykonávať určité druhy finančných transakcií s úverovými inštitúciami so sídlom v Rusku, ktoré spĺňajú podmienky uvedené v týchto článkoch a ktorých obchodné mená sú uvedené v týchto prílohách.
Preto je potrebné konštatovať, že žalobkyňa je priamo dotknutá relevantnými ustanoveniami napadnutých aktov. Sporné reštriktívne opatrenia sa totiž voči nej uplatňujú priamo, v bezprostrednom dôsledku skutočnosti, že je subjektom uvedeným v týchto ustanoveniach v spojení s príslušnými prílohami, pričom ich adresátom povereným ich uplatňovaním nie je ponechaný žiadny priestor na voľnú úvahu. V tejto súvislosti nie je dôležité, že uvedené ustanovenia nezakazujú žalobkyni vykonávanie dotknutých transakcií mimo územia Únie. Je totiž nesporné, že relevantné ustanovenia napadnutých aktov ukladajú žalobkyni obmedzenia prístupu na kapitálový trh Únie.
Takisto treba odmietnuť argumentáciu Rady, podľa ktorej nie je priamo dotknuté právne postavenie žalobkyne, keďže opatrenia stanovené napadnutými aktmi sa uplatňujú jedine na subjekty so sídlom v Únii. Hoci je pravda, že napadnuté akty obsahujú zákazy, ktoré platia v prvom rade pre úverové inštitúcie a iné finančné inštitúcie so sídlom v Únii, cieľom a účinkom týchto zákazov je priamo sa dotknúť subjektov, ako je žalobkyňa, ktorým sa obmedzuje hospodárska činnosť z dôvodu, že sa voči nim uplatňujú tieto opatrenia. Je samozrejmé, že uplatňovanie uvedených opatrení prislúcha subjektom so sídlom v Únii, keďže akty prijaté inštitúciami Únie sa v zásade nemajú uplatňovať mimo územia Únie. To však neznamená, že subjekty dotknuté napadnutými aktmi nie sú priamo dotknuté reštriktívnymi opatreniami, ktoré sa voči nim uplatňujú. Zákaz pre subjekty Únie vykonávať určité druhy transakcií so subjektmi so sídlom mimo Únie sa totiž rovná zákazu pre tieto subjekty vykonávať dotknuté transakcie so subjektmi Únie. Prijatie názoru Rady by v tejto súvislosti navyše viedlo k záveru, že dokonca aj v prípade zmrazenia individuálnych finančných prostriedkov nie sú osoby na zozname, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia, priamo dotknuté takýmito opatreniami, keďže ich uplatňovanie prislúcha v prvom rade členským štátom Únie a fyzickým alebo právnickým osobám, na ktoré sa vzťahuje ich právomoc.
Rada sa okrem toho v tejto súvislosti zbytočne dovoláva veci, v ktorej bolo vydané uznesenie zo 6. septembra 2011, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
). V tejto veci totiž Všeobecný súd rozhodol, že nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1007/2009 zo 16. septembra 2009 o obchodovaní s výrobkami z tuleňov (
Ú. v. EÚ L 286, 2009, s. 36
) sa dotklo jedine právnej situácie žalobcov, ktorí vykonávali činnosť v oblasti uvádzania výrobkov z tuleňov na trh Únie a ktorých sa týkal všeobecný zákaz uvádzania týchto výrobkov na trh, na rozdiel od žalobcov, ktorých činnosťou nebolo uvádzanie na trh týchto výrobkov alebo výrobkov, na ktoré sa vzťahovala výnimka stanovená nariadením č. 1007/2009, pretože uvádzať na trh Únie výrobky z tuleňov pochádzajúce z lovu tradične vykonávaného komunitami Inuitov a inými komunitami pôvodného obyvateľstva na účely obživy v zásade zostalo povolené (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 6. septembra 2011, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada,
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
, bod
). V prejednávanej veci však naproti tomu treba konštatovať, že žalobkyňa vykonáva činnosť na trhu finančných služieb uvedených v relevantných ustanoveniach napadnutých aktov, a nie na akomkoľvek trhu na vstupe alebo na výstupe týchto služieb, ako tvrdí Rada. Totiž práve z dôvodu napadnutých aktov žalobkyňa nemôže vykonávať určité zakázané finančné transakcie so subjektmi so sídlom v Únii, hoci by bola oprávnená vykonať takéto transakcie, ak by nebolo týchto aktov.
Preto je potrebné dospieť k záveru, že žalobkyňa je priamo dotknutá relevantnými ustanoveniami napadnutých aktov v rozsahu, v akom sa jej týkajú.
Po druhé, bez toho, aby bolo nevyhnutné preskúmať, či relevantné ustanovenia napadnutých aktov zahŕňajú alebo nezahŕňajú vykonávacie opatrenia, treba uviesť, že podmienka týkajúca sa osobnej dotknutosti uvedená v druhom prípade podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ je v prejednávanej veci takisto splnená.
V tejto súvislosti je totiž vhodné pripomenúť, že každý zápis do zoznamu osôb alebo subjektov, ktoré sú predmetom reštriktívnych opatrení, dáva tejto osobe alebo tomuto subjektu tým, že sa javí voči nim ako individuálne rozhodnutie, prístup k súdu Únie v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, na ktorý odkazuje článok 275 druhý odsek ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. novembra 2013, Rada/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, bod
; z 1. marca 2016, National Iranian Oil Company/Rada,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, bod
, a z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
a citovanú judikatúru).
Keďže v prejednávanej veci sa obchodné meno žalobkyne uvádza v zoznamoch v prílohe I napadnutého rozhodnutia a prílohe III napadnutého nariadenia medzi subjektmi, na ktoré sa uplatňujú reštriktívne opatrenia upravené relevantnými ustanoveniami napadnutých aktov, žalobkyňa sa musí považovať za osobne dotknutú týmito opatreniami.
Akékoľvek iné riešenie by bolo v rozpore s článkom 263 a článok 275 druhým odsekom ZFEÚ a bolo by preto v rozpore so systémom právnej ochrany zavedeným Zmluvou o FEÚ, ako aj s právom na účinný prostriedok nápravy zakotveným v článku 47 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2014, National Iranian Oil Company/Rada,
T‑578/12
, neuverejnený,
EU:T:2014:678
, bod
).
Preto je potrebné dospieť k záveru, že je prípustné, aby sa žalobkyňa domáhala zrušenia reštriktívnych opatrení zavedených relevantnými ustanoveniami napadnutých aktov v rozsahu, v akom sa jej týkajú.
O veci samej
O prvom žalobnom dôvode založenom v podstate na nesprávnom posúdení, z ktorého Rada údajne vychádzala pri zápise obchodného mena žalobkyne do príloh napadnutých aktov
V rámci svojho prvého žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že Rada sa dopustila dvoch vecných skutkových omylov, vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia a konala
ultra vires
, keď sa domnievala, že spĺňa kritériá stanovené v článku 5 ods. 1 napadnutého nariadenia, ktoré umožňujú zápis jej obchodného mena do príloh napadnutých aktov.
