CELEX: 62014TJ0752
Tullunion
Associeringsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Lettland
Artikel 239 i förordning (EEG) nr 2913/92
Återbetalning och eftergift av importtullar
Import av linne från Lettland
Skälighetsklausul
Särskild situation
Oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet
Kommissionens beslut om att det inte är motiverat att efterge importtullar

Bakgrund till tvisten
Importordningen för textilier och associeringsavtalet: sökandens import
Kommissionens beslut C(2014) 4908 final av den 16 juli 2014 om att importtullar inte kunde efterges i ett särskilt fall (REM 05/2013) (nedan kallat det angripna beslutet), avser importtullar på linne som importerats till Europeiska unionen genom Tyskland mellan den 10 december 1999 och den 10 juni 2002 (nedan kallad den relevanta tidsperioden) och vars förmånsberättigande ursprung i Lettland inte har visats.
Linne är i egenskap av textilier föremål för importrestriktioner. Under den relevanta tidsperioden fanns det alltså restriktiva åtgärder som var tillämpliga på bland annat import från Kina och Ryssland, i enlighet med rådets förordning (EEG) nr 3030/93 av den 12 oktober 1993 om gemensamma regler för import av vissa textilprodukter från tredje land (
EGT L 275, 1993, s. 1
; svensk specialutgåva, område 1, volym 23, s. 62).
Textilier med förmånsberättigande ursprung i Lettland var undantagna från sådana importrestriktioner som nämns ovan i punkt 2. Undantaget följer av Europaavtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater å ena sidan och Republiken Lettland å andra sidan (
EGT L 26, 1998, s. 3
) (nedan kallat associeringsavtalet).
Liksom andra varor med förmånsberättigande ursprung i Lettland, är textilier befriade från tull endast om importören bevisar deras ursprung för tullmyndigheterna i importmedlemsstaten med ett varucertifikat EUR.1 som lettiska tullmyndigheter utfärdar vid exporten.
Sökanden Combaro SA är ett företag som handlar med textilier och andra varor, med säte i Schweiz sedan år 1978.
Sökanden köpte linne av två lettiska företag. Vid leveransen till sökanden bifogade dessa företag varucertifikat som intygade att den levererade linnevävnaden hade förmånsberättigande ursprung i Lettland.
I certifikaten omnämndes antingen det ena eller det andra företaget som exportör. Som importör uppgavs sökanden, men som bestämmelseland uppgavs Österrike. Utfärdandeorten enligt varucertifikaten var Jelgava (Lettland) respektive Bauska (Lettland).
Under den relevanta tidsperioden importerade sökanden därefter linnevävnaden till unionen. Sökanden deklarerade varorna för övergång till fri omsättning i Tyskland och begärde med ingivande av varucertifikaten, däribland de 51 varucertifikat som är aktuella i målet (nedan kallade de omtvistade varucertifikaten), befrielse från importtull enligt associeringsavtalet. De tyska tullmyndigheterna tullklarerade varorna i enlighet med sökandens begäran.
Kontroll och förfarande för uppbörd i efterhand
Den 18 juli 2002 utarbetade Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) en rapport i en utredning som den hade genomfört i Lettland (nedan kallad Olafs rapport). Av Olafs rapport framgick det att den danska tullmyndigheten i februari 2002 uttryckt tvivel till Olaf om huruvida det förmånsberättigande ursprunget för linnevävnader som hade importerats från Lettland faktiskt var lettiskt, trots att varucertifikat som intygade varornas ursprung hade getts in. I rapporten preciserade Olaf att den tillsammans med de lettiska tullmyndigheterna hade konstaterat i slutet av utredningen att de varucertifikat som hade ingivits i Danmark i samband med importen inte hade registrerats hos de lettiska tullmyndigheterna. Det hade även konstaterats att den tjänsteman, vars underskrift återfanns på varucertifikaten, skriftligen hade intygat att underskriften på certifikaten inte var hans. Slutligen framgick det av Olafs rapport att undersökningen av stämpelavtrycken på de aktuella varucertifikaten ännu inte hade avslutats.
Efter Olafs rapport skickade Europeiska kommissionen den 11 september 2002 ett meddelande om ömsesidigt bistånd till medlemsstaterna för att kontrollera all import av linne från Lettland.
De tyska tullmyndigheterna begärde således en kontroll i efterhand av de omtvistade varucertifikaten (nedan kallad efterhandskontrollen) hos de lettiska tullmyndigheterna. De lettiska myndigheterna besvarade de tyska myndigheternas begäran den 7 april, den 2 maj och den 7 maj 2003 enligt följande:
”[De omtvistade] varucertifikaten är inte inskrivna i tullregistret. De har inte utfärdats av lettiska tullmyndigheter, varför de måste betraktas som ogiltiga.”
Svaren skrevs under av biträdande direktören för de lettiska tullmyndigheterna, R., som senare blev dömd och var föremål för ett disciplinärt förfarande för att ha underlåtit att driva in skatteskulder hos ett lettiskt företag.
Eftersom de lettiska tullmyndigheterna hade förklarat de omtvistade varucertifikaten ogiltiga, bedömde tyska tullmyndigheter att sökandens import av linne från Lettland inte längre kunde åtnjuta förmånsbehandling. Därför beslöt de den 3 juli 2003 att inleda ett förfarande för uppbörd i efterhand av motsvarande tull (nedan kallat förfarandet för uppbörd i efterhand). De tyska tullmyndigheterna initierade också ett straffrättsligt förfarande mot två verkställande direktörer hos sökandebolaget på grund av misstanke om undandragande av importtull. Avseende den ena verkställande direktören avslutades förfarandet utan åtgärd, medan åtal väcktes avseende den andra vid Landgericht München (Regionala domstolen i München, Tyskland).
Under tiden undersöktes stämpelavtrycken och underskrifterna på begäran av Olaf vad gällde de varucertifikat som hade getts in vid importen till Danmark. För undersökningen behövde Olaf jämförelsematerial från Lettland. Av sakkunnigutlåtandet framgick det att vissa av stämpelavtrycken svarade mot de äkta stämplarna hos de lettiska tullmyndigheterna, medan andra stämpelavtryck bara kunde undersökas visuellt på grund av att det saknades jämförelsematerial, varvid de förmodades vara äkta.
