CELEX: 62020CJ0447
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95
Vlastné zdroje Európskej únie
Ochrana finančných záujmov Únie
Konanie o nezrovnalostiach
Článok 4
Prijatie administratívnych opatrení
Článok 3 ods. 1
Lehota na premlčanie konania
Uplynutie
Možnosť odvolávať sa na premlčanie v exekučnom konaní
Článok 3 ods. 2
Lehota na vykonanie
Uplatniteľnosť
Začiatok plynutia
Prerušenie a pozastavenie
Voľná úvaha členských štátov

Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 3 ods. 1 a 2 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov [Európskej únie] (
Ú. v. ES L 312, 1995, s. 1
; Mim. vyd. 01/001, s. 340).
Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP) [Inštitút pre financovanie poľnohospodárstva a rybolovu IP (IFAP)] a LM (C‑447/20), ako aj BD a Autoridade Tributária e Aduaneira (daňový a colný orgán, Portugalsko) (C‑448/20) vo veci vymáhania pomoci poskytnutej v rámci programu spolufinancovaného Európskym poľnohospodárskym usmerňovacím a záručným fondom (EPUZF) prostredníctvom daňovej exekúcie.
Právny rámec
Právo Únie
Tretie a štvrté odôvodnenie nariadenia č. 2988/95 stanovujú:
„… treba brániť vo všetkých oblastiach činom, ktoré poškodzujú finančné záujmy [Únie],
… účinnosť boja proti podvodom na finančných záujmoch [Únie] si vyžaduje prijatie spoločného právneho rámca pre všetky oblasti, ktoré sú upravené politikami [Únie].“
Podľa článku 1 tohto nariadenia:
„1.   Na účely ochrany finančných záujmov [Únie] sa týmto prijíma všeobecná úprava týkajúca sa jednotných kontrol a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo [Únie].
2.   ‚Nezrovnalosť‘ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva [Únie] vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu [Únie] alebo rozpočtov [ňou] spravovaných, buď zmenšením, alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene [Únie] alebo neoprávnenou výdajovou položkou.“
Článok 3 uvedeného nariadenia, ktorý sa nachádza v hlave I tohto nariadenia týkajúcej sa „všeobecných zásad“, znie:
„1.   Premlčacia doba konania je štyri roky od času spáchania nezrovnalosti uvedenej v článku 1 ods. 1 Odvetvové predpisy však môžu ustanoviť kratšie obdobie, ktoré však nesmie byť kratšie ako tri roky.
V prípade pokračujúcej alebo opakujúcej sa nezrovnalosti, premlčacia doba začína plynúť odo dňa, keď sa nezrovnalosť skončila. V prípade mnohoročných programov plynie premlčacia doba až do úplného skončenia programu.
Premlčacia doba sa prerušuje pri akomkoľvek akte príslušného orgánu, o ktorom je daná osoba upovedomená a týka sa vyšetrovania alebo právneho konania v súvislosti s nezrovnalosťou. Premlčacia doba začína plynúť znova po každom akte prerušenia.
Premlčanie sa však stane účinným najneskôr v deň, keď vyprší dvojnásobok premlčacej doby bez toho, aby príslušný orgán uložil sankciu, s výnimkou prípadu, keď bolo správne konanie prerušené v zmysle článku 6 ods. 1.
2.   Lehota na vykonanie rozhodnutia ukladajúceho správnu sankciu je tri roky. Toto obdobie sa začína dňom, keď sa rozhodnutie stáva konečným.
Prípady prerušenia premlčacej doby a prerušenia správneho konania sú upravené príslušnými ustanoveniami vnútroštátneho práva.
3.   Členské štáty si zachovávajú možnosť uplatňovať… dlhšie doby a lehoty ako tie, ktoré sú ustanovené v odsekoch 1 a 2 v tomto poradí.“
Hlava II toho istého nariadenia obsahuje pravidlá týkajúce sa „správnych opatrení a sankcií“, a to najmä v článku 4, ktorý stanovuje:
„1.   Je všeobecným pravidlom, že pri akejkoľvek nezrovnalosti sa neprávom získaná výhoda odníme:
…
2.   Uplatnenie opatrení uvedených v odseku 1 sa obmedzí na zrušenie poskytnutej výhody chody [zvýšenej –
neoficiálny preklad
], ak je tak ustanovené, úrok [o úrok, ktorý môže byť –
neoficiálny preklad
] určený na základe paušálnej sadzby.
…
4.   Opatrenia ustanovené v tomto článku sa nepovažujú za tresty.“
Portugalské právo
Decreto‑Lei n
o
163 A/2000 (zákonný dekrét č. 163‑A/2000) z 27. júla 2000 (
Diário da República
I, séria I‑A, č. 172 z 27. júla 2000), ktorý stanovuje najmä všeobecné vykonávacie pravidlá operačného programu „Poľnohospodárstvo a rozvoj vidieka“, vo svojom článku 11 ods. 1 stanovuje:
„[IFAP] môže jednostranne ukončiť zmluvy v prípade, ak príjemca nesplní niektorú z povinností, ktoré sa na neho vzťahujú, alebo ak z dôvodu, ktorý možno pripísať príjemcovi, nespĺňa alebo prestane spĺňať niektorú z podmienok požadovaných na účely poskytnutia pomoci.“
Článok 12 tohto zákonného dekrétu, nazvaný „Vrátenie pomoci a výdavkov“, stanovuje:
„1.   V prípade ukončenia zmluvy zo strany [IFAP] je príjemca povinný vrátiť sumy vybrané ako pomoc spolu so zákonnými úrokmi odo dňa poskytnutia uvedených súm, bez toho, aby bola dotknutá možnosť uplatniť ďalšie sankcie stanovené zákonom.
2.   Vrátenie pomoci stanovenej v predchádzajúcom odseku sa musí uskutočniť do pätnástich dní po oznámení o ukončení zmluvy, pričom príjemca musí byť o tejto skutočnosti výslovne informovaný.
…“
Podľa článku 15 uvedeného zákonného dekrétu:
„Osvedčenie o dlhu vydané [IFAP] je exekučným titulom.
…“
Código do Procedimento Administrativo (Správny poriadok) v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej (ďalej len „CPA“) vo svojom článku 163 s názvom „Relatívne neplatné akty a režim relatívnej neplatnosti“ stanovuje:
„1.   Správne akty, ktoré boli prijaté v rozpore s platnými právnymi zásadami alebo normami, za ktorých porušenie nie je stanovená iná sankcia, sú relatívne neplatné.
…
3.   Relatívne neplatné akty možno napadnúť na samotnom správnom orgáne alebo na príslušných správnych súdoch v zákonom stanovených lehotách.