V prvom rade žalobkyňa uvádza, že nie je vo vlastníctve ani pod kontrolou ruskej vlády a že sleduje výlučne podnikateľské ciele. Tvrdí, že skutočnosť, že jej najväčší akcionár, a to Centrálna banka Ruskej federácie, vlastní vyše 50 % akcií s hlasovacím právom, nemení túto situáciu. Centrálna banka Ruskej federácie podľa žalobkyne koná nezávisle od orgánov verejnej moci, pričom jej nezávislé postavenie je zakotvené predovšetkým v článku 75 ruskej Ústavy.
Žalobkyňa sa navyše domnieva, že skutočnosť, že je „vo vlastníctve štátu alebo pod kontrolou štátu“, sa má vykladať tak, že sa myslí vlastníctvo alebo kontrola ruskej vlády. Akýkoľvek širší výklad by bol údajne v rozpore najmä so zásadou reštriktívneho výkladu reštriktívnych opatrení vzhľadom na ich dôsledky a zásah do základných práv, ktoré spôsobujú subjektom, ktoré sú ich predmetom.
V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že z jej stanov jasne vyplýva, že nemá jednoznačný mandát podporovať konkurencieschopnosť ruského hospodárstva a jeho diverzifikáciu, ani nemá motivovať k investíciám. Keďže podmienky uvedené v článku 5 ods. 1 napadnutého nariadenia sú podľa nej kumulatívne a Rada údajne nepreukázala, že žalobkyňa mala uvedený mandát, Rada sa podľa nej zjavne pomýlila pri svojom posúdení, podľa ktorého spĺňa uvedené kritériá. Žalobkyňa trvá na kumulatívnej povahe dvoch podmienok uvedených v článku 5 ods. 1 napadnutého nariadenia. Domnieva sa, že ak existujú pochybnosti o výklade článku 5 ods. 1 napadnutého nariadenia, Všeobecnému súdu prislúcha vykladať ustanovenia voči nej reštriktívne tak, že odstráni akúkoľvek nejednoznačnosť v jej prospech. Okrem toho na pojednávaní žalobkyňa predložila tabuľku pozostávajú z porovnania rôznych jazykových verzií článku 5 ods. 1 napadnutého nariadenia, ktorá údajne preukazuje, že vo viacerých jazykových verziách je požiadavka mať jednoznačný mandát dodatočnou podmienkou, ktorá sa podľa nej vzťahuje na všetky veľké úverové inštitúcie, ktoré k 1. augustu 2014 z viac než 50 % vlastnil alebo kontroloval ruský štát.
Rada podporovaná Komisiou spochybňuje tieto tvrdenia.
Najskôr je potrebné konštatovať, že žalobkyňa sa musí považovať za namietajúcu nesprávne právne posúdenie a nesprávne posúdenie, nie zjavne nesprávne posúdenie.
Účinnosť súdneho preskúmania zaručená článkom 47 Charty totiž najmä vyžaduje, aby sa súd Únie uistil, že rozhodnutie, ktorým boli prijaté alebo ponechané v platnosti reštriktívne opatrenia a ktoré má pre dotknutú osobu alebo dotknutý subjekt individuálny dosah, sa opiera o dostatočne silný skutkový základ. To predpokladá overenie skutočností uvádzaných v zhrnutí dôvodov, o ktoré sa predmetné rozhodnutie opiera tak, aby súdne preskúmanie nebolo obmedzené len na abstraktné posúdenie pravdepodobnosti uvádzaných dôvodov, ale aby sa týkalo otázky, či sú tieto dôvody, alebo aspoň jeden z nich, považovaný sám osebe za dostatočný na odôvodnenie tohto rozhodnutia, podložené (rozsudok z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
).
V prvom rade treba uviesť, že článok 5 ods. 1 písm. a) napadnutého nariadenia uvádza niektoré druhy inštitúcií, ktoré z viac než 50 % vlastní alebo kontroluje ruský „štát“, a nie ruská „vláda“, ako to tvrdí žalobkyňa. Reštriktívny výklad navrhovaný žalobkyňou by znamenal obmedzenie pôsobnosti napadnutého nariadenia a prepísanie základných kritérií stanovených v napadnutom rozhodnutí, a preto nemôže byť prijatý.
Žalobkyňa pritom nespochybňuje, že je z viac než 50 % vo vlastníctve Centrálnej banky Ruskej federácie. Z federálneho zákona č. 86‑FZ z 10. júla 2002 o Centrálnej banke Ruskej federácie navyše vyplýva, že je federálnou inštitúciou v rámci štátnej moci (článok 1 druhý odsek), ktorej predsedu predstavenstva a predstavenstvo menuje Gosudarstvennaja Duma Federaľnogo Sobrania Rossijskoj Federacii (Štátna duma Federálneho zhromaždenia Ruskej federácie) na návrh alebo so súhlasom prezidenta Ruskej federácie (článok 5), že sa podieľa na tvorbe hospodárskej politiky vlády Ruskej federácie (článok 21), že zastupuje záujmy Ruskej federácie najmä v rámci medzinárodných menových a finančných organizácií (článok 51) a odvádza do štátneho federálneho rozpočtu 50 % (75 % od 1. januára 2016) svojich ziskov za kalendárny rok.
V druhom rade treba preskúmať, či podmienka týkajúca sa „jednoznačného mandátu“ uvedená v článku 5 ods. 1 písm. a) napadnutého nariadenia je podmienkou alternatívnou, ako tvrdia Rada a Komisia, alebo kumulatívnou, ako tvrdí žalobkyňa, vo vzťahu k pojmu „veľká úverová inštitúcia“.
V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že znenie článku 5 ods. 1 písm. a) napadnutého nariadenia, ktoré je trochu presnejšie a podrobnejšie ako znenie článku 1 ods. 1 písm. a) napadnutého rozhodnutia, uvádza, že „zakazuje sa priamo alebo nepriamo nakupovať, predávať, poskytovať investičné služby alebo pomoc pri vydávaní prevoditeľných cenných papierov a nástrojov peňažného trhu alebo inak s nimi nakladať, ak ich splatnosť presahuje 90 dní, ktoré boli vydané v období po 1. auguste 2014 do 12. septembri 2014, alebo ak ich splatnosť presahuje 30 dní, ktoré boli vydané po 12. septembri 2014… veľkou úverovou inštitúciou alebo inou veľkou inštitúciou usadenou v Rusku, ktorá má jednoznačný mandát podporovať konkurencieschopnosť ruského hospodárstva, jeho diverzifikáciu a motivovať k investíciám, ktorá je k 1. augustu 2014 z viac ako 50 % [vo vlastníctve štátu alebo pod kontrolou štátu], ako sa uvádza v prílohe III“.
Je pravda, že doslovný výklad viacerých jazykových verzií článku 5 ods. 1 písm. a) napadnutého nariadenia by mohol naznačovať, že ide o alternatívu medzi na jednej strane „veľkou úverovou inštitúciou“ a na druhej strane „inou veľkou inštitúciou“ a že tieto dva druhy inštitúcií musia mať v každom prípade jednoznačný mandát podporovať konkurencieschopnosť ruského hospodárstva, jeho diverzifikáciu a motivovať k investíciám, ako tvrdí žalobkyňa.