Vad gäller undersökningen av underskrifterna, konstaterades det i sakkunnigutlåtandet att det uppstod vissa svårigheter vid undersökningen av äktheten av underskriften i de granskade varucertifikaten. Jämförelsen behövde nämligen göras utifrån kopior av underskriften, det fanns ingen underskrift i original från den aktuelle tjänstemannen O. från tiden för de aktuella underskrifterna, och att begära underskrifter i efterhand för en undersökning påverkade tillförlitligheten. I sakkunnigutlåtandet drogs följaktligen den slutsatsen att underskriften på de granskade varucertifikaten var O.:s med en något övervägande sannolikhet.
Sökanden vände sig till de lettiska tullmyndigheterna och Olaf för att försvara sina intressen i de pågående förfarandena hos de tyska straffrättsliga myndigheterna och tullmyndigheterna. Som svar på sökandens begäranden fastställde de lettiska tullmyndigheterna i skrivelse av den 26 juni 2007 sitt svar av den 7 maj 2003, som riktades till de tyska tullmyndigheterna, enligt vilket de omtvistade varucertifikaten ”[skulle] betraktas som ogiltiga” och Olaf hade informerat sökanden om sina undersökningar.
Slutligen ansökte sökanden hos kommissionen om tillgång till skriftväxling mellan kommissionen och de lettiska tullmyndigheterna. Denna ansökan avslogs delvis. Sökanden väckte inte talan mot det delvisa avslaget om tillgång till den aktuella skriftväxlingen.
Den 30 april 2009 meddelade Landgericht München (Regionala domstolen i München) beslut i det straffrättsliga förfarandet mot sökandebolagets verkställande direktör. Domstolen slog fast att det inte var ställt bortom rimligt tvivel att den verkställande direktören uppsåtligen hade gjort sig skyldig till undandragande av importtull. Det framgick närmare bestämt av beslutet att oegentligheterna möjligen kunde hänföras till den lettiska tullförvaltningen. Landgericht München (Regionala domstolen i München) tvivlade vidare på den verkställande direktörens vilja att undandra importtull till förmån för sitt bolag, det vill säga sökanden, oberoende av frågan om det kunde fastställas objektiva kriterier för skyldigheten att betala sådan tull.
Förfarandet för uppbörd i efterhand hänsköts till Finanzgericht München (Skattedomstolen i München, Tyskland). Härvidlag gjorde sökanden bland annat gällande att dess skuld borde avskrivas i enlighet med artikel 239 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
EGT L 302, 1992, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen).
Genom beslut av den 28 november 2012 slog Finanzgericht München (Skattedomstolen i München) fast att en eftergift av sökandens tullskuld ”noggrant” skulle övervägas med hänsyn till att det fanns omständigheter som talade för att tjänstemän vid de lettiska tullmyndigheterna uppsåtligen hade utfärdat de felaktiga omtvistade varucertifikaten, och att kommissionen inte hade vidtagit någon vederbörlig kontroll av huruvida Lettland hade iakttagit den gällande förmånsordningen. Finanzgericht München (Skattedomstolen i München) slog även fast att sökanden saknade bedrägligt uppsåt och inte hade varit uppenbart vårdslös. Följaktligen vilandeförklarade Finanzgericht München (Skattedomstolen i München) förfarandet för uppbörd i efterhand och ålade de tyska tullmyndigheterna att begära eftergift av denna tullskuld hos kommissionen.
Ärende REM 05/2013
Efter beslutet från Finanzgericht München (Skattedomstolen i München) förelade Bundesministerium der Finanzen (det federala finansministeriet, Tyskland) sökanden att yttra sig och begärde den 3 september 2013 hos kommissionen att tullskulden skulle efterges med stöd av artikel 239 i tullkodexen. Kommissionen inledde då ärende REM 05/2013.
Inom ramen för detta ärende tillställde kommissionen sökanden en skrivelse av den 14 mars 2014 om sina invändningar och sin avsikt att anta ett beslut som går sökanden emot, samtidigt som den beredde sökanden tillfälle att yttra sig, i enlighet med artikel 906a i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för tullkodexen (
EGT L 253, 1993, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1) (nedan kallad tillämpningsförordningen) och rätten att bli hörd. Sökanden yttrade sig över kommissionens planerade beslut.
Den 16 juli 2014 antog kommissionen det angripna beslutet.
I skäl 32 i det angripna beslutet förklarade kommissionen att det inte förelåg någon särskild situation enligt artikel 239 i tullkodexen som skulle bero på de lettiska tullmyndigheternas försummelse, eftersom det inte var visat att myndigheterna hade haft del i utfärdandet av de omtvistade varucertifikaten.
Kommissionen prövade även om den själv hade agerat försumligt i sin kontroll av att associeringsavtalet tillämpas korrekt. I skälen 36–41 i det angripna beslutet konstaterade kommissionen att dess agerande inte gav upphov till en särskild situation.
I skälen 42–44 i det angripna beslutet bedömde kommissionen att inte heller de tyska tullmyndigheterna hade agerat försumligt i förfarandet för uppbörd i efterhand.
Kommissionen konstaterade i skäl 45 i det angripna beslutet att en eftergift av importtullen inte var motiverad eftersom det inte förelåg någon särskild situation enligt artikel 239 i tullkodexen. I skälen 48–52 i samma beslut tillade den att sökanden inte hade visat vederbörlig omsorg.
Det angripna beslutet delgavs sökanden den 4 september 2014.
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 12 november 2014.
Kommissionen inkom med sitt svaromål till tribunalens kansli den 17 februari 2015.
Den 2 april respektive den 18 maj 2015 inkom repliken och dupliken till tribunalens kansli.
På förslag av referenten beslutade tribunalen (andra avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet den 12 oktober 2016 och som en åtgärd för processledning i enlighet med artikel 89 i tribunalens rättegångsregler ställde den i skrivelse av den 19 oktober 2016 frågor till kommissionen och förelade den att inkomma med svar före den 3 november 2016. Kommissionen besvarade tribunalens frågor inom den utsatta fristen. Tribunalen förelade kommissionen bland annat att precisera innehållet i de rapporter över de årliga kontroller som den är skyldig att utföra enligt associeringsavtalet och att ange i vilka bilagor hos tribunalen resultaten från kontrollerna återfanns, samt i förekommande fall inkomma med kopior på dessa. Tribunalen förelade kommissionen att dessutom inkomma med meddelandet KOM(97) 402 av den 23 juli 1997, som sökanden hade hänvisat till i punkt 106 i sin ansökan. Slutligen frågade tribunalen kommissionen om någon undersökning hade gjorts av stämpelavtrycken och underskrifterna i de omtvistade varucertifikaten. Tribunalen efterfrågade resultatet av denna undersökning och, i förekommande fall, en förklaring till varför en sådan undersökning inte hade utförts.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 6 december 2016.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Sökanden har till stöd för sin talan åberopat en enda grund, om åsidosättande av artikel 239 i tullkodexen.