…“
Článok 179 CPA, nazvaný „Vymáhanie peňažných záväzkov“, stanovuje:
„1.   Ak zo správneho aktu vyplýva povinnosť zaplatiť sumu právnickej osobe, ktorá sa spravuje verejným právom alebo takáto povinnosť vyplýva z jej príkazu, a táto suma nie je zaplatená dobrovoľne v stanovenej lehote, má to za následok začatie exekučného konania stanoveného v právnych predpisoch upravujúcich daňové konanie.
2.   Na účely ustanovení predchádzajúceho odseku príslušný orgán vydá v súlade s právnymi predpismi osvedčenie s povahou exekučného titulu, ktoré postúpi príslušnému orgánu správy daní spolu so správnym spisom.“
Článok 58 ods. 1 Código do Processo nos Tribunais Administrativos (Správny súdny poriadok) v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej (ďalej len „CPTA“) stanovuje:
„Pokiaľ zákon nestanovuje inak, podanie žaloby proti absolútne neplatným aktom nepodlieha časovej lehote, zatiaľ čo proti relatívne neplatným aktom sa žaloba musí podať v rámci týchto časových lehôt:
a)
jedného roka, v prípade návrhu prokurátora;
b)
tri mesiace v ostatných prípadoch.“
Článok 59 ods. 2 CPTA znie takto:
„Lehota na napadnutie správneho aktu, ktorú majú k dispozícii adresáti aktu, ktorým sa musí oznámiť, začína plynúť až odo dňa oznámenia dotknutej osobe alebo jej zástupcovi, ak si táto osoba zvolila tento spôsob zastupovania v konaní, alebo odo dňa posledného oznámenia, ak bol akt oznámený dotknutej osobe a jej zástupcovi, aj keď bol akt povinne zverejnený.“
Código de Procedimento e de Processo Tributário (Správny a súdny poriadok v daňových veciach) v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej vo svojom článku 148 ods. 2 stanovuje:
„V rámci daňového exekučného konania je v prípadoch a za podmienok uvedených v zákone možné vymáhať aj
a)
iné dlhy voči štátu a iným právnickým osobám, ktoré sa spravujú verejným právom, ktoré vyplývajú zo správneho aktu;
b)
vrátenia alebo doplatky platieb.“
Článok 204 tohto poriadku, nazvaný „Právny základ námietky proti exekúcii“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
„1.   Námietka proti exekúcii sa môže zakladať len na týchto dôvodoch:
…
d) premlčanie dlhu, ktorý je predmetom exekúcie.“
Decreto‑Lei n
o
155/92 (zákonný dekrét č. 155/92) z 28. júla 1992 (
Diário da República
I, séria I‑A, č. 172 z 28. júla 1992) vo svojom článku 40 ods. 2 v súvislosti s prerušením a pozastavením premlčacej lehoty dlhu stanovuje, že v prípade dlhu, ktorý sa riadi právnym režimom uplatniteľným na dlhy voči štátu, ktoré nemajú daňovú povahu „sa premlčacia lehota preruší a pozastaví za rovnakých podmienok ako premlčanie podľa občianskeho práva“.
Článok 323 Código Civil (Občiansky zákonník) stanovuje, že „premlčacia lehota sa prerušuje oznámením o začatí konania alebo súdnym oznámením akéhokoľvek aktu, ktorý priamo alebo nepriamo vyjadruje úmysel uplatniť toto právo, bez ohľadu na konanie, do ktorého tento akt patrí, a to aj vtedy, ak súd nemá právomoc“.
Spory vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
Pokiaľ ide o skutkové okolnosti vo veci C‑447/20, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania v tejto veci vyplýva, že 13. februára 2002 IFAP, nezávislý správny orgán, a LM uzavreli zmluvu o poskytnutí pomoci v rámci programu spolufinancovaného z EPUZF.
Je nesporné, že LM bez povolenia pristúpil k zmene schválenej investície. Dátum tejto zmeny nie je známy. Podľa LM došlo k nezrovnalosti pri plnení zmluvy 15. februára 2002.
Po viac ako štyroch rokoch IFAP, teda 26. februára 2006, zaslal LM list, z ktorého vyplýva, že má v úmysle upraviť výšku pomoci, ktorá mu bola poskytnutá. Potvrdenie o doručení tohto listu LM podpísal 1. marca 2006.
Po viac ako piatich rokoch, listom z 23. júna 2011 IFAP informoval LM o svojom rozhodnutí požadovať vrátenie finančnej pomoci poskytnutej 13. februára 2002.
Dňa 8. augusta 2012 bolo proti LM začaté daňové exekučné konanie, ktorého cieľom bolo vymáhať neoprávnene prijaté sumy.
Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Správny a daňový súd Porto, Portugalsko), na ktorý LM podal námietku proti daňovému exekučnému konaniu, rozsudkom z 23. októbra 2018 vyhovel tejto námietke z dôvodu, že lehota obmedzujúca stíhanie spornej nezrovnalosti uplynula.
Pokiaľ ide o skutkové okolnosti vo veci C‑448/20, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania v tejto veci vyplýva, že listom z 12. decembra 2006 IFAP informoval BD, že zistil nezrovnalosti pri plnení zmluvy o pridelení pomoci na regionálne operačné programy uzavretej 20. apríla 2004 a že k týmto nezrovnalostiam došlo pred 31. decembrom 2004.
Dňa 20. decembra 2006 BD podal sťažnosť.
Po viac ako štyroch rokoch bolo listom z 13. júla 2011 BD oznámené rozhodnutie IFAP jednostranne vypovedať zmluvu o pridelení spornej pomoci a požadovať vrátenie neoprávnene prijatých súm.
Po viac ako štyroch rokoch daňová správa začala 16. decembra 2015 daňové exekučné konanie proti BD na základe „osvedčenia o dlhu“ vydaného 1. decembra 2015 zo strany IFAP, ktoré slúži ako exekučný titul.
Tribunal Administrativo e Fiscal de Mirandela (Správny a daňový súd Mirandela, Portugalsko), na ktorý BD podal námietku proti daňovému exekučnému konaniu, rozsudkom zo 16. apríla 2018 vyhovel tejto námietke z dôvodu uplynutia lehoty štyroch rokov na začatie konania, ktorá začala plynúť 12. decembra 2006.
IFAP podal proti rozsudkom uvedeným v bodoch 23 a 28 tohto rozsudku žaloby na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Z návrhov na začatie prejudiciálneho konania v prejednávaných veciach vyplýva, že v prejednávanej veci IFAP prijal rozhodnutia o vymáhaní, ktorými uložil LM a BD povinnosť vrátiť neoprávnene získanú pomoc. Keďže tieto rozhodnutia neboli včas napadnuté na príslušnom správnom súde, nadobudli právoplatnosť.