Výklad rôznych jazykových verzií článku 5 ods. 1 písm. a) napadnutého nariadenia navyše ako taký neumožňuje spochybniť stanovisko Rady, že v skutočnosti ide o alternatívu medzi na jednej strane „veľkou úverovou inštitúciou“ a na druhej strane „inou veľkou inštitúciou…, ktorá má jednoznačný mandát podporovať konkurencieschopnosť ruského hospodárstva, jeho diverzifikáciu a motivovať k investíciám“. Okrem toho, ako uznala Rada na pojednávaní, niektoré jazykové verzie sú nejednoznačné a mohli by sa vykladať v zmysle, ktorý uvádza žalobkyňa, t. j. ako vyžadujúce, aby aj v prípade veľkej úverovej inštitúcie existoval „jednoznačný mandát“.
V tejto súvislosti však treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa ustanovenia práva Únie musia vykladať a uplatňovať jednotne na základe znení vypracovaných vo všetkých jazykoch Únie. V prípade rozporu medzi rôznymi jazykovými verziami textu Únie sa má dotknuté ustanovenie vykladať podľa všeobecnej štruktúry a účelu právnej úpravy, ktorej je súčasťou (pozri rozsudok z 8. decembra 2005, Jyske Finans,
C‑280/04
,
EU:C:2005:753
, bod
a citovanú judikatúru; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 21. novembra 1974, Moulijn/Komisia,
6/74
,
EU:C:1974:129
, body
a
).
V prejednávanej veci vzhľadom na to, že cieľom článku 5 ods. 1 napadnutého nariadenia je v súlade s článkom 215 ZFEÚ prijatie opatrení nevyhnutných na zabezpečenie účinnosti článku 1 ods. 1 napadnutého rozhodnutia, znenie tohto prvého ustanovenia sa má vykladať, pokiaľ je to možné, v súlade s týmto posledným uvedeným ustanovením (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
).
Článok 1 ods. 1 písm. a) napadnutého rozhodnutia pritom uvádza „veľké úverové inštitúcie alebo inštitúcie v oblasti financovania rozvoja usadené v Rusku, ktoré sú k 1. augustu 2014 z viac ako 50 % [vo vlastníctve štátu alebo pod kontrolou štátu], ako sa uvádza v prílohe I“ (bod 17 vyššie). Skutočne existuje alternatíva medzi „veľkými úverovými inštitúciami“ a „inštitúciami v oblasti financovania rozvoja“, pričom tieto posledné uvedené inštitúcie sú presnejšie vymedzené v článku 5 ods. 1 písm. a) napadnutého nariadenia ako „iná veľká inštitúcia…, ktorá má jednoznačný mandát podporovať konkurencieschopnosť ruského hospodárstva, jeho diverzifikáciu a motivovať k investíciám“.
V dôsledku toho žalobkyňa nesprávne tvrdí, že na to, aby mohla byť „akákoľvek veľká úverová inštitúcia“ zaradená do zoznamu podľa prílohy III napadnutého nariadenia, mala by tiež mať „jednoznačný mandát podporovať konkurencieschopnosť ruského hospodárstva, jeho diverzifikáciu a motivovať k investíciám“ a okrem toho spĺňať ďalšie podmienky stanovené v článku 5 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia.
Rada preto bez toho, aby vychádzala z nesprávneho právneho posúdenia alebo nesprávneho posúdenia, mohla usudzovať, že žalobkyňa je „veľkou úverovou inštitúciou… usadenou v Rusku, ktorá je k 1. augustu 2014 z viac ako 50 % [vo vlastníctve štátu alebo pod kontrolou štátu]“, čím teda spĺňa podmienky stanovené v článku 5 ods. 1 písm. a) napadnutého nariadenia na to, aby mohla byť zaradená do prílohy III uvedeného nariadenia.
Prvý žalobný dôvod žalobkyne sa v dôsledku toho musí zamietnuť ako nedôvodný.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 296 druhom odseku ZFEÚ
V rámci svojho druhého žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že Rada neuviedla primerané alebo dostatočné odôvodnenie na jej zaradenie do zoznamov uvedených v prílohách napadnutých aktov, čo je v rozpore s článkom 296 druhým odsekom ZFEÚ.
Žalobkyňa v prvom rade tvrdí, že nedostala list ani oznámenie Rady, ktorým by bola informovaná o svojom zaradení do zoznamov uvedených v prílohách napadnutých aktov, ani nebola informovaná o dôvodoch, pre ktoré ju Rada chcela zaradiť do týchto zoznamov, spolu s dôkazmi na ich podporu. V tejto súvislosti sa žalobkyňa domnieva, že nie je smerodajné, že relevantné ustanovenia napadnutých aktov by nemohli byť kvalifikované ako opatrenia na zmrazenie finančných prostriedkov, keďže tieto ustanovenia predstavujú reštriktívne opatrenia, ktoré nepriaznivo ovplyvňujú individuálne cielené fyzické alebo právnické osoby. Rada preto údajne bola povinná poskytnúť žalobkyni dôvody opodstatňujúce jej zaradenie do zoznamov uvedených v prílohách napadnutých aktov, pričom uverejnenie dotknutých opatrení v
Úradnom vestníku Európskej únie
bolo podľa nej nedostatočné.
Po druhé sa žalobkyňa domnieva, že v napadnutých aktoch nie je možné rozoznať, na základe čoho Rada dospela k názoru, že spĺňa kritériá zápisu, a o aké skutočnosti sa v tejto súvislosti opierala, keďže jej obchodné meno je uvedené v prílohách napadnutých aktov bez akéhokoľvek vysvetlenia. Okrem toho tvrdenie, podľa ktorého samotné ustanovenia poskytujú požadované odôvodnenie umožňujúce zaradiť žalobkyňu do zoznamov uvedených v prílohách napadnutých aktov, by znamenalo tautologické odôvodnenie zo strany Rady.
Rada podporovaná Komisiou spochybňuje tieto tvrdenia.
Podľa článku 296 druhého odseku ZFEÚ „v právnych aktoch sa uvedú odôvodnenia…“. Navyše podľa článku 41 ods. 2 písm. c) Charty, ktorej článok 6 ods. 1 ZEÚ priznáva rovnakú právnu silu, ako majú Zmluvy, právo na riadnu správu vecí verejných zahŕňa najmä „povinnosť administratívy odôvodniť svoje rozhodnutia“.
Podľa ustálenej judikatúry odôvodnenie vyžadované článkom 296 ZFEÚ a článkom 41 ods. 2 písm. c) Charty musí byť prispôsobené povahe napadnutého aktu a kontextu, v ktorom bol prijatý. Musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy orgánu, ktorý prijal rozhodnutie, umožňujúce dotknutým osobám spoznať dôvody prijatého opatrenia a príslušnému súdnemu orgánu uskutočniť jeho preskúmanie. Povinnosť odôvodnenia sa musí posudzovať podľa okolností konkrétneho prípadu (pozri rozsudok zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, bod
a citovanú judikatúru).