Genomförandet av artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen
Sökanden har gjort gällande att kommissionen gjorde en felaktig bedömning av villkoren för huruvida det föreligger en särskild situation och för omständigheter under vilka inga oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet är för handen i den mening som avses i artikel 905 i tillämpningsförordningen, i kombination med artikel 239 i tullkodexen.
Kommissionen har bestritt sökandens argument.
Artikel 905 i tillämpningsförordningen, där bestämmelsen i artikel 239 i tullkodexen klargörs och utvecklas – enligt vilken importtullar får återbetalas eller efterges i fall som följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller – utgör en generalklausul för skälighetsbedömning, som särskilt är avsedd att täcka undantagssituationer som inte kan hänföras till något av de fall som avses i artiklarna 900–904 i tillämpningsförordningen (dom av den 25 februari 1999, Trans-Ex-Import,
C‑86/97
,
EU:C:1999:95
, punkt
). Det följer av lydelsen i artikel 905 i tillämpningsförordningen att två kumulativa villkor måste vara uppfyllda för att återbetalning av importtull ska kunna ske. För det första ska det föreligga en särskild situation och för det andra ska inga oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kunna tillskrivas den berörde (dom av den 12 februari 2004, Aslantrans/kommissionen,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
, punkt
). Följaktligen räcker det att ett av dessa villkor inte är uppfyllt för att ansökan om återbetalning av importtull ska avslås (dom av den 5 juni 1996, Günzler Aluminium/kommissionen,
T‑75/95
,
EU:T:1996:74
, punkt
, och dom av den 12 februari 2004, Aslantrans/kommissionen,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
, punkt
).
Vid sin bedömning av huruvida omständigheterna i ett fall ger upphov till en särskild situation, där ingen uppenbar vårdslöshet och inga oriktigheter kan tillskrivas den berörda personen i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen, ska kommissionen ta ställning till samtliga relevanta sakuppgifter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 maj 1986, Oryzomyli Kavallas och Oryzomyli Agiou Konstantinou/kommissionen,
160/84
,
EU:C:1986:205
, punkt
).
I ett sådant fall som det förevarande där den betalningsskyldige till stöd för sin ansökan om återbetalning eller eftergift av importtull har gjort gällande att de lettiska och de tyska tullmyndigheterna samt kommissionen har åsidosatt sina skyldigheter avseende tillämpningen av associeringsavtalet, innebär denna skyldighet att kommissionen när den tar ställning till begäran ska ta hänsyn till samtliga omständigheter rörande de omtvistade certifikaten som den har fått kännedom om inom ramen för sin tillsyn och kontroll av att avtalet tillämpas på korrekt sätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Denna slutsats stöds för övrigt av artikel 904 c i tillämpningsförordningen, i vilken det föreskrivs att importtullar inte ska återbetalas eller efterges, om ”de enda grunder” som ansökan om återbetalning eller eftergift baserar sig på är ingivande av handlingar, som sedan visar sig vara falska, förfalskade eller ogiltiga för det ändamålet, för att erhålla förmånsbehandling i tullhänseende av varor som deklarerats för övergång till fri omsättning, även om dessa handlingar ingivits i god tro. Med andra ord innebär ingivande av falska, förfalskade eller ogiltiga certifikat inte i sig att det är fråga om en särskild situation, i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen (dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Däremot kan andra omständigheter som åberopas till stöd för en begäran om återbetalning eller eftergift av importtullar – exempelvis att kommissionen inte tillräckligt har kontrollerat att associeringsavtalet tillämpas på korrekt sätt – medföra att det kan anses vara fråga om en särskild situation (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Även om kommissionen har ett stort utrymme för eget skön vad gäller tillämpningen av artikel 239 i tullkodexen, får den inte undandra sig sin skyldighet att göra en avvägning mellan unionens intresse av att tullagstiftningen iakttas fullt ut, oavsett om det är fråga om unionens egna regler eller regler som är bindande för unionen, å ena sidan, och det intresse som en importör som har handlat i god tro har av att inte bära skador som överskrider den vanliga affärsrisken, å andra sidan (dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
)
Denna avvägning ingår som en del i syftet med artikel 239 i tullkodexen, vilken är en generalklausul för skälighetsbedömning. Kommissionen kan således, vid prövningen av en begäran om återbetalning eller eftergift av importtullar, inte nöja sig med att bedöma importörens och exportörens handlingar och beteenden. Kommissionen måste också, inom ramen för sin tillsyns- och kontrollskyldighet, bland annat beakta hur dess eget beteende har inverkat på den konkreta situationen i fråga (dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Eftersom villkoren i artikel 239 i tullkodexen är kumulativa ska inledningsvis det första villkoret prövas, om huruvida det finns en särskild situation, och därefter i förekommande fall det andra villkoret, om avsaknaden av oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet.
Villkoret att en särskild situation ska vara för handen
Sökanden har delat in den första delgrunden om åsidosättande av villkoret om en särskild situation i flera invändningar. Tribunalen bedömer emellertid att det är lämpligt att pröva invändningarna tillsammans.
Inledningsvis ska det erinras om att det redan slagits fast att tribunalen i varje enskilt fall måste undersöka de faktiska skyldigheter som åvilar myndigheterna i tredje land och kommissionen enligt den tillämpliga lagstiftningen för att bedöma om dessa myndigheter respektive kommissionen har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter på ett sätt som skulle kunna innebära att det förelåg en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juli 2002, Hyper/kommissionen,
T‑205/99
,
EU:T:2002:189
, punkt
).
Tribunalen noterar härvidlag att sökandens argument till stöd för den första delgrunden i huvudsak utgår från att de lettiska tullmyndigheterna faktiskt har utfärdat de omtvistade varucertifikaten. Till stöd för denna tes har sökanden redogjort för olika försummelser som de lettiska tullmyndigheterna skulle ha gjort sig skyldiga till. Sökanden gör sålunda gällande att dess särskilda situation följer av samtliga omständigheter i förevarande fall, däribland den försummelse som den tillskriver de lettiska tullmyndigheterna.