Na účely vykonania rozhodnutí o vymáhaní portugalské právo umožňuje, aby IFAP využil súdne konanie nazvané „daňová exekúcia“. V tejto súvislosti LM a BD podali námietku proti daňovému exekučnému konaniu, pričom tvrdili, že rozhodnutia o vymáhaní, ktoré im boli adresované, boli prijaté po uplynutí lehoty na premlčanie správneho konania.
Podľa vnútroštátneho súdu je teda potrebné určiť, či námietka proti daňovej exekúcii predstavuje vhodný procesný prostriedok na rozhodnutie o premlčaní konania stanoveného v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95, a v prípade kladnej odpovede určiť lehotu uplatniteľnú na toto premlčanie a pravidlá jej počítania.
Tento súd zdôrazňuje, že spis, ktorý má k dispozícii, je neúplný, takže začiatok plynutia premlčacej lehoty nemožno presne určiť. Uvádza tiež, že nevie, či IFAP prijal iné akty než tie, ktoré sú uvedené vyššie, ktoré by mohli prerušiť premlčanie.
Za predpokladu, že námietka proti daňovej exekúcii nemôže byť založená na premlčaní konania, treba vyložiť článok 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95, ktorý stanovuje lehotu obmedzujúcu možnosť pristúpiť k nútenému vymáhaniu neoprávnene prijatých súm.
Pokiaľ ide o obsah portugalského práva, vnútroštátny súd uvádza, že námietka proti daňovej exekúcii umožňuje namietať premlčanie dlhu, čo zahŕňa overenie toho, či lehota stanovená veriteľovi na to, aby mohol od dlžníka platne požadovať zaplatenie riadne vzniknutého dlhu, je alebo nie je prekročená. Článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 naopak upravuje premlčaciu lehotu uplatniteľnú na konanie o prípadnom prijatí rozhodnutia o vymáhaní neoprávnene prijatej pomoci.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že podľa jeho názoru sa trojročná lehota stanovená v článku 3 ods. 2 tohto nariadenia na výkon takýchto rozhodnutí nezapočítava do premlčacej lehoty konania uvedenej v jeho článku 3 ods. 1.
Tento súd okrem toho uvádza, že rozhodnutie o vymáhaní musí byť napadnuté žalobou v lehote stanovenej na tento účel. Iba v tomto rámci portugalské právo umožňuje namietať nezákonnosť tohto rozhodnutia, vrátane najmä premlčania konania. Námietka proti daňovej exekúcii umožňuje rozhodnúť len o premlčaní dlhu a nie o premlčaní konania.
Podľa uvedeného súdu však uplynutie lehôt stanovených v článku 3 nariadenia č. 2988/95 môže spôsobiť nevymáhateľnosť pohľadávky vyplývajúcej z neoprávnene prijatej pomoci. Vnútroštátny súd sa teda pýta, či ustanovenia portugalského práva, podľa ktorých námietka proti daňovej exekúcii nemôže byť založená na premlčaní konania uvedeného v odseku 1 tohto článku, sú v súlade s právom Únie.
Okrem toho vnútroštátny súd uvádza, že portugalské právo stanovuje, že lehota uplatniteľná na výkon rozhodnutia o vymáhaní začína plynúť od jeho prijatia, zatiaľ čo článok 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 odkazuje na dátum, ku ktorému sa toto rozhodnutie stáva právoplatným.
Rovnako nie je isté, či prípady prerušenia a pozastavenia tejto lehoty, ktoré stanovuje portugalské právo, sú v súlade s požiadavkami nariadenia č. 2988/95. Oznámenie začatia exekučného konania dotknutej osobe totiž prerušuje lehotu na vymáhanie, ku ktorej treba pripočítať lehoty pozastavenia v prípade sťažnosti, žaloby, opravných prostriedkov alebo námietky, ak tieto procesné akty majú za následok prerušenie vymáhania dlhu. Takéto pozastavenie pretrváva až do prijatia právoplatného súdneho rozhodnutia, ktorým sa ukončuje exekučné konanie.
Za týchto podmienok Supremo Tribunal Administrativo (Najvyšší správny súd, Portugalsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky, ktoré sú v oboch prejednávaných veciach formulované rovnako:
„1.
Bráni článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá príjemcovi finančnej subvencie povinnosť podať správnu žalobu na príslušný súd proti aktu, ktorým sa nariaďuje vrátenie neoprávnene prijatých súm z dôvodu existencie nezrovnalosti, pretože v opačnom prípade, ak sa proti tomuto aktu nepodá žaloba včas (to znamená, ak príjemca včas neuplatní opravné prostriedky, ktoré mu poskytuje vnútroštátne právo), uvedený akt nadobudne právoplatnosť a v dôsledku toho sa môže požadovať vrátenie neoprávnene vyplatenej sumy v súlade s pravidlami a lehotami stanovenými vnútroštátnym právom?
2.
Bráni článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 riešeniu podľa vnútroštátneho práva, podľa ktorého sa príjemca finančnej subvencie nemôže dovolávať uplynutia lehoty štyroch alebo ôsmich rokov v exekučnom konaní začatom proti nemu z dôvodu, že preskúmanie tejto otázky je prípustné len v rámci žaloby o neplatnosť aktu, ktorým sa nariaďuje vrátenie neoprávnene prijatých súm z dôvodu konštatovania nezrovnalosti?
…
3.
[V prípade, že odpoveď na vyššie uvedené otázky je záporná, m]á sa premlčacia lehota troch rokov stanovená v článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 považovať za premlčaciu lehotu pohľadávky, ktorá vyplýva z aktu, ktorým sa požaduje vrátenie neoprávnene prijatých súm z dôvodu existencie nezrovnalostí vo financovaní? Začína uvedená lehota plynúť odo dňa prijatia tohto aktu?
…
4.
Bráni článok 3 nariadenia č. 2988/95 vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej lehota troch rokov stanovená pre premlčanie pohľadávky, ktorá vyplýva z aktu, ktorým sa požaduje vrátenie neoprávnene prijatých súm z dôvodu existencie nezrovnalostí vo financovaní, začína plynúť odo dňa prijatia tohto aktu a prerušuje sa oznámením o začatí konania na vymáhanie uvedených súm, pričom plynutie lehoty sa prerušuje až do prijatia konečného alebo právoplatného rozhodnutia, ktorým sa ukončuje konanie v prípadoch podania sťažnosti, opravných prostriedkov, žaloby alebo námietky, ak [tieto] konania majú za následok prerušenie vymáhania pohľadávky?“
Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 27. októbra 2020 boli veci C‑447/20 a C‑448/20 spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.