Nevyžaduje sa, aby sa v odôvodnení špecifikovali všetky príslušné skutkové a právne okolnosti, keďže otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 296 ZFEÚ a článku 41 ods. 2 písm. c) Charty, sa má posudzovať nielen podľa jeho znenia, ale aj z jeho kontextu, ako aj z celkového pohľadu právnych noriem, ktoré upravujú dotknutú oblasť. Na jednej strane platí, že akt spôsobujúci ujmu je dostatočne odôvodnený, keď bol prijatý v kontexte, ktorý je dotknutej osobe známy a umožňuje jej pochopiť rozsah opatrenia, ktoré sa voči nej prijalo. Na druhej strane detailnosť odôvodnenia aktu má byť primeraná materiálnym možnostiam a technickým podmienkam alebo lehote, za akých má byť prijaté (pozri rozsudok zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide v prvom rade o argumentáciu žalobkyne, podľa ktorej napadnuté akty mali byť predmetom individuálneho oznámenia, treba uviesť, že takáto výhrada vychádza skôr zo žalobného dôvodu založeného na porušení práva na obhajobu, a preto bude preskúmaná v rámci tretieho žalobného dôvodu.
Pokiaľ ide v druhom rade o rozsah povinnosti odôvodnenia, ktorú má Rada v prejednávanej veci, treba pripomenúť, že žalobkyňa sa domáha zrušenia napadnutých aktov len v rozsahu, v akom sa jej týkajú a stanovujú zápis jej obchodného mena do zoznamov uvedených v prílohách týchto aktov.
V tejto súvislosti treba uviesť, že predmet reštriktívnych opatrení vyplývajúcich z relevantných ustanovení napadnutých aktov je vymedzený odkazom na konkrétne subjekty, keďže zakazujú predovšetkým uskutočňovanie rôznych finančných transakcií vo vzťahu k subjektom uvedeným v prílohe I napadnutého rozhodnutia a prílohe III napadnutého nariadenia, medzi ktoré patrí aj žalobkyňa. Vo vzťahu k žalobkyni teda ide o individuálne reštriktívne opatrenia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, body
a
).
Judikatúra spresnila, že odôvodnenie aktu Rady, ktorým sa ukladajú reštriktívne opatrenia, musí označovať nielen právny základ tohto opatrenia, ale aj presné a konkrétne dôvody, prečo sa Rada v rámci svojej diskrečnej právomoci pri posúdení domnieva, že na dotknutú osobu sa musia vzťahovať takéto opatrenia (pozri rozsudok z 3. júla 2014, National Iranian Tanker Company/Rada,
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, bod
a citovanú judikatúru).
Preto treba odmietnuť argumentáciu Rady, podľa ktorej kritériá judikatúry týkajúce sa povinnosti odôvodnenia aktov, ktorými sa ukladajú individuálne reštriktívne opatrenia, nie sú uplatniteľné v prejednávanej veci.
V súlade s judikatúrou uvedenou v bode 93 vyššie však treba zohľadniť kontext, v ktorom boli reštriktívne opatrenia prijaté, ako aj všetky právne normy upravujúce dotknutú oblasť.
V prejednávanej veci treba po prvé pripomenúť, že všetky tieto opatrenia spadajú do kontextu medzinárodného napätia, ktoré predchádzalo prijatiu napadnutých aktov, ktorý žalobkyňa pozná a ktorý bol pripomenutý v bodoch 2 až 12 vyššie. Z odôvodnení 1 až 8 napadnutého rozhodnutia a odôvodnenia 2 napadnutého nariadenia navyše vyplýva, že deklarovaný cieľ týchto napadnutých aktov je zvýšiť Ruskej federácii náklady na konanie, ktoré vyvíja v snahe narušiť územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, a podporiť mierové riešenie krízy. Napadnuté akty uvádzajú celkovú situáciu, ktorá viedla k ich prijatiu, a všeobecné ciele, o ktorých dosiahnutie sa uvedené akty usilujú (rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
).
Po druhé je potrebné pripomenúť, že relevantné ustanovenia napadnutých aktov stanovujú pre subjekty Únie zákaz nákupu, predaja alebo priame alebo nepriame poskytovanie investičných služieb alebo pomoci pri vydávaní alebo akejkoľvek inej transakcii s dlhopismi, akciami alebo podobnými cennými papiermi so splatnosťou presahujúcou 90 dní, ak boli vydané od 1. augusta 2014 do 12. septembra 2014, alebo so splatnosťou presahujúcou 30 dní, ktoré boli vydané po 12. septembri 2014, právnickými osobami, ktoré spĺňajú podmienky stanovené v týchto ustanoveniach, medzi ktoré patrí podmienka byť vo vlastníctve alebo pod kontrolou ruského štátu z viac než 50 %, a ktorých názvy sú uvedené v prílohe I napadnutého rozhodnutia a prílohe III napadnutého nariadenia (pozri body 17 a 19 vyššie). Pokiaľ však ide o tieto prílohy, neobsahujú žiadne osobitné odôvodnenie týkajúce sa jednotlivých subjektov na zozname.
Treba však konštatovať, že „osobitné a konkrétne dôvody“, prečo sa Rada v rámci výkonu svojej diskrečnej právomoci posúdenia domnievala, že žalobkyňa musí byť predmetom sporných opatrení, v zmysle judikatúry uvedenej v bode 97 vyššie, v prejednávanej veci zodpovedajú kritériám, ktoré sú stanovené v relevantných ustanoveniach napadnutých aktov.
Žalobkyňa totiž bola uvedená len preto, že spĺňa osobitné a konkrétne podmienky stanovené relevantnými ustanoveniami napadnutých aktov.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že použitie rovnakých úvah na prijatie obmedzujúcich opatrení voči viacerým osobám nevylučuje, že uvedené úvahy vedú k dostatočne špecifickému odôvodneniu pri každej z dotknutých osôb (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
).
Okrem toho zo skutočností uvedených v spise vyplýva, že v odpovedi na list žalobkyne z 22. októbra 2014 Rada v liste z 9. decembra 2014 spresnila, že obchodné meno žalobkyne bolo zapísané do zoznamov uvedených v prílohách napadnutých aktov práve z dôvodu jej postavenia úverovej inštitúcie so sídlom v Rusku, ktorú z viac než 50 % vlastní Centrálna banka Ruskej federácie.
Takéto dodatočné odôvodnenie nemožno považovať za oneskorené, keďže jeho cieľom je len doplniť odôvodnenie, ktoré už bolo poskytnuté na základe skutočností, ktoré boli žalobkyni známe v čase prijatia napadnutých aktov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. apríla 2015, Tomana a i./Rada a Komisia,
T‑190/12
,
EU:T:2015:222
, bod
). Hoci treba pripustiť, že podrobnejšie dôvody by boli vhodnejšie, za týchto okolností poskytnuté odôvodnenie umožnilo žalobkyni oboznámiť sa dostatočne presne s odôvodnením reštriktívnych opatrení voči nej a spochybniť ich. Uvedené odôvodnenie tiež umožňuje Všeobecnému súdu preskúmať zákonnosť napadnutých aktov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2015, Ministry of Energy of Iran/Rada,
T‑564/12
,
EU:T:2015:599
, body
a
).