Sökanden har också gjort gällande att de tyska tullmyndigheterna har åsidosatt sina skyldigheter enligt tilläggsprotokollen i associeringsavtalet och enligt rådets förordning (EG) nr 515/97 av den 13 mars 1997 om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen (
EGT L 82, 1997, s. 1
). Vad närmare gäller innehållet i skrivelserna av den 7 april och den 7 maj 2003 och rapporterna från det tyska kontoret för tullutredningar, har sökanden hävdat att de tyska tullmyndigheterna lättvindigt har klassificerat de omtvistade varucertifikaten som ”falska”. Sökanden anser att de tyska tullmyndigheterna har underlåtit att klargöra omständigheterna såväl direkt hos den lettiska tullförvaltningen som genom Olaf.
Mot denna bakgrund har sökanden gjort gällande att kommissionen gjorde en uppenbart felaktig bedömning när den konstaterade att det inte förelåg någon särskild situation i förevarande fall. Sökanden har också gjort gällande att kommissionen har åsidosatt sin tillsynsskyldighet i den mening som avses i associeringsavtalet och att den borde ha agerat för att klargöra omständigheterna i förevarande fall i enlighet med vissa bestämmelser i avtalet.
Sökanden har bland annat framfört följande uppgifter och argument.
För det första har sökanden gjort gällande att stämpelavtrycken på de omtvistade varucertifikaten ”tydligt stämmer överens” med de stämpelavtryck som lettiska tullmyndigheter använder. Vidare visar undersökningarna av de varucertifikat som gavs in vid importen till Danmark att det i vart fall var sannolikt att stämpelavtrycken och underskrifterna på certifikaten var äkta.
För det andra hävdar sökanden att de lettiska tullmyndigheternas svar i samband med efterhandskontrollen var oriktiga och tvetydiga. Härvidlag har sökanden gjort gällande att den omständigheten att de lettiska tullmyndigheterna har angett att de omtvistade varucertifikaten var ”ogiltiga” visar att de deltog i utfärdandet av certifikaten. Sökanden anser det inte vara logiskt att de lettiska tullmyndigheterna uttalar sig om de omtvistade varucertifikatens giltighet samtidigt som de gör gällande att certifikaten inte fanns i deras register. Även om certifikaten inte fanns i de lettiska tullmyndigheternas register innebar detta inte att de var falska. Sökanden menar nämligen att de lettiska tullmyndigheterna inte var skyldiga att föra register. Det förklarades inte heller vad det var för register i svaren från de lettiska myndigheterna.
För det tredje kan tillförlitligheten av svaren från de lettiska tullmyndigheterna ifrågasättas, eftersom de undertecknades av den biträdande direktören R., som sedermera blev dömd för handlingar i tjänsten. Sökanden hänvisar härvidlag till artiklar i media enligt vilka R. och en annan person med hög befattning inom de lettiska tullmyndigheterna dömdes för brott i tjänsten.
Sökanden understryker även att det rådde ett korruptionsklimat inom den lettiska tullförvaltningen under den relevanta tidsperioden. I detta hänseende har bolaget åberopat flera rapporter från kommissionen, vilka omnämner förekomsten av korruption i Lettland (nedan kallade kommissionens rapporter).
För det fjärde har sökanden gjort gällande att det inte längre är möjligt att klargöra omständigheterna. Bolaget har anfört att de lettiska tullmyndigheterna inte har besvarat begäran från Olaf att inkomma med handlingar eller har gjort så för sent, vilket framgår av deras skriftväxling. Sökanden menar att de lettiska tullmyndigheterna uppsåtligen har förstört stämpelavtrycken i syfte att undanröja bevisningen om att de användes vid utfärdandet av de omtvistade varucertifikaten.
Sökanden menar vidare att den omständigheten att de lettiska tullmyndigheterna eller den lettiska åklagarmyndigheten inte inledde en utredning visar att de lettiska tullmyndigheterna var inblandade i utfärdandet av de omtvistade varucertifikaten.
Kommissionen har bestritt sökandens argument. Kommissionen hävdar i huvudsak att sökandens uppgifter inte visar att de lettiska tullmyndigheterna deltog i utfärdandet av de omtvistade varucertifikaten. Den anser vidare att den har uppfyllt sin skyldighet att utöva tillsyn och kontrollera den korrekta tillämpningen av associeringsavtalet. Kommissionen påstår, till skillnad från sökanden, att associeringsavtalet inte gjorde det möjligt för den att vidta åtgärder vid den lettiska tullförvaltningen som inbegriper pålitliga tulltjänstemäns tillsyn eller inrättandet av ett centralt system för att utfärda ursprungsintyg och anordnandet av särskilda undersökningar på plats för att säkerställa en god tillämpning av associeringsavtalet.
Kommissionen har inte bestritt att det finns en ”överensstämmelse” mellan stämpelavtrycken på de omtvistade varucertifikaten och de som användes av de lettiska tullmyndigheterna. Kommissionen har emellertid understrukit att undersökningarna av stämpelavtrycken och underskrifterna på de certifikat som gavs in vid importen till Danmark inte gjordes på de omtvistade varucertifikaten och var inte heller slutgiltiga. I stället visade de bara att det sannolikt rörde sig om äkta stämpelavtryck och underskrifter. Det kan inte dras någon slutsats om de omtvistade varucertifikatens äkthet utifrån likheterna mellan stämpelavtrycken och resultatet av undersökningen.
Vad gäller de lettiska tullmyndigheternas svar i samband med efterhandskontrollen menar kommissionen att de var tydliga och otvetydiga.
Vad gäller den omständigheten att den biträdande direktören vid de lettiska tullmyndigheterna R. har dömts understryker kommissionen att detta saknar samband med utfärdandet av de omtvistade varucertifikaten. Denna omständighet innebär således inte att de lettiska tullmyndigheterna har utfärdat eller har medverkat i utfärdandet av de omtvistade varucertifikaten. Kommissionen har även understrukit att de svar från de lettiska tullmyndigheterna som inkom senare och som hade undertecknats av en annan tulltjänsteman (se punkt 16 ovan) bekräftade R:s skrivelser.
Angående kommissionens rapporter om att det rådde ett korruptionsklimat inom de lettiska tullmyndigheterna, har kommissionen anfört att det därmed inte kan presumeras att de omtvistade varucertifikaten har utfärdats av de lettiska tullmyndigheterna. Vidare saknade den korruption som nämns i rapporterna samband med förmånsbehandlingen.