Listom zo 16. septembra 2021 kancelária Súdneho dvora zaslala vnútroštátnemu súdu žiadosť o vysvetlenie. V odpovedi na túto žiadosť vnútroštátny súd na jednej strane v súvislosti so začiatkom plynutia lehoty stanovenej v článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 uviedol, že z článku 160 CPA vyplýva, že rozhodnutie o uložení sankcie sa stáva konečným (účinným) dňom jeho oznámenia. Na druhej strane, pokiaľ ide o prípady prerušenia a pozastavenia tejto lehoty, vnútroštátny súd uviedol, že „pokiaľ ide o dlh, ktorý sa riadi právnym režimom uplatňujúcim sa na dlhy voči štátu, ktoré nemajú daňovú povahu“, z portugalského práva vyplýva, že „premlčacia lehota sa prerušuje a pozastavuje za rovnakých podmienok ako občianskoprávna lehota“ a že „z občianskeho práva, ktoré sa uplatňuje v prejednávanej veci, tiež vyplýva, že neexistujú dôvody na pozastavenie tejto premlčacej lehoty“, pričom potvrdzuje, že „premlčacia lehota sa prerušuje oznámením o začatí konania alebo súdnym oznámením aktu“.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej na účely napadnutia rozhodnutia o vymáhaní neoprávnene vyplatených súm, ktoré bolo prijaté po uplynutí premlčacej lehoty na začatie konania podľa tohto ustanovenia, je jeho adresát povinný pod hrozbou preklúzie namietať nesprávnosť tohto rozhodnutia v určitej lehote na príslušnom správnom súde a nemôže sa už brániť výkonu tohto rozhodnutia odvolávaním sa na tú istú nesprávnosť v rámci súdneho exekučného konania, ktoré bolo proti nemu začaté.
V prvom rade treba pripomenúť, že článok 1 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 zavádza „všeobecnú úpravu týkajúcu sa jednotných kontrol a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo [Únie]“, a to, ako vyplýva z tretieho odôvodnenia tohto nariadenia, s cieľom „brániť sa vo všetkých oblastiach činom, ktoré poškodzujú finančné záujmy [Únie]“ (rozsudky z 24. júna 2004, Handlbauer,
C‑278/02
,
EU:C:2004:388
, bod
, ako aj z 11. júna 2015, Pfeifer & Langen,
C‑52/14
,
EU:C:2015:381
, bod
).
Ako vyplýva z článku 4 ods. 1 tohto nariadenia, tieto správne opatrenia môžu spočívať, ako je to v konaniach vo veci samej, v odňatí neoprávnene získanej výhody.
Článok 3 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 stanovuje, pokiaľ ide o stíhanie nezrovnalostí, premlčaciu lehotu, ktorá sa uplatňuje najmä vo vzťahu k takýmto administratívnym opatreniam a ktorá začína plynúť od okamihu spáchania nezrovnalosti, ktorou sa podľa článku 1 ods. 2 tohto nariadenia rozumie „akékoľvek porušenie ustanovenia práva [Únie] vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu [Únie]…“ (rozsudok z 22. decembra 2010, Corman,
C‑131/10
,
EU:C:2010:825
, bod
a citovaná judikatúra).
Prijatím nariadenia č. 2988/95, a osobitne jeho článku 3 ods. 1 prvého pododseku, normotvorca Únie rozhodol vytvoriť jednotné pravidlo premlčania uplatniteľné v danej oblasti, prostredníctvom ktorého mienil jednak určiť minimálnu premlčaciu lehotu uplatňovanú vo všetkých členských štátoch a jednak vzdať sa možnosti stíhať nezrovnalosti poškodzujúce finančné záujmy Európskej únie po uplynutí štyroch rokov od okamihu, keď k tejto nezrovnalosti došlo (rozsudok z 5. marca 2019, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, bod
a citovaná judikatúra).
Z toho vyplýva, že od dátumu nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 2988/95 môže byť každá nezrovnalosť poškodzujúca finančné záujmy Únie v zásade a s výnimkou odvetví, pre ktoré stanovil normotvorca Únie kratšiu dobu, stíhaná príslušnými orgánmi členských štátov v lehote štyroch rokov (rozsudok z 5. marca 2019, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, bod
a citovaná judikatúra).
Okrem toho treba pripomenúť, že cieľom lehoty stanovenej v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 je zabezpečiť právnu istotu hospodárskych subjektov. Tieto subjekty totiž musia byť schopné určiť, ktoré z ich činností sú definitívne premlčané a ktoré môžu byť stále predmetom stíhania (rozsudok z 11. júna 2015, Pfeifer & Langen,
C‑52/14
,
EU:C:2015:381
, bod
).
Toto ustanovenie teda priznáva hospodárskym subjektom právo, z čoho vyplýva, že musia mať možnosť dovolávať sa premlčania konaní súvisiacich s nezrovnalosťou, aby sa mohli brániť proti uplatňovaniu správnych opatrení a sankcií voči nim.
V tejto súvislosti treba uviesť, že nariadenie č. 2988/95 nestanovuje opravné prostriedky na napadnutie rozhodnutí, ktorými sa ukladajú správne opatrenia a sankcie, ani súdy príslušné na ich prejednanie, a nestanovuje ani prekluzívnu alebo premlčaciu lehotu, po ktorej uplynutí tieto rozhodnutia, keďže neboli napadnuté na príslušnom súde, nadobúdajú konečnú povahu.
V prípade neexistencie právnej úpravy Únie v danej oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, za predpokladu, že takéto podmienky jednak nie sú menej výhodné ako podmienky vzťahujúce sa na obdobné žaloby vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a jednak nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity) (rozsudok z 12. februára 2008, Kempter,
C‑2/06
,
EU:C:2008:78
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci žiadna skutočnosť uvedená v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania neumožňuje domnievať sa, že trojmesačná lehota stanovená v článku 58 ods. 1 CPTA na účely napadnutia správneho rozhodnutia, ako sú rozhodnutia o vymáhaní incidenčne napadnuté vo veci samej, bola v rozpore so zásadou ekvivalencie, čo však prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
Pokiaľ ide o zásadu efektivity, Súdny dvor opakovane rozhodol, že stanovenie primeraných lehôt na podanie žalôb pod hrozbou preklúzie v zásade spĺňa požiadavku efektivity, keďže predstavuje uplatnenie základnej zásady právnej istoty. Tieto lehoty totiž nie sú takej povahy, aby viedli k praktickej nemožnosti alebo k neprimeranému sťaženiu výkonu práv, ktoré priznáva právny poriadok Únie, aj keď ich uplynutie, ako vyplýva z ich podstaty, spôsobuje úplné alebo čiastočné zamietnutie podanej žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. februára 2008, Kempter,
C‑2/06
,
EU:C:2008:78
, bod
, a zo 14. februára 2019, Nestrade,
C‑562/17
,
EU:C:2019:115
, bod
).