Vzhľadom na tieto úvahy treba zamietnuť druhý žalobný dôvod ako nedôvodný.
O treťom žalobnom dôvode založenom v podstate na porušení práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu
V rámci svojho tretieho žalobného dôvodu žalobkyňa namieta porušenie práva na obhajobu a na účinnú súdnu ochranu na jednej strane vzhľadom na skutočnosť, že nedostala list oznamujúci zápis jej obchodného mena na zoznamy v napadnutých aktoch, a na druhej strane na skutočnosť, že Rada nepredložila žiadne dôkazy na podporu dôvodov, ktoré mala na opodstatnenie tohto zápisu. Rada teda údajne poskytla dokumenty týkajúce sa rozhodnutia o zápise obchodného mena žalobkyne, ktoré neuvádzajú žiadny skutkový základ v súvislosti s týmto rozhodnutím.
Rada spochybňuje tieto tvrdenia a zastáva názor, že vzhľadom na to, že napadnuté akty nie sú „cielenými“ reštriktívnymi opatreniami a netýkajú sa priamo a osobne žalobkyne, nebola povinná informovať ju individuálne. Žalobkyňa navyše nepreukázala, v čom malo chýbajúce individuálne oznámenie porušiť jej právo na obhajobu v prejednávanej veci. Rada navyše tvrdí, že nie je povinná
ex offo
a bez podnetu poskytnúť subjektu zapísaného do zoznamu prístup k dokumentom v spise, ktorý sa ho týka. Napriek tomu údajne odpovedala na žiadosť žalobkyne z 9. decembra 2014 a zaslala jej dôkazy a dokumenty týkajúce sa napadnutého rozhodnutia, ktoré sa nachádzali v spise.
Treba pripomenúť, že dodržiavanie práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu sú základné práva, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť právneho poriadku Únie, na základe ktorých musia súdy Únie zaručiť v zásade úplné preskúmanie zákonnosti všetkých aktov Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. mája 2016, Good Luck Shipping/Rada,
T‑423/13 a T‑64/14
,
EU:T:2016:308
, body
a
a citovanú judikatúru).
Dodržiavanie práva na obhajobu, ktoré je výslovne zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) Charty, zahŕňa počas postupu predchádzajúceho prijatiu reštriktívnych opatrení právo byť vypočutý a právo na prístup k spisu, za predpokladu, že sa budú rešpektovať oprávnené záujmy dôvernosti (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. novembra 2013, Rada/Fulmen a Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, bod
, a z 15. júna 2017, Kiselev/Rada,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, bod
a citovanú judikatúru).
Právo na účinnú súdnu ochranu, ktoré je zaručené v článku 47 Charty, vyžaduje, aby dotknutá osoba mala možnosť oboznámiť sa s dôvodmi, na ktorých sa zakladá rozhodnutie prijaté voči nej, buď prostredníctvom znenia samotného rozhodnutia, alebo prostredníctvom oznámenia týchto dôvodov na základe jej žiadosti, a to bez toho, aby bola dotknutá právomoc príslušného súdu vyžadovať od dotknutého orgánu oznámenie týchto dôvodov s cieľom umožniť dotknutej osobe brániť svoje práva za najlepších možných podmienok a pri plnej znalosti veci sa rozhodnúť, či je potrebné obrátiť sa na príslušný súd, a aby tento súd mal možnosť v plnom rozsahu preskúmať zákonnosť dotknutého rozhodnutia (pozri rozsudok z 24. mája 2016, Good Luck Shipping/Rada,
T‑423/13 a T‑64/14
,
EU:T:2016:308
, bod
a citovaná judikatúra).
Pri tomto oznámení musí príslušný orgán Únie umožniť tejto osobe účinne sa vyjadriť, pokiaľ ide o dôvody použité vo vzťahu k nej (rozsudok z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
).
Tvrdenia žalobkyne treba preskúmať práve z hľadiska týchto zásad.
Najprv treba odmietnuť tvrdenie Rady, podľa ktorého sa v prejednávanej veci neuplatňuje judikatúra v oblasti individuálnych reštriktívnych opatrení, keďže ide o opatrenia všeobecnej pôsobnosti a nie cielené reštriktívne opatrenia. Právomoc Všeobecného súdu, pokiaľ ide o napadnuté rozhodnutie, totiž vyplýva práve zo skutočnosti, že žaloba, na základe ktorej sa začalo toto konanie, sa týka preskúmania zákonnosti reštriktívnych opatrení voči fyzickým alebo právnickým osobám v zmysle článku 275 druhého odseku ZFEÚ, ako rozhodol Súdny dvor vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
).
Pokiaľ ide v prvom rade o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého jej mala Rada individuálne oznámiť napadnuté akty, keďže tieto akty obsahujú reštriktívne opatrenia voči nej, je vhodné poznamenať, že hoci má chýbajúce individuálne oznámenie napadnutých aktov vplyv na okamih začatia plynutia lehoty na podanie žaloby, samo osebe nie je dôvodom na zrušenie dotknutého aktu. Žalobkyňa pritom neuvádza žiadne tvrdenia, ktorými by chcela preukázať, že v prejednávanej veci malo chýbajúce individuálne oznámenie týchto aktov za následok porušenie jej práv, ktoré by odôvodňovalo zrušenie týchto aktov v rozsahu, v akom sa jej týkajú (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
V druhom rade, pokiaľ ide o to, že Rada údajne neposkytla dôkazy podporujúce zápis obchodného mena žalobkyne do zoznamov v napadnutých aktoch, je vhodné osobitne preskúmať pôvodné akty, v ktorých bolo obchodné meno žalobkyne zapísané do zoznamov subjektov, ktoré sú predmetom reštriktívnych opatrení prvýkrát (ďalej len „pôvodné akty“), a následné akty, ktoré potvrdzujú tento zápis a ponechávajú jej obchodné meno na uvedených zoznamoch.
Pokiaľ ide po prvé o pôvodné akty, je vhodné pripomenúť, že judikatúra uznala, že Rada v prípade prvého rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov nie je povinná dotknutej osobe alebo dotknutému subjektu vopred oznámiť dôvody, pre ktoré chce táto inštitúcia zaradiť meno tejto osoby alebo tohto subjektu do príslušného zoznamu. Na to, aby takéto opatrenie nestratilo svoju účinnosť, totiž musí, ako z jeho samotnej povahy vyplýva, obsahovať moment prekvapenia a musí sa uplatniť okamžite. V takom prípade v zásade stačí, ak inštitúcia oznámi dôvody dotknutej osobe alebo dotknutému subjektu a poskytne im právo vyjadriť sa k tomuto opatreniu súčasne s prijatím rozhodnutia alebo hneď po ňom (rozsudok z 21. decembra 2011, Francúzsko/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, bod
).
Na otázku položenú v tejto súvislosti na pojednávaní Rada odpovedala, že judikatúra uvedená v bode 118 vyššie sa v prejednávanej veci neuplatňuje, lebo sporné reštriktívne opatrenia sa týkajú obmedzení prístupu na kapitálový trh Únie všeobecne, a netýkajú sa individuálnych opatrení na zmrazenie finančných prostriedkov v užšom zmysle slova. Subsidiárne sa Rada domnieva, že aj keby sa v prejednávanej veci uplatňovala táto judikatúra, vôbec nebola povinná vypočuť žalobkyňu pred prijatím pôvodných aktov, ani oznámiť jej dôkazy použité voči nej už v tomto štádiu.