Slutligen menar kommissionen, till skillnad från sökanden, att de lettiska tullmyndigheterna har samarbetat väl med Olaf och de tyska tullmyndigheterna. De besvarade de tyska tullmyndigheternas och kommissionens begäran om upplysningar under efterhandskontrollen och under Olafs utredning i Lettland. Den skriftväxling som sökanden har åberopat visar att de lettiska tullmyndigheterna har besvarat frågorna inom skälig tid. Visserligen har de lettiska tullmyndigheterna angett att det inte var möjligt för dem att översända äkta stämpelavtryck, men det finns ingenting som tyder på att detta skulle bero på deras försök att dölja ett rättstridigt beteende.
Mot denna bakgrund menar kommissionen att de lettiska tullmyndigheterna har iakttagit associeringsavtalet och att de inom utsatt tid har skickat tillfredsställande svar till Olaf och de tyska tullmyndigheterna. Kommissionen har således inte haft anledning att göra vidare utredningar beträffande de omtvistade varucertifikaten. Kommissionen har också gjort gällande att den har iakttagit sin tillsynsskyldighet avseende en korrekt tillämpning av associeringsavtalet och har erinrat om att reglerna om varors ursprung vilar på ett ömsesidigt förtroende mellan myndigheterna i importmedlemsstaterna och de i exportstaten.
Likaså har de tyska tullmyndigheterna iakttagit sina skyldigheter. Kommissionen menar nämligen att de är bundna av de lettiska tullmyndigheternas svar i efterhandskontrollen. Det framgår även av en skrivelse från de tyska tullmyndigheterna som svar på en begäran från sökanden att de har klargjort omständigheterna.
Det ska erinras om att kommissionen, i egenskap av väktare av fördraget och av de avtal som har slutits med stöd av fördraget, är skyldig att se till att tredjeland korrekt uppfyller sina skyldigheter enligt ett avtal det har ingått med unionen, med hjälp av de kontrollinstrument som anges i avtalet eller i beslut som fattats enligt avtalet (se, för ett likande resonemang, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Denna skyldighet följer även av associeringsavtalet och tillhörande protokoll. I artikel 110 i associeringsavtalet föreskrivs att associeringsrådet, som består av ledamöter från kommissionen, Europeiska unionens råd och ledamöter som nominerats av Lettlands regering, ska övervaka avtalets genomförande. Det följer av artikel 113 i associeringsavtalet att varje part till associeringsrådet kan hänskjuta alla tvister avseende tillämpningen eller tolkningen av avtalet. Följande framgår dessutom av artikel 14, med rubriken ”Genomförande”, i protokoll 5 om ömsesidigt bistånd mellan de administrativa myndigheterna i tullfrågor:
”Förvaltningen av detta protokoll skall anförtros åt, å ena sidan de centrala tullmyndigheterna i Lettland och, å andra sidan, de behöriga enheterna inom [kommissionen] eller, i tillämpliga fall, tullmyndigheterna i Europeiska unionens medlemsstater. De skall, med hänsyn till regler om dataskydd, fatta beslut om alla praktiska åtgärder och arrangemang som är nödvändiga för protokollets tillämpning. De kan till associeringsrådet föreslå de ändringar av detta protokoll som de anser bör göras.”
Det ska även noteras att kommissionen har vissa befogenheter inom ramen för sin tillsyns- och kontrollskyldighet för en korrekt tillämpning av associeringsavtalet.
Kommissionen kan således enligt artikel 3.1 i protokoll 5 i associeringsavtalet begära att de lettiska tullmyndigheterna lämnar uppgifter som gör att kommissionen kan förvissa sig om att tullagstiftningen tillämpas på korrekt sätt (se, analogt, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Kommissionen kan enligt artikel 3.3 a i protokoll 5 i associeringsavtalet även begära att de lettiska tullmyndigheterna vidtar nödvändiga åtgärder för att övervaka fysiska eller juridiska personer vilka skäligen misstänks bryta eller ha brutit mot tullagstiftningen (se, analogt, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Dessutom kan kommissionens befullmäktigade tjänstemän, enligt artikel 7.3 och 7.4 i protokoll 5 i associeringsavtalet, i de lettiska tullmyndigheternas lokaler ta emot upplysningar om åtgärder som strider mot tullagstiftningen och närvara under samma myndigheters utredningar i Lettland med deras tillstånd och enligt de villkor dessa myndigheter föreskriver (se, analogt, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Detsamma gäller i övrigt för artikel 31.2 i protokoll 3 i associeringsavtalet, i dess lydelse enligt beslut nr 4/98 av associeringsrådet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Lettland, å andra sidan, av den 2 december 1998 om att anta de ändringar av protokoll nr 3 till Europaavtalet, vilka är inbegripna i beslut nr 1/97 av Gemensamma kommittén under avtalet om frihandel och handelsrelaterade frågor mellan gemenskapen, Europeiska atomenergigemenskapen och Europeiska kol- och stålgemenskapen å ena sidan, och Republiken Lettland, å andra sidan (
EGT L 6, 1999, s. 10
) (nedan kallat beslut nr 4/98). Däri anges följande: ”I syfte att sörja för att detta protokoll tillämpas på ett riktigt sätt ska [unionen] och Lettland genom de behöriga tullmyndigheterna bistå varandra vid kontrollen av att varucertifikaten EUR.1 och fakturadeklarationerna är äkta och att uppgifterna i dessa handlingar är riktiga” (se, analogt, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Det ankommer således på kommissionen att fullt ut använda sig av sina befogenheter enligt bestämmelserna i associeringsavtalet och besluten och protokollen om dess genomförande för att inte åsidosätta sin skyldighet att utöva tillsyn och kontrollera att avtalet tillämpas korrekt (se, analogt, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Denna skyldighet gör sig än mer gällande i förevarande fall då det finns uppgifter om att de lettiska tullmyndigheterna kan ha varit inblandade i utfärdandet av de omtvistade varucertifikaten, närmare bestämt om att
–
efterhandskontrollen av de omtvistade varucertifikaten inleddes till följd av Olafs utredning om import av linne i Danmark,
–
Olafs rapport visar att linnevävnaden under mycket kort tid låg i transit i ett lettiskt tullager i syfte att dölja de aktuella varornas ursprung,
–
undersökningen av stämpelavtrycken och underskrifterna på de varucertifikat som användes vid importen till Danmark efter Olafs rapport visar att det sannolikt rörde sig om äkta stämpelavtryck och underskrifter,
–
stämpelavtrycken på de omtvistade varucertifikaten uppvisar en stark likhet med de lettiska tullmyndigheternas äkta stämpelavtryck,
–
de lettiska tullmyndigheternas biträdande direktör R., som skrev under de omtvistade varucertifikaten och skrivelser i samband med efterhandskontrollen, dömdes för brott i tjänsten,
–
de lettiska tullmyndigheterna inte har kunnat visa de stämpelavtryck i original som användes av de berörda tullkontoren, det vill säga tullkontoren i Jelgava och i Bauska,
–
kommissionens rapporter visar att det rådde ett korruptionsklimat bland annat inom de lettiska tullmyndigheterna,
–
importen av linne från Lettland har stigit och överstigit landets produktionskapacitet.