Vo vnútroštátnych právnych úpravách, ktoré patria do pôsobnosti práva Únie, sú to práve členské štáty, ktoré majú určiť lehoty, najmä vzhľadom na význam rozhodnutí, ktoré sa majú prijať, pre zúčastnené osoby, komplexnosť postupov a právnych predpisov, ktoré sa majú uplatniť, počet osôb, ktoré môžu byť dotknuté, a ďalšie verejné a súkromné záujmy, na ktoré treba prihliadnuť. S touto výhradou môžu členské štáty stanoviť dlhšie alebo kratšie lehoty (rozsudok z 21. decembra 2016, TDC,
C‑327/15
,
EU:C:2016:974
, bod
).
V tejto súvislosti sa zdá, že vnútroštátne ustanovenia, ako sú článok 58 ods. 1 a článok 59 ods. 2 CPTA, ktoré stanovujú, že adresát správneho rozhodnutia, akým sú rozhodnutia o vymáhaní incidenčne spochybnené v konaniach vo veci samej, má pod hrozbou preklúzie lehotu troch mesiacov od oznámenia tohto rozhodnutia na jeho napadnutie, nie sú v rozpore so zásadou efektivity.
Takáto lehota je totiž primeraná v rozsahu, v akom umožňuje dotknutej osobe posúdiť, či existujú dôvody na napadnutie rozhodnutia, ktoré sa jej týka, a prípadne pripraviť žalobu proti tomuto rozhodnutiu. Okrem toho začiatok plynutia lehoty od oznámenia aktu zaručuje, že dotknutá osoba sa nenachádza v situácii, keď táto lehota uplynula bez toho, aby vedela o jeho prijatí (pozri analogicky rozsudok z 11. septembra 2019, Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, bod
a
).
Okrem toho, pokiaľ ide o opravné prostriedky umožňujúce napadnúť také správne rozhodnutia, akými sú rozhodnutia o vymáhaní incidenčne spochybnené vo veciach samých, treba konštatovať, že povinnosť obrátiť sa na príslušný správny súd, akou je povinnosť stanovená v článku 163 ods. 3 CPA, nie je v zásade v rozpore so zásadami ekvivalencie a efektivity, ale predstavuje legitímny výkon procesnej autonómie členských štátov. Takáto povinnosť nemôže sama osebe viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie.
Platí však, že zásada právnej istoty je odvodená zo zásady ochrany legitímnej dôvery a vyžaduje jednak, aby právne pravidlá boli jasné a presné, a jednak, aby ich uplatnenie mohli osoby podliehajúce súdnej právomoci predvídať (rozsudky z 15. februára 1996, Duff a i.,
C‑63/93
,
EU:C:1996:51
, bod
, ako aj z 11. septembra 2019, Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, bod
).
V prejednávanej veci sa s výhradou overení, ktoré prislúchajú vnútroštátnemu súdu, predovšetkým nezdá, že by portugalské právo neumožňovalo osobám, ktorým je určené správne rozhodnutie, presne určiť súd príslušný na rozhodovanie o žalobách proti takémuto rozhodnutiu.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že s výhradou dodržania zásad ekvivalencie a efektivity nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej na účely napadnutia rozhodnutia o vymáhaní neoprávnene vyplatených súm, ktoré bolo prijaté po uplynutí premlčacej lehoty na začatie konania podľa tohto ustanovenia, je jeho adresát povinný pod hrozbou preklúzie namietať nesprávnosť tohto rozhodnutia v určitej lehote na príslušnom správnom súde a nemôže sa už brániť výkonu tohto rozhodnutia odvolávaním sa na tú istú nesprávnosť v rámci súdneho exekučného konania, ktoré bolo proti nemu začaté.
O prvej časti tretej otázky
Prvou časťou tretej otázky sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 vykladať v tom zmysle, že uplynutie lehoty, ktorú stanovuje, má za následok premlčanie dlhu, ktorý je predmetom rozhodnutia o vymáhaní.
O pôsobnosti uplatnenia článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95
Na úvod treba uviesť, že podľa znenia článku 3 ods. 2 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95 je lehota na vykonanie rozhodnutia ukladajúceho „správnu sankciu“ tri roky.
V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodu 46 tohto rozsudku, vnútroštátne rozhodnutia, ktoré sa majú vykonať, neukladajú sankciu, ale ukladajú správne opatrenie, a to vymáhanie neoprávnene prijatej pomoci. Preto je potrebné preskúmať, či sa článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 uplatňuje aj na takéto rozhodnutia.
Podľa ustálenej judikatúry je pri výklade ustanovenia práva Únie nutné vziať do úvahy nielen jeho doslovné znenie, ale aj vzájomný kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (rozsudok z 3. septembra 2015, Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, bod
).
Pokiaľ ide v prvom rade o kontext článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95, treba pripomenúť, že v znení štvrtého pododseku článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 je uvedené premlčanie „sankcie“, čo by mohlo znamenať, že tento pododsek sa má uplatňovať len na stíhanie nezrovnalostí vedúcich k uloženiu správnej sankcie v zmysle článku 5 tohto nariadenia (rozsudok z 3. septembra 2015, Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, bod
).
Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že táto analýza textu nie je presvedčivá a že vzhľadom na systematiku, ako aj cieľ článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 sa premlčacia doba konania, ktorú stanovuje, uplatňuje tak na nezrovnalosti vedúce k uloženiu správnej sankcie v zmysle článku 5 tohto nariadenia, ako aj na nezrovnalosti, ako sú tie, ktoré sú uvádzané na podporu žalôb vo veci samej, ktoré sú predmetom správneho opatrenia spočívajúceho v odňatí neoprávnene získanej výhody v súlade s článkom 4 uvedeného nariadenia. Z toho vyplýva, že na účely uplatnenia článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 nie je potrebné rozlišovať medzi správnou sankciou a správnym opatrením (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2015, Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, body
až
a citovanú judikatúru).
Toto konštatovanie platí aj v prípade pôsobnosti článku 3 ods. 2 tohto nariadenia.
Na jednej strane treba totiž uviesť, že článok 3 nariadenia č. 2988/95 sa nachádza v jeho prvej hlave, ktorá upravuje „všeobecné zásady“ jeho uplatňovania. Tento článok sa teda má uplatniť na všetky nástroje stanovené v hlave II uvedeného nariadenia, teda správne opatrenia a sankcie.
Na druhej strane treba uviesť, že predmet odsekov 1 a 2 článku 3 nariadenia č. 2988/95 je rovnaký, a to stanovenie pravidiel týkajúcich sa lehôt uplatniteľných na konania o nezrovnalostiach a na výkon rozhodnutí, ktoré sú prípadne prijaté v nadväznosti na ne, čo svedčí v prospech ich koherentného výkladu.