Takýto výklad nemožno prijať.
Treba totiž pripomenúť, že základné právo na dodržiavanie práva na obhajobu počas konania pred prijatím reštriktívnych opatrení výslovne vyplýva z článku 41 ods. 2 písm. a) Charty (pozri bod 111 vyššie).
Preto vzhľadom na to, že obmedzenia uložené voči žalobkyni v zmysle relevantných ustanovení napadnutých aktov predstavujú voči nej reštriktívne opatrenia individuálneho obsahu (pozri bod 96 vyššie) a pri nepreukázaní existencie nevyhnutnosti priznať týmto opatreniam účinok prekvapenia s cieľom zaručiť ich účinnosť, Rada bola povinná oznámiť dôvody týkajúce sa uplatnenia týchto opatrení voči žalobkyni pred prijatím napadnutých aktov.
Je však potrebné pripomenúť, že v prejednávanej veci dôvody uplatnené Radou na uloženie reštriktívnych opatrení voči žalobkyni, ktoré sú uvedené v samotných relevantných ustanoveniach napadnutých aktov, spočívajú v tom, že je úverovou inštitúciou so sídlom v Rusku, ktorú k 1. augustu 2014 z viac než 50 % vlastnil alebo kontroloval štát.
Žalobkyňa pritom nevysvetlila, ako sa to, že Rada jej vopred neoznámila niektoré skutočnosti uvedené v spise týkajúce sa týchto dôvodov, mohlo dotknúť jej práva na obhajobu spôsobom, ktorý môže viesť k zrušeniu pôvodných aktov.
Je totiž potrebné pripomenúť, že na to, aby porušenie práva na obhajobu viedlo k zrušeniu aktu, je potrebné, aby neexistencia tejto protiprávnosti mohla viesť k odlišnému výsledku konania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. septembra 2014, Georgias a i./Rada a Komisia,
T‑168/12
,
EU:T:2014:781
, bod
, a z 15. júna 2017, Kiselev/Rada,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, bod
).
V prejednávanej veci žalobkyňa nevysvetlila, aké tvrdenia alebo dôkazy by mohla uplatniť, ak by dostala dotknuté dokumenty skôr, ani nepreukázala, že tieto tvrdenia alebo dôkazy mohli v jej prípade viesť k odlišnému výsledku konania. Žalobkyňa totiž nemôže úspešne tvrdiť, že v okamihu prijatia pôvodných aktov nevedela, že je úverovou inštitúciou so sídlom v Rusku, ktorú z viac než 50 % vlastní alebo kontroluje štát. Navyše hoci žalobkyňa v rámci svojho prvého žalobného dôvodu spochybnila, že spĺňa kritériá uvedené v relevantných ustanoveniach napadnutých aktov, nevysvetlila, ako sa mohlo chýbajúce predchádzajúce oznámenie týchto kritérií dotknúť jej práva na obhajobu v prejednávanej veci. Táto výhrada tak nemôže viesť k zrušeniu pôvodných aktov.
Pokiaľ ide po druhé o následné akty, ktorými boli voči žalobkyni ponechané v platnosti reštriktívne opatrenia, judikatúra spresnila, že v rámci prijatia rozhodnutia, ktorým sa ponecháva meno osoby alebo názov subjektu na zozname osôb alebo subjektov, ktoré sú predmetom reštriktívnych opatrení, Rada musí dodržať právo tejto osoby alebo tohto subjektu na oznámenie skutočností použitých v ich neprospech a právo byť vypočutý pred prijatím tohto rozhodnutia, ak uplatňuje voči nim nové skutočnosti, a to také, ktoré neboli uvedené v pôvodnom rozhodnutí o zápise ich mena alebo názvu do tohto zoznamu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. decembra 2011, Francúzsko/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, bod
, a z 18. júna 2015, Ipatau/Rada,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci sú pritom kritériá použité pri ponechaní obchodného mena žalobkyne na zoznamoch pripojených k napadnutým aktom uvedené už od svojho počiatku v článku 1 ods. 1 písm. a) napadnutého rozhodnutia a článku 5 ods. 1 písm. a) napadnutého nariadenia. Žalobkyňa totiž bola zapísaná do prílohy I napadnutého rozhodnutia a prílohy III napadnutého nariadenia z dôvodu svojho postavenia veľkej úverovej inštitúcie so sídlom v Rusku, ktorá je k 1. augustu 2014 z viac ako 50 % vo vlastníctve štátu alebo pod kontrolou štátu. Tieto skutočnosti boli žalobkyni dobre známe, a preto ich nemožno považovať za nové skutočnosti v zmysle judikatúry uvedenej vyššie.
Napokon je potrebné pripomenúť, že ak sa poskytli dostatočne konkrétne informácie umožňujúce dotknutej osobe účinne predniesť svoje stanovisko k skutočnostiam zohľadneným v jej neprospech Radou, zásada dodržania práva na obhajobu nezahŕňa povinnosť Rady umožniť z vlastného podnetu prístup k dokumentom obsiahnutým v jej spise. Rada je povinná umožniť prístup k všetkým administratívnym dokumentom týkajúcim sa predmetného opatrenia, ktoré nemajú dôvernú povahu, iba na žiadosť dotknutého subjektu (pozri rozsudok zo 14. októbra 2009, Bank Melli Iran/Rada,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba konštatovať, že Rada dodržala túto povinnosť a odpovedala na žiadosť žalobkyne o informácie z 22. októbra 2014 listom z 9. decembra 2014. V rámci toho Rada sprístupnila dokumenty, ktoré mala k dispozícii a týkali sa jej rozhodnutia uložiť voči žalobkyni reštriktívne opatrenia.
Je teda potrebné dospieť k záveru, že oznámenie týchto skutočností sa uskutočnilo v primeranej lehote a bolo dostatočné na to, aby umožnilo žalobkyni účinne uplatniť svoje práva a aby bolo dodržané jej právo na obhajobu.
Preto je potrebné zamietnuť druhú výhradu žalobkyne, ako aj tretí žalobný dôvod ako celok.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom v podstate na porušení základných práv žalobkyne, najmä práva vlastniť majetok, práva vykonávať hospodársku činnosť a práva na rešpektovanie jej dobrej povesti
V rámci svojho štvrtého žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že rozhodnutie Rady prijať sporné reštriktívne opatrenia predstavuje neopodstatnené a neprimerané porušenie jej základných práv, najmä práva vlastniť majetok, práva vykonávať hospodársku činnosť a práva na rešpektovanie dobrej povesti, ktoré vyplývajú z článkov 16 a 17 Charty, ako aj článku 1 dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísanému v Ríme 4. novembra 1950.