Med beaktande av dessa uppgifter är svaren från de lettiska tullmyndigheterna otillräckliga för att avgöra om de omtvistade varucertifikaten var äkta eller falska. Det är visserligen riktigt, såsom kommissionen har påpekat, att sökandens uppgifter inte visar att de lettiska tullmyndigheterna deltog i utfärdandet av de omtvistade varucertifikaten. Med beaktande av samtliga uppgifter i punkt 75 ovan, finns det emellertid anledning att anta att kommissionen borde ha använt sig av sina befogenheter för den korrekta tillämpningen av associeringsavtalet och göra en mer ingående kontroll än den som gjordes i nu aktuellt mål.
Det ankom således på kommissionen att begära förtydliganden om de lettiska tullmyndigheternas undersökningar i syfte att klargöra omständigheterna i ärendet.
För det första borde kommissionen ha frågat vilka handlingar som motsvarade de nummer som angavs på de omtvistade varucertifikaten, huruvida underskrifterna på certifikaten tillhörde anställda vid de lettiska tullmyndigheterna, och, om så var fallet, huruvida dessa personer faktiskt hade skrivit under de omtvistade varucertifikaten.
För det andra framgår det av skriftväxlingen mellan Olaf och de lettiska tullmyndigheterna att tullmyndigheterna inte kunde inkomma med äkta stämpelavtryck avseende de omtvistade varucertifikaten av det skälet att de hade förstört dessa.
Även om de lettiska tullmyndigheterna inte var skyldiga att spara dem, är det emellertid så, att det är genom att översända prov på stämpelavtryck och underskrifter som använts av tullkontoren som det blir möjligt att effektivt övervaka att tullreglerna om förmånsbehandling iakttas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
Kommissionens skyldighet att se till att associeringsavtalet tillämpas korrekt medför ett krav att kommissionen och, som mellanmän, medlemsstaternas tullmyndigheter, vid varje tillfälle har tillgång till samtliga uppgifter som behövs för att göra en effektiv kontroll, varvid prover på stämpelavtryck och underskrifter klart utgör sådana uppgifter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2008, C.A.S./kommissionen,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punkt
).
I förevarande fall hade kommissionen emellertid inte tillgång till de stämpelavtryck som hade efterfrågats i efterhandskontrollen. Den frågade inte heller efter eller undersökte underskrifterna på de omtvistade varucertifikaten.
För det tredje finns det inga uppgifter i målet om huruvida de lettiska tullmyndigheterna gjorde kontroller hos exportörerna. Det erinras om att artikel 32.3 i protokoll 3 i associeringsavtalet, i dess lydelse enligt beslut nr 4/98, anger att tullmyndigheterna i exportlandet ska ”ha rätt att begära alla slags underlag och att göra alla slags kontroller av exportörens räkenskaper eller varje annan kontroll som de anser lämplig”. Kommissionen skulle därför ha frågat de lettiska tullmyndigheterna om en sådan kontroll hade gjorts och, om inte, varför; i synnerhet när det inte var möjligt att undersöka stämpelavtrycken och underskrifterna.
Det är visserligen så, att artikel 32.3 i protokoll 3 om definition av begreppet ursprungsprodukter och om metoder för administrativt samarbete i associeringsavtalet, inte anger i detalj hur exportlandet ska utföra en efterhandskontroll av varucertifikat. I bestämmelsen förutsätts emellertid, med beaktande av de ekonomiska följderna för importören och omständigheterna i förevarande fall, att kommissionen skulle ha försäkrat sig om att kontrollen gjordes på ett tillförlitligt och samvetsgrant sätt. Detta särskilt med hänsyn till följande i punkt 4 i Olafs rapport, med rubriken ”Slutsats”:
”Detta ärende visar än en gång att det vid komplicerade bedrägerier är lämpligare och effektivare att inte uteslutande förlita sig på tillämpliga administrativa förfaranden (efterhandskontrollen i förevarande fall), utan att söka klargöra samtliga omständigheter i ärendet på plats och i nära samarbete med de behöriga myndigheterna i berört tredjeland. Ett sådant tillvägagångssätt medför bland annat att de olika länderna får kunskap om det förfarande som är lämpligt för sådana utredningar och får kännedom om de uppgifter och handlingar som är nödvändiga för att klargöra och lagföra överträdelser i gemenskapen, i syfte att bättre kunna bedöma medlemsstaternas behov i liknande fall och följaktligen kunna genomföra sina egna utredningar.”
Det följer av samtliga dessa överväganden att kommissionen har åsidosatt sina skyldigheter vad avser tillsyn och kontroll av att associeringsavtalet tillämpas på korrekt sätt. Om kommissionen hade använt sig av sina befogenheter fullt ut enligt associeringsavtalet för den korrekta tillämpningen av avtalet, hade frågan huruvida de omtvistade varucertifikaten var äkta eller falska nämligen kunnat fastställas med större säkerhet.
Domstolen har redan slagit fast att systemet för administrativt samarbete – som införts i ett protokoll som, i en bilaga till ett avtal mellan unionen och en tredjestat, fastställer regler för varors ursprung – bygger på ett ömsesidigt förtroende mellan myndigheterna i importmedlemsstaterna och myndigheterna i exportstaten (se dom av den 15 december 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Med hänsyn till omständigheterna i förevarande fall (se punkt 75 ovan) borde kommissionen emellertid ha använt sig av sina befogenheter för den korrekta tillämpningen av associeringsavtalet oaktat de lettiska tullmyndigheternas svar i efterhandskontrollen. Kommissionen hade nämligen upplysningar som gav upphov till viktiga frågor om de omtvistade varucertifikatens ursprung.