Okrem toho výklad článku 3 nariadenia č. 2988/95, podľa ktorého sa normotvorca Únie vo svojom odseku 2 obmedzil len na stanovenie lehoty na výkon rozhodnutí ukladajúcich správnu sankciu, zatiaľ čo v odseku 1 tohto článku stanovil pravidlá premlčania, ktoré sa uplatňujú na konania, ktoré môžu viesť k prijatiu rozhodnutí ukladajúcich nielen takéto sankcie, ale aj správne opatrenia, by bol nekoherentný. Viedol by k tomu, že právo Únie neurčuje len lehotu na vykonanie správnych opatrení, čo by bolo v rozpore s cieľom uvedeného článku 3, ako aj so všeobecnou štruktúrou systému premlčania, ktorý tento článok zaviedol (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2015, Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, bod
).
Vzhľadom na to, že premlčacie lehoty stanovené v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 sa vzťahujú tak na rozhodnutia týkajúce sa správnych sankcií, ako aj na rozhodnutia týkajúce sa správnych opatrení, treba na účely zabezpečenia koherencie systému premlčania stanoveného v článku 3 tohto nariadenia dospieť k záveru, že lehota na vykonanie uvedená v odseku 2 tohto článku sa taktiež vzťahuje na tieto dva druhy rozhodnutí.
Je potrebné dodať, že z článku 5 uvedeného nariadenia vyplýva, že sankcie, ktoré sú v ňom uvedené, sa týkajú nezrovnalostí spáchaných úmyselne alebo z nedbanlivosti, ktoré v zásade predstavujú obzvlášť závažné nezrovnalosti. Bolo by však nekoherentné vykladať článok 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 v tom zmysle, že stanovuje lehotu na vykonanie len pre rozhodnutia týkajúce sa takýchto sankcií, a nie pre rozhodnutia týkajúce sa správnych opatrení upravených v článku 4 toho istého nariadenia, ktoré sa tiež uplatňujú na prípady menej závažných nezrovnalostí.
Pokiaľ ide v druhom rade o cieľ nariadenia č. 2988/95, treba uviesť, že vyžaduje aj jednotný výklad článku 3 ods. 1 a 2 tohto nariadenia.
Na jednej strane totiž, ako bolo pripomenuté v bode 45 tohto rozsudku, článok 1 nariadenia č. 2988/95 zavádza všeobecné pravidlá jednotných kontrol a správnych opatrení a sankcií týkajúcich sa nezrovnalostí v súvislosti s právom Únie, ako to vyplýva z tretieho odôvodnenia tohto nariadenia, s cieľom bojovať proti poškodzovaniu finančných záujmov Únie vo všetkých oblastiach.
V tejto súvislosti uvedené nariadenie svojím článkom 3 poskytuje koherentný rámec systému premlčania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2015, Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, bod
). Takýto koherentný rámec prispieva k účinnosti boja proti podvodom poškodzujúcim finančné záujmy Únie, ktorý, ako vyplýva zo štvrtého odôvodnenia uvedeného nariadenia, vyžaduje vytvorenie spoločného právneho rámca pre všetky oblasti, na ktoré sa vzťahujú politiky Únie.
Koherencia takéhoto systému preto vyžaduje, aby sa pôsobnosť článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 nevykladala užším spôsobom ako pôsobnosť odseku 1 tohto článku.
Na druhej strane, ako bolo pripomenuté v bode 50 tohto rozsudku, cieľom lehoty uvedenej v odseku 1 tohto článku je zabezpečiť právnu istotu hospodárskych subjektov. Tieto subjekty musia byť schopné určiť, ktoré z ich činností sú definitívne premlčané a ktoré môžu byť stále predmetom stíhania.
Odsek 2 uvedeného článku sleduje rovnaký cieľ právnej istoty. Umožňuje tak hospodárskym subjektom určiť, či rozhodnutie prijaté po začatí konania proti nezrovnalosti možno ešte vykonať. Vzhľadom na tento cieľ je výklad tohto ustanovenia, podľa ktorého je potrebné rozlišovať medzi rozhodnutiami ukladajúcimi správne opatrenia a rozhodnutiami stanovujúcimi správne sankcie, pokiaľ ide o uplatniteľnosť lehoty na vykonanie, umelý a nemožno ho odôvodniť.
Treba ešte uviesť, že domnievať sa, že minimálne lehoty uvedené v článku 3 ods. 1 a 2 nariadenia č. 2988/95, ktorých dĺžka trvania je v zásade dostatočná na to, aby vnútroštátne orgány mohli stíhať nezrovnalosť poškodzujúcu finančné záujmy Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. septembra 2014, Cruz & Companhia,
C‑341/13
,
EU:C:2014:2230
, bod
), sa uplatňujú tak na rozhodnutia týkajúce sa prijatia správnych opatrení, ako aj na rozhodnutia týkajúce sa správnych sankcií, prispieva k zabezpečeniu všeobecnej povinnosti náležitej starostlivosti, ktorú má vnútroštátny správny orgán pri overovaní správnosti platieb, ktoré uskutočňuje a ktoré zaťažujú rozpočet Únie, čo znamená, že tento orgán musí bezodkladne prijať opatrenia určené na nápravu nezrovnalostí (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2015, Pfeifer & Langen,
C‑52/14
,
EU:C:2015:381
, bod
).
Pokiaľ ide o článok 4 ods. 4 nariadenia č. 2988/95, ktorý stanovuje, že správne opatrenia „sa nepovažujú za sankcie“, treba uviesť, že cieľom tohto spresnenia je len zdôrazniť, že správne opatrenia nemajú represívnu povahu, pretože spôsobujú len zrušenie neoprávnene získanej výhody (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. mája 2016, Județul Neamț a Județul Bacău,
C‑260/14 a C‑261/14
,
EU:C:2016:360
, bod
). Naopak nemôže odôvodniť rozdielne zaobchádzanie so správnymi opatreniami a sankciami z hľadiska lehôt stanovených v článku 3 tohto nariadenia, keďže tieto dva nástroje môžu mať vplyv na majetok dotknutých osôb.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že článok 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 sa týka tak správnych sankcií v zmysle článku 5 ods. 1 tohto nariadenia, ako aj správnych opatrení v zmysle článku 4 ods. 1 uvedeného nariadenia, ktoré možno prijať s cieľom ochrany finančných záujmov Únie.
O účinkoch uplynutia lehoty stanovenej v článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95
Pokiaľ ide o položenú otázku, treba uviesť, že vnútroštátny súd sa pýta Súdneho dvora na povahu lehoty stanovenej v článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95. Snaží sa zistiť, či žalovaní vo veci samej môžu namietať proti výkonu rozhodnutí o vymáhaní pohľadávok, ktoré im boli adresované. Podľa vnútroštátneho súdu, ak by Súdny dvor rozhodol, že uplynutie lehoty stanovenej v článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 spôsobuje premlčanie dlhu, ktorý je predmetom týchto rozhodnutí, žalovaní vo veci samej by mali na základe portugalského práva k dispozícii dôvod namietať proti nútenému vymáhaniu predmetného dlhu. Okrem toho treba uviesť, že vnútroštátny súd neuviedol ustanovenie, podľa ktorého by v portugalskom práve bolo možné uplatniť dlhšiu lehotu na vykonanie, než je lehota stanovená v článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95, v súlade s možnosťou, ktorú majú členské štáty podľa článku 3 ods. 3 tohto nariadenia.