V prvom rade sa žalobkyňa domnieva, že zápis jej obchodného mena do zoznamov uvedených v napadnutých aktoch je neprimeraný vo vzťahu k akémukoľvek legitímnemu cieľu. Zahrnutie do zoznamov uvedených v týchto aktoch údajne nie je v súlade s legitímnym cieľom reštriktívnych opatrení prijatých vzhľadom na konanie Ruskej federácie, ktorým destabilizuje situáciu na Ukrajine. Okrem iného sa údajne netvrdilo, že podporovala financovanie procesu tvorby politík alebo rozhodnutí súvisiacich s týmto konaním, ani že zohrávala úlohu v tomto procese. Žalobkyňa ďalej tvrdí, že podporuje ukrajinské hospodárstvo tým, že poskytuje kapitál a dodatočnú likviditu svojim zákazníkom nachádzajúcim sa na Ukrajine. Napadnuté akty by sa mali vykladať ako akty, ktoré majú vyvolať tlak na konanie Ruskej federácie, ktorým destabilizuje situáciu na Ukrajine, a nie väčší tlak na podniky alebo občanov bez súvisu so situáciou na Ukrajine. Žalobkyňa sa teda domnieva, že pokiaľ ide o zaradenie mien alebo názvov týchto osôb a subjektov do napadnutých aktov, rozhodujúca by mala byť súvislosť medzi osobami alebo subjektmi vymenovanými v uvedených aktoch a činnosťou ruskej vlády na Ukrajine.
V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že zaradenie jej obchodného mena do zoznamov uvedených v napadnutých aktoch jej spôsobuje finančné straty a hlbokú ujmu. Poškodenie jej dobrej povesti škodí nielen jej, ale údajne spôsobuje aj stratu dôvery a negatívne dôsledky pre celú skupinu a značku.
Rada podporovaná Komisiou spochybňuje tieto tvrdenia.
Po prvé je vhodné pripomenúť, že podľa článku 16 Charty „sloboda podnikania sa uznáva v súlade s právom Únie, vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“.
Po druhé článok 17 ods. 1 Charty stanovuje:
„Každý má právo vlastniť svoj oprávnene nadobudnutý majetok, užívať ho, nakladať s ním a odkázať ho. Nikoho nemožno zbaviť jeho majetku, s výnimkou verejného záujmu, v prípadoch a za podmienok, ktoré ustanovuje zákon, pričom musí byť včas vyplatená spravodlivá náhrada. Užívanie majetku môže byť upravené zákonom v nevyhnutnej miere v súlade so všeobecným záujmom.“
Je nepochybne pravda, že reštriktívne opatrenia, ako sú tie, o ktoré ide v prejednávanej veci, nepopierateľne obmedzujú práva, ktoré má žalobkyňa v zmysle článkov 16 a 17 Charty (pozri v tomto zmysle analogicky rozsudok z 22. septembra 2016, NIOC a i./Rada,
C‑595/15 P
, neuverejnený,
EU:C:2016:721
, bod
a citovanú judikatúru).
Základné práva uvádzané žalobkyňou však nepredstavujú absolútne privilégiá, a v dôsledku toho môžu podliehať obmedzeniam za podmienok uvedených v článku 52 ods. 1 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. novembra 2013, Rada/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, bod
, a z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že podľa znenia článku 52 ods. 1 Charty jednak „akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v… [C]harte musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd“ a jednak „za predpokladu dodržiavania zásady proporcionality možno tieto práva a slobody obmedziť len vtedy, ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných“.
Na to, aby bolo obmedzenie výkonu základných práv, o ktoré ide vo veci samej, v súlade s právom Únie, musí zodpovedať trom podmienkam. Po prvé musí byť obmedzenie stanovené zákonom. Inými slovami opatrenie, o ktoré ide, musí mať právny základ. Po druhé musí obmedzenie sledovať cieľ všeobecného záujmu uznaný ako taký Úniou. Po tretie obmedzenie nesmie byť neprimerané. Na jednej strane musí byť nevyhnutné a primerané sledovanému cieľu. Na druhej strane nesmie byť dotknutá „podstata“, teda obsah dotknutého práva alebo slobody (pozri rozsudok z 30. novembra 2016, Rotenberg/Rada,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
, body
až
a citovanú judikatúru).
Pritom je potrebné konštatovať, že v prejednávanej veci sú tieto tri podmienky splnené.
V prvom rade sporné reštriktívne opatrenia boli „stanovené zákonom“, pretože boli prijaté v aktoch, ktoré majú všeobecnú pôsobnosť a majú jasný právny základ v práve Únie, ako aj dostatočné odôvodnenie (pozri body 91 až 107 vyššie).
V druhom rade z odôvodnení 1 až 8 napadnutého rozhodnutia a odôvodnenia 2 napadnutého nariadenia vyplýva, že deklarovaným cieľom týchto aktov je zvýšiť Ruskej federácii náklady na konanie, ktoré vyvíja v snahe narušiť územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, a podporiť mierové riešenie krízy. Takýto cieľ spadá do rámca všeobecného cieľa pozostávajúceho zo zachovania medzinárodného mieru a bezpečnosti, v súlade s cieľmi vonkajšej činnosti Únie uvedenými v článku 21 ZEÚ (rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
).
V treťom rade, pokiaľ ide o zásadu proporcionality, treba pripomenúť, že táto zásada ako všeobecná zásada práva Únie vyžaduje, aby akty inštitúcií Únie neprekračovali hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou. Pokiaľ sa pritom ponúka výber medzi viacerými primeranými opatreniami, je potrebné prikloniť sa k najmenej obmedzujúcemu a spôsobené zásahy najmä nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom (pozri rozsudok z 30. novembra 2016, Rotenberg/Rada,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti judikatúra spresňuje, že pokiaľ ide o súdne preskúmanie dodržiavania zásady proporcionality, normotvorcovi Únie je potrebné priznať široký rozsah voľnej úvahy normotvorcu Únie v oblastiach, v ktorých sa z jeho strany predpokladajú rozhodnutia politického, ekonomického alebo sociálneho charakteru a v rámci ktorých má vykonať komplexné posúdenia. Zákonnosť takého opatrenia preto môže ovplyvniť len zjavná neprimeranosť opatrenia prijatého v týchto oblastiach vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušná inštitúcia zamýšľa sledovať (pozri rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
a citovanú judikatúru).
Po prvé sa žalobkyňa domnieva, že reštriktívne opatrenia, ktoré jej boli uložené v zmysle napadnutých aktov, neumožňujú dosiahnuť cieľ sledovaný týmito aktmi, ktorým je vyvinúť nátlak na ruskú vládu obmedzením prístupu na kapitálové trhy pre ruské štátne banky označené Radou, pretože údajne nezohráva žiadnu úlohu v rámci konania Ruskej federácie, ktorým destabilizuje situáciu na Ukrajine.
Okolnosť, že žalobkyňa údajne nezohráva žiadnu úlohu v rámci konania Ruskej federácie, ktorým destabilizuje situáciu na Ukrajine, je irelevantná, pretože reštriktívne opatrenia jej neboli uložené z tohto dôvodu, ale preto, že je veľkou úverovou inštitúciou so sídlom v Rusku, ktorú k 1. augustu 2014 z viac než 50 % vlastnil alebo kontroloval štát.