Kommissionen kunde inte rätteligen ta ställning till förevarande fall utan svar på dessa frågor. De lettiska tullmyndigheternas svar i efterhandskontrollen utgjorde endast korta påståenden som kommissionen inte kunde lägga till grund för sin slutsats om huruvida tjänstemän vid de lettiska tullmyndigheterna hade medverkat till att utfärda de omtvistade varucertifikaten. Detsamma gäller bekräftelsen av det svar som de lettiska tullmyndigheterna tillsände sökanden (se punkt 16 ovan), avseende vilket handlingarna i målet visar att det inte byggde på någon egentlig omprövning av ärendet hos de lettiska tullmyndigheterna om de omtvistade varucertifikaten. Det framgår nämligen av svaret att ärendet redan hade översänts till Olaf.
Det ska härvidlag erinras om att kommissionen hade kunnat undersöka stämpelavtrycken och underskrifterna på de omtvistade varucertifikaten och i förekommande fall inhämta förtydliganden om hur efterhandskontrollen gick till, för att kunna avgöra om den hade tillräckliga uppgifter för att ta ställning till förevarande fall eller om den behövde undersöka saken närmare.
Kommissionen gjorde alltså fel när den i punkt 37 i det angripna beslutet konstaterade att den hade tillräckliga uppgifter för sin bedömning av situationen.
Kommissionen gjorde även fel när den i punkt 38 i det angripna beslutet angav att ”[den hade] iakttagit alla sina allmänna tillsynsskyldigheter enligt associeringsavtalet genom årliga kontroller, vars resultat [hade] publicerats i [kommissionens] rapporter”. Det ankom nämligen på kommissionen att vidta konkreta åtgärder i förevarande fall.
I detta hänseende underkänner tribunalen kommissionens argument om att det var de tyska tullmyndigheterna som ansvarade för utredningen om de omtvistade varucertifikaten och att de inte hade vänt sig till Olaf. Av handlingarna i målet framgår nämligen att kommissionen var underrättad om de tyska tullmyndigheternas utredning och att den därför hade kunnat efterfråga närmare undersökningar hos dem eller själv undersöka för att försäkra sig om att den var tillräckligt informerad om sökandens särskilda situation enligt artikel 239 i tullkodexen.
Den omständigheten att de nationella tullmyndigheter som har genomfört undersökningarna inte har vidtagit vissa undersökningsåtgärder innebär i alla händelser inte att kommissionen, i avsaknad av sådana åtgärder, kunde dra slutsatsen att sökanden inte befann sig i en särskild situation enligt artikel 239 i tullkodexen.
Av det ovan angivna följer att talan kan bifallas såvitt avser den första delgrunden om åsidosättande av villkoret om en särskild situation.
Eftersom villkoren i artikel 239 i tullkodexen är kumulativa ska tribunalen härefter pröva det andra villkoret, om avsaknaden av oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet.
Villkoret om att oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet inte kan tillskrivas importören
Sökanden har gjort gällande att den ingick avtalen med lettiska exportörer enligt gängse handelsbruk och att den därefter vidtog de omtvistade importerna. Sökanden har understrukit att bevisbördan för uppenbar vårdslöshet åvilar kommissionen.
Sökanden har även gjort gällande att den inte hade erfarenhet av importer från ett land som omfattades av en förmånsordning. Sökanden har däremot påpekat att den aldrig har påstått att bestämmelserna i associeringsavtalet, inbegripet protokoll och bilagor, var komplicerade och obegripliga för den. Sökanden noterar att den inte hade någon insyn i hur de behöriga lettiska tullmyndigheterna konkret tillämpade associeringsavtalet i sitt dagliga arbete. Den kände inte heller till om och i hur stor utsträckning kommissionen, i enlighet med sina skyldigheter, kontrollerade den korrekta tillämpningen av associeringsavtalet i Lettland. Sökanden har gjort gällande att den inte kände till eller hade något inflytande över de behöriga myndigheternas grova försummelser och underlåtenheter som senare konstaterades, och att beslutet om fastställande av tull inte var väntat.
Sökanden anser att den har visat vederbörlig omsorg. Bolaget menar att det inte tvivlade det minsta på att exporterna från Lettland, som företogs under förmånsordningen, var lagenliga och att det var därför som det straffrättsliga förfarandet mot två av bolagets direktörer för urkundsförfalskning och skatteundandragande visade sig sakna grund. Sökanden har i repliken bland annat anfört att beteckningen ”ursprung Ryssland” (”origin of Russia”) i en skrivelse om den importerade linnevävnaden med de omtvistade varucertifikaten inte visar att sökanden har varit uppenbart vårdslös. Kommissionen ska nämligen ha nämnt denna beteckning taget ur sitt sammanhang. Följesedlarna för de aktuella varorna gav inte upphov till tvivel om varornas lettiska ursprung. Vad gäller beteckningen ”ursprung Ryssland” i skrivelsen, är det fråga om ett fel av en anställd hos sökandebolaget. Sökanden menar också att beteckningen var vanligt förekommande i branschen för att ange en särskild kvalitet av linnevävnad.
Kommissionen menar att sökanden visste om att den linnevävnad den importerade ursprungligen kom från Ryssland och inte Lettland. Detta framgår av beslutet från Landgericht München (Regionala domstolen i München) av den 30 april 2009 i det straffrättsliga förfarandet mot sökandebolagets verkställande direktör. Sålunda kan sökanden tillskrivas en uppenbar vårdslöshet. Kommissionen kan inte uttala sig om riktigheten i sökandens förklaring om beteckningen ”ursprung Ryssland”. Den är i alla händelser av den uppfattningen att sökanden inte har visat vederbörlig omsorg. Detta eftersom sökanden inte kontrollerade varornas ursprung trots att den hade uppgifter som tydde på att varorna inte kom från Lettland ursprungligen, utan fortsatte att importera dessa och gjorde anspråk på tullbefrielse enligt förmånsordningen.
Tribunalen erinrar om att när tullmyndigheterna slår fast att det inte kan styrkas att den ekonomiska aktören har gjort sig skyldig till oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet, ankommer det på kommissionen, när den vill bortse från de nationella myndigheternas ställningstagande, att på grundval av relevanta faktiska omständigheter visa att denna aktör har varit uppenbart vårdslös (se dom av den 19 mars 2013, Firma Van Parys/kommissionen,
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
, punkt
och där angiven rättspraxis). I förevarande fall har de tyska tullmyndigheterna avslagit sökandens begäran om avskrivning av tullskulden, enbart med stöd av villkoret att en särskild situation ska vara för handen. Avslagsbeslutet överklagades därefter till Finanzgericht München (Skattedomstolen i München), som slog fast att sökanden inte hade brustit i sin omsorgsplikt (se punkt 20 ovan). Följaktligen är det kommissionen som har bevisbördan med tillämpning av ovannämnd rättpraxis.