Po tomto spresnení treba pripomenúť, že ako vyplýva z preskúmania pôsobnosti článku 3 ods. 2 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95, tento článok stanovuje, že lehota na vykonanie rozhodnutí, ktorými sa ukladá opatrenie alebo správna sankcia, je tri roky. Z toho vyplýva, že bez toho, aby bola dotknutá možnosť, ktorú majú členské štáty podľa článku 3 ods. 3 tohto nariadenia, po uplynutí lehoty stanovenej v odseku 2 prvom pododseku tohto článku takéto rozhodnutia už nemožno vykonať.
Pokiaľ ide konkrétne o rozhodnutie, ktoré obsahuje správne opatrenie, ktoré ukladá jeho adresátovi povinnosť vrátiť neoprávnene prijatú sumu, uplynutie uvedenej lehoty má za následok, že predmetnú sumu už nemožno vymáhať prostredníctvom núteného výkonu rozhodnutia. Adresát tohto rozhodnutia teda prípadne môže namietať voči exekučným konaniam.
V tejto súvislosti prípadná neexistencia dôvodu námietky upraveného právom členského štátu v takomto prípade nemôže brániť tomu, aby sa adresát rozhodnutia o vymáhaní neoprávnene získaných súm odvolával na uplynutie lehoty na vykonanie stanovenej v článku 3 ods. 2 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95.
Ustanovenia nariadení totiž majú z dôvodu svojej povahy a funkcie v systéme prameňov práva Únie vo všeobecnosti vo vnútroštátnych právnych poriadkoch bezprostredný účinok bez toho, aby vnútroštátne orgány museli prijať vykonávacie opatrenia (rozsudky z 24. júna 2004, Handlbauer,
C‑278/02
,
EU:C:2004:388
, bod
, ako aj z 28. októbra 2010, SGS Belgium a i.,
C‑367/09
,
EU:C:2010:648
, bod
).
Niektoré ustanovenia nariadenia však vyžadujú prijatie vykonávacích opatrení členskými štátmi (rozsudky z 24. júna 2004, Handlbauer,
C‑278/02
,
EU:C:2004:388
, bod
, ako aj z 28. októbra 2010, SGS Belgium a i.,
C‑367/09
,
EU:C:2010:648
, bod
).
To však nemôže byť prípad článku 3 ods. 2 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95. Hoci je pravda, že druhý pododsek tohto odseku stanovuje, že členské štáty majú vo svojom vnútroštátnom práve stanoviť prípady prerušenia a pozastavenia plynutia lehoty na vykonanie, ak takéto prípady prerušenia alebo pozastavenia neexistujú, prestali existovať alebo neboli uplatnené včas, uplynutie tejto lehoty nevyhnutne vedie k nemožnosti pristúpiť k nútenému výkonu rozhodnutia o vymáhaní neoprávnene prijatých súm.
Toto konštatovanie nemôže byť vyvrátené článkom 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95. Aj keď členské štáty využijú možnosť uplatniť dlhšiu lehotu na vykonanie rozhodnutia, ako je lehota stanovená v odseku 2 tohto článku 3, uplynutie takto predĺženej lehoty znemožní aj vykonanie rozhodnutia o vymáhaní neoprávnene prijatých súm.
Za týchto okolností na účely užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu na otázku, či adresáti rozhodnutí o vymáhaní neoprávnene prijatých súm sa môžu brániť proti ich nútenému výkonu po uplynutí lehoty stanovenej v článku 3 ods. 2 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95, nie je potrebné určiť, či uplynutie tejto lehoty spôsobuje aj premlčanie dlhu, ktorý je predmetom týchto rozhodnutí.
Vzhľadom na už vyššie uvedené treba na prvú časť tretej otázky odpovedať tak, že článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že má okamžitý účinok vo vnútroštátnych právnych poriadkoch bez toho, aby vnútroštátne orgány museli prijať vykonávacie opatrenia. Z toho vyplýva, že adresát rozhodnutia o vymáhaní neoprávnene prijatých súm musí mať v každom prípade právo namietať uplynutie lehoty na vykonanie stanovenej v článku 3 ods. 2 prvom pododseku tohto nariadenia alebo prípadne predĺženej lehoty na vymáhanie podľa článku 3 ods. 3 tohto nariadenia, aby sa mohol brániť proti vymáhaniu týchto súm.
O druhej časti tretej otázky a prvej časti štvrtej otázky
Druhou časťou tretej otázky, ako aj prvou časťou štvrtej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že lehota na vykonanie, ktorú zavádza, začína plynúť od prijatia rozhodnutia ukladajúceho vrátenie neoprávnene prijatých súm.
Pokiaľ ide o začiatok plynutia lehoty stanovenej v článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95, z preskúmania pôsobnosti prvého pododseku tohto ustanovenia, ako aj z jeho znenia vyplýva, že táto lehota plynie odo dňa, keď sa rozhodnutie, ktorým sa ukladá správne opatrenie alebo sankcia, stáva konečným.
Okrem toho treba pripomenúť, ako vyplýva z bodu 88 tohto rozsudku, že ustanovenia nariadenia majú z dôvodu ich povahy a funkcie v systéme prameňov práva Únie vo všeobecnosti okamžitý účinok vo vnútroštátnych právnych poriadkoch bez toho, aby vnútroštátne orgány museli prijať vykonávacie opatrenia.
Je nesporné, že členské štáty môžu prijímať vykonávacie opatrenia k nariadeniu v prípade, ak tieto opatrenia neobmedzujú jeho priamu uplatniteľnosť, nezastierajú jeho povahu ako aktu práva Únie a spresňujú, že sa nimi vykonáva voľná úvaha v rozsahu vymedzenom týmto nariadením, pričom zostávajú v medziach stanovených jeho ustanoveniami [rozsudok z 25. novembra 2021, Finanzamt Österreich (Rodinné prídavky pre rozvojového pracovníka),
C‑372/20
,
EU:C:2021:962
, bod
a citovaná judikatúra].
Keďže však článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 stanovuje, že lehota, ktorú stanovuje, plynie odo dňa, keď sa „rozhodnutie stáva konečným“, členským štátom neponecháva nijakú mieru voľnej úvahy. Toto ustanovenie teda bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že lehota na vykonanie začína plynúť od samotného prijatia rozhodnutia, ktorým sa nariaďuje vrátenie neoprávnene prijatých súm predtým, ako sa toto rozhodnutie stalo konečným.