Okrem toho je nepochybne pravda, že reštriktívne opatrenia už na základe svojej definície zahŕňajú účinky, ktoré zasahujú do vlastníckeho práva a slobodného výkonu povolania, čím spôsobujú ujmu účastníkom, ktorí nemajú žiadnu zodpovednosť, pokiaľ ide o situáciu, ktorá viedla k prijatiu sankcií. Taký je
a fortiori
účinok reštriktívnych opatrení zameraných na subjekty, ktorých sa tieto opatrenia týkajú (pozri rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba však uviesť, že význam cieľov sledovaných napadnutými aktmi, konkrétne ochrana územnej celistvosti, zvrchovanosti a nezávislosti Ukrajiny, ako aj podpora mierového riešenia krízy v tomto štáte, ktoré sú súčasťou širšieho cieľa zachovania medzinárodného mieru a bezpečnosti v súlade s cieľmi vonkajšej činnosti Únie uvedenými v článku 21 ZEÚ, môže odôvodniť hoci aj značné negatívne dôsledky pre určité hospodárske subjekty, ktoré nemajú žiadnu zodpovednosť, pokiaľ ide o situáciu, ktorá viedla k prijatiu sankcií (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, body
a
a citovanú judikatúru).
Po druhé na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, existuje primeraný vzťah medzi spornými reštriktívnymi opatreniami a cieľom, ktorý sledovala Rada pri ich prijatí. Keďže týmto cieľom je predovšetkým zvýšiť Ruskej federácii náklady na konanie, ktoré vyvíja v snahe narušiť územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, je prístup pozostávajúci zo zamerania sa na ruské štátne banky koherentný s uvedeným cieľom a v každom prípade ho nemožno považovať za zjavne neprimeraný s prihliadnutím na sledovaný cieľ (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
).
Rada sa totiž mohla oprávnene domnievať, že obmedzenie prístupu žalobkyne na kapitálový trh Únie môže prispieť k dosiahnutiu cieľa napadnutých aktov, ktorý spočíva vo zvýšení nákladov Ruskej federácie na konanie, ktoré vyvíja v snahe narušiť územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, ako aj v podpore mierového riešenia krízy (pozri bod 15 vyššie). Pokiaľ žalobkyňa v tejto súvislosti tvrdí, že po prijatí sporných reštriktívnych opatrení utrpela straty a pretrvávajúcu ujmu, svedčí to v prospech preukázania skutočnosti, že sporné reštriktívne opatrenia umožňujú dosiahnuť svoj cieľ, keďže v prípade finančných ťažkostí jej akcionárom a v konečnom dôsledku ruskému štátu prislúcha poskytnúť jej pomoc.
Rada sa preto mohla oprávnene domnievať, že na to, aby sa dosiahol tento cieľ, bolo potrebné zamerať sa na veľké úverové inštitúcie alebo inštitúcie v oblasti financovania rozvoja so sídlom v Rusku, ktoré sú k 1. augusta 2014 z viac ako 50 % vo vlastníctve štátu alebo pod kontrolou štátu.
Po tretie treba uviesť, že opatrenia prijaté Radou v prejednávanej veci spočívajú v cielených hospodárskych sankciách, ktoré nemožno považovať za úplné prerušenie hospodárskych a finančných vzťahov s tretím štátom, hoci Rada má takúto právomoc podľa článku 215 ZFEÚ.
Za týchto podmienok a s prihliadnutím najmä na postupný vývoj intenzity reštriktívnych opatrení prijatých Radou v reakcii na krízu na Ukrajine, zásah do slobody podnikania a práva vlastniť majetok žalobkyne nemožno považovať za neprimeraný (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
).
Pokiaľ ide napokon o právo na ochranu dobrej povesti, ktorého sa žalobkyňa dovoláva, na jednej strane je vhodné uviesť, že poškodenie dobrej povesti jednej osoby, ktorá je predmetom reštriktívnych opatrení, vyplývajúce z dôvodov opodstatňujúcich tieto opatrenia, nemôže samo osebe predstavovať neprimeraný zásah do práva vlastniť majetok a slobody podnikania tejto osoby. Vzhľadom na chýbajúce spresnenie spojitosti medzi poškodením dobrej povesti uvádzanej žalobkyňou a porušením jej základných práv uvedených vyššie, ktoré sú predmetom tohto žalobného dôvodu, je toto tvrdenie neúčinné. Na druhej strane a v každom prípade je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry základné práva, ako je právo vlastniť majetok, sloboda podnikania a právo na ochranu dobrej povesti, nie sú absolútnymi výsadami, ale ich výkon môže podliehať obmedzeniam, ktoré sú odôvodnené cieľmi všeobecného záujmu sledovanými Úniou. Význam cieľov, ktoré sledujú sporné reštriktívne opatrenia, však môže odôvodniť hoci aj značné negatívne dôsledky pre dobrú povesť dotknutých osôb alebo subjektov (pozri rozsudok z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, body
a
a citovanú judikatúru).
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné zamietnuť štvrtý žalobný dôvod.
O námietke nezákonnosti článku 1 napadnutého rozhodnutia a článku 5 napadnutého nariadenia
Žalobkyňa sa domáha, aby Všeobecný súd na základe článku 277 ZFEÚ konštatoval nezákonnosť článku 1 napadnutého rozhodnutia a článku 5 napadnutého nariadenia.
Žalobkyňa tvrdí, že Rada môže uplatniť iba také kritériá určenia, ktoré sú vhodné a primerané vo vzťahu k príslušným opatreniam. Žalobkyňa sa domnieva, že v prejednávanej veci Rada nepreukázala, ako je uloženie zákazu týkajúceho sa cenných papierov a nástrojov peňažného trhu inštitúciám, ktoré sú predmetom napadnutých aktov, opodstatnené vzhľadom na ciele sledované týmito aktmi, a o to menej, ako je primeraným spôsobom na dosiahnutie týchto cieľov.
Rada podporovaná Komisiou sa domnieva, že námietka nezákonnosti sa musí považovať za neprípustnú alebo v každom prípade za nedôvodnú.
Treba poznamenať, že tvrdenia uvádzané na podporu takéhoto žalobného dôvodu, založené na nevhodnosti a neprimeranosti sporných reštriktívnych opatrení, sú zhodné alebo sa vo veľkej miere prekrývajú s tými, ktoré už boli preskúmané vyššie v rámci štvrtého žalobného dôvodu.
Bez toho, aby bolo potrebné skúmať prípustnosť tohto žalobného dôvodu, je preto nevyhnutné odkázať na úvahy uvedené v bodoch 146 až 157 vyššie a z tých istých dôvodov treba zamietnuť námietku nezákonnosti, ktorej sa dovoláva žalobkyňa.
V dôsledku toho treba zamietnuť námietku nezákonnosti, ako aj žalobu ako celok, pričom nie je potrebné vyjadriť sa k návrhom na úpravu žaloby.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom Rady.
Okrem toho podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku členské štáty a inštitúcie, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania. Komisia teda znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Sberbank of Russia OAO znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Rady Európskej únie.

3.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.

Berardis
Spielmann
Csehi
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. septembra 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.