Såsom det erinrats om ovan i punkt 40, ska kommissionen för prövningen av villkoren i artikel 239 i tullkodexen, jämförd med artikel 905.3 i tillämpningsförordningen, granska samtliga relevanta omständigheter, inbegripet sådana som avser den berörde aktörens handlande, bland annat vederbörandes yrkeserfarenhet, goda tro och den omsorg som denne har visat.
Enligt fast rättspraxis ska vid bedömningen av huruvida det föreligger uppenbar vårdslöshet i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen särskild hänsyn tas till komplexiteten av de bestämmelser som inte har iakttagits och som har gett upphov till tullskulden, samt den ekonomiska aktörens yrkeserfarenhet och den omsorg som denne har visat (se dom av den 27 september 2005, Common Market Fertilizers/kommissionen,
T‑134/03 och T‑135/03
,
EU:T:2005:339
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Mot bakgrund av dessa principer ska tribunalen pröva de omständigheter som kommissionen beaktade när den bedömde om det andra villkoret i artikel 239 i tullkodexen var uppfyllt.
Av det angripna beslutet framgår att sökanden enligt kommissionen hade brustit i sin omsorgsplikt, eftersom den hade importerat de aktuella varorna trots att den visste om att de inte hade lettiskt ursprung. I det angripna beslutet nämns även ett sammanträde i expertgruppen som hölls den 8 maj 2014 inom tullkodexkommittén, avdelning ”Tullskuld och garantier”, i enlighet med artikel 907 i tillämpningsförordningen, under vilket sökandens fall diskuterades (nedan kallat expertgruppens sammanträde). I det angripna beslutet anges att Lettland har intygat att den inte har utfärdat de omtvistade varucertifikaten och att det fanns ”starka” uppgifter för att de aktuella varorna inte hade lettiskt ursprung. Härvidlag hade de lettiska tullmyndigheterna under expertgruppens sammanträde angett att linnevävnaden transporterades i flera etapper enbart för att dölja varornas egentliga ursprung och för att använda transportdokument som hade utfärdats i Lettland i syfte att falskeligen intyga att varorna hade lettiskt ursprung.
Mot bakgrund av det ovan angivna har kommissionen inte gjort någon granskning av sökandens handlande. Beviset på att sökanden visste om att de importerade varorna inte hade lettiskt ursprung framgår nämligen inte av det angripna beslutet. Denna fråga är i övrigt huvudfrågan i målet, eftersom sökanden har gjort gällande att den inte visste om att de aktuella varorna inte hade lettiskt ursprung. Den omständigheten att bolaget har sökt komma i åtnjutande av förmånsordningen visar inte att det har varit uppenbart vårdslöst.
Inte heller visar de lettiska tullmyndigheternas förklaring under expertgruppens sammanträde att sökanden har handlat uppenbart vårdslöst. Det sammanträdet hölls nämligen den 8 maj 2014, det vill säga mer än tolv år efter den relevanta tidsperioden, vilket ger anledning att tvivla på att importvillkoren under den relevanta tidsperioden, och särskilt villkoren för sökandens import, faktiskt hade granskats i förevarande fall.
Den omständigheten att varorna låg i transit i tullager i Lettland, vilket de lettiska tullmyndigheterna ska ha anfört under expertgruppens sammanträde, saknar också betydelse eftersom detta endast angavs i Olafs rapport, det vill säga efter den relevanta tidsperioden. Vidare visar denna omständighet, om den anses styrkt, endast oegentligheter som kan tillskrivas såväl de lettiska tullmyndigheterna som sökanden eller andra berörda aktörer.
Kommissionen har i övrigt inte inkommit med några uppgifter som stöder eller gör det möjligt att pröva de lettiska tullmyndigheternas förklaring under expertgruppens sammanträde. Det ska i övrigt anges att det finns en identisk förklaring i skrivelsen av den 14 mars 2014 där kommissionen underrättar sökanden om sin avsikt att anta ett beslut som går sökanden emot (se punkt 22 ovan). I den skrivelsen hänvisar emellertid kommissionen inte till de lettiska tullmyndigheterna som källa, utan till beslutet från Finanzgericht München (Skattedomstolen i München) av den 30 april 2009, vilket i sin tur hänvisar till Olafs rapport.
Kommissionen har således inte styrkt i det angripna beslutet att sökanden har brustit i sin omsorg genom sitt handlande.
Kommissionen har till sitt försvar framställt argumentet att sökanden har varit uppenbart vårdslös på grund av att en av bolagets anställda hade använt beteckningen ”ursprung Ryssland” i en skrivelse. Detta utgör ett försök av kommissionen att i efterhand motivera det angripna beslutet och kan följaktligen inte godkännas av tribunalen. Enligt fast rättspraxis ska den berörde i princip, på samma gång, underrättas både om skälen för beslutet och om antagandet av den rättsakt som går vederbörande emot. En bristfällig motivering kan inte rättas till genom att den berörde underrättas om skälen för rättsakten under förfarandet vid unionsdomstolen (dom av den 26 november 1981, Michel/parlamentet,
195/80
,
EU:C:1981:284
, punkt
, dom av den 28 juni 2005, Dansk Rørindustri m.fl./kommissionen,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, punkt
, och dom av den 12 december 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/rådet,
T‑228/02
,
EU:T:2006:384
, punkt
).
Denna omständighet är i alla händelser i sig inte tillräcklig för att styrka att sökanden har varit uppenbart vårdslös.
Eftersom kommissionen inte har bevisat – såsom den rättspraxis som angivits ovan i punkterna 100 och 102 kräver – att sökanden inte har varit omsorgsfull och därmed visat sökandens uppenbara vårdslöshet, kan talan vinna bifall på den andra delgrunden avseende villkoret att importören inte får ha varit uppenbart vårdslös.
Mot bakgrund av det ovan angivna ska sökandens talan bifallas och det angripna beslutet följaktligen ogiltigförklaras.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i tribunalens rättegångsregler ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Sökanden har yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen har tappat målet, ska yrkandet bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (andra avdelningen)
följande:

1)
Kommissionens beslut C(2014) 4908 final av den 16 juli 2014 om avslag på Combaro SA:s begäran om att importtullar med ett belopp om 461415,12 euro ska efterges, ogiltigförklaras.

2)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Combaros rättegångskostnader.

Prek
Schalin
Costeira
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 19 juli 2017.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.