Okrem toho z odpovede vnútroštátneho súdu na žiadosť o vysvetlenie uvedenú v bode 43 tohto rozsudku vyplýva, že tento súd sa domnieva, že podľa portugalského práva rozhodnutie ukladajúce vymáhanie neoprávnene prijatých súm sa stáva „účinným“ a „konečným“ v momente jeho oznámenia.
Je určite pravda, že v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ Súdny dvor nemá právomoc vyjadrovať sa k výkladu vnútroštátneho práva, pretože táto úloha prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu [rozsudok z 30. januára 2020, Generics (UK) a i.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
, bod
]. Nič to však nemení na tom, že má právomoc vykladať článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95, a teda spresniť rozsah pojmu „konečné rozhodnutie“ v zmysle tohto ustanovenia.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z požiadaviek jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a pôsobnosť, si v zásade vyžaduje v celej Európskej únii samostatný a jednotný výklad (rozsudok z 25. januára 2017, van Vemde,
C‑582/15
,
EU:C:2017:37
, bod
).
Tak je to v prípade článku 3 ods. 2 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95, ktorý neobsahuje nijaký odkaz na právo členských štátov a ktorý výslovne stanovuje, že lehota, ktorú zavádza, začína plynúť odo dňa, keď sa „rozhodnutie stáva konečným“.
V tejto súvislosti, hoci znenie článku 3 ods. 2 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95 nie je jednoznačné, odkaz v tomto ustanovení na rozhodnutie, ktoré sa stalo konečným, svedčí v prospech výkladu, podľa ktorého sa toto ustanovenie týka posledného rozhodnutia prijatého v rámci správneho konania, a teda vedie k tomu, že povinnosť vrátiť neoprávnene prijaté sumy alebo uloženie správnej sankcie sú konečné, a teda nenapadnuteľné (pozri analogicky rozsudok z 25. januára 2017, van Vemde,
C‑582/15
,
EU:C:2017:37
, bod
).
Treba sa teda domnievať, že článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 sa týka rozhodnutia, ktoré nadobúda konečnú povahu buď po uplynutí primeraných lehôt na podanie opravného prostriedku stanovených vnútroštátnym právom, alebo vyčerpaním opravných prostriedkov.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú časť tretej otázky, ako aj na prvú časť štvrtej otázky odpovedať tak, že článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že lehota na vykonanie, ktorú zavádza, začína plynúť od prijatia rozhodnutia ukladajúceho vrátenie neoprávnene prijatých súm, pretože táto lehota musí začať plynúť odo dňa, keď sa toto rozhodnutie stáva konečným, to znamená po uplynutí lehôt na podanie opravného prostriedku alebo vyčerpaním opravných prostriedkov.
O druhej časti štvrtej otázky
Druhá časť štvrtej otázky sa týka prerušenia a pozastavenia lehoty na vykonanie uvedenej v článku 3 ods. 2 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95.
Na úvod treba pripomenúť, že v odpovedi na žiadosť o vysvetlenie uvedenej v bode 43 tohto rozsudku vnútroštátny súd potvrdil, že oznámenie začatia konania na vymáhanie dlhu, ktorý je predmetom rozhodnutia o vymáhaní, prerušuje plynutie tejto lehoty na vymáhanie.
Naproti tomu na rozdiel od toho, čo vyplýva zo znenia štvrtej otázky týkajúcej sa prípadov pozastavenia lehoty na vykonanie uvedenej v článku 3 ods. 2 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95, vnútroštátny súd potvrdil, že „z občianskeho práva uplatniteľného v prejednávanej veci tiež vyplýva, že neexistujú dôvody na pozastavenie plynutia tejto lehoty“. Vysvetlenie týkajúce sa tohto zjavného rozporu chýba.
Za týchto okolností Súdny dvor nemôže s istotou určiť stav portugalského práva, pokiaľ ide o prípady, v ktorých je pozastavená lehota na vykonanie uvedená v článku 3 ods. 2 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95. Predovšetkým nie je jasné, či námietka proti exekučnému konaniu, o ktoré ide vo veciach samých, spôsobuje pozastavenie tejto lehoty. Súdny dvor preto nemôže poskytnúť užitočnú odpoveď na položenú otázku v rozsahu, v akom sa táto otázka týka tohto aspektu.
Treba teda konštatovať, že druhou časťou štvrtej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa druhý pododsek odseku 2 článku 3 nariadenia č. 2988/95 má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej je lehota na vykonanie rozhodnutia stanovená v prvom pododseku tohto odseku prerušená oznámením začatia konania na vymáhanie dlhu, ktorý je predmetom rozhodnutia o vymáhaní.
V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 3 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 2988/95 stanovuje, že členské štáty majú na základe ich vnútroštátneho práva určiť prípady prerušenia a pozastavenia plynutia lehoty na vykonanie stanovenej v prvom pododseku tohto odseku.
Okrem toho na rozdiel od článku 3 ods. 1 štvrtého pododseku nariadenia č. 2988/95, ktorý stanovuje absolútnu hranicu uplatňujúcu sa na premlčanie konaní v súvislosti s nezrovnalosťou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2015, Pfeifer & Langen,
C‑52/14
,
EU:C:2015:381
, bod
), odsek 2 tohto článku takúto hranicu neobsahuje.
Členské štáty si tak zachovávajú širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o určenie prípadov prerušenia a pozastavenia plynutia lehoty na vykonanie uvedenej v článku 3 ods. 2 nariadenia č. 2988/95.
V tomto rámci sú však povinné dodržiavať obmedzenia, ktoré ukladá právo Únie, v tom zmysle, že pravidlá stanovené vnútroštátnym právom nemôžu viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu vymáhania neoprávnenej pomoci a že uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy sa musí uskutočniť nediskriminačným spôsobom vo vzťahu ku konaniam, ktorých cieľom je rozhodnúť o vnútroštátnych sporoch rovnakého druhu (pozri analogicky rozsudok z 20. decembra 2017, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse,
C‑516/16
,
EU:C:2017:1011
, bod
).
Okrem toho sú členské štáty povinné dodržiavať zásady proporcionality a právnej istoty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. marca 2017, Glencore Céréales France,
C‑584/15
,
EU:C:2017:160
, bod
).
Pokiaľ ide o zásadu proporcionality, dĺžka uplatniteľnej premlčacej lehoty a lehoty na vykonanie nesmie zjavne ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa ochrany finančných záujmov Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. marca 2017, Glencore Céréales France,
C‑584/15
,
EU:C:2017:160
, bod
). Pokiaľ ide o zásadu právnej istoty, táto zásada najmä vyžaduje, aby tieto lehoty boli stanovené vopred a aby akékoľvek „analogické“ uplatnenie takýchto lehôt bolo dostatočne predvídateľné pre osobu podliehajúcu súdnej právomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2019, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, bod
).
V prejednávanej veci vzhľadom na skutočnosti vyplývajúce zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, a s výhradou overení, ktoré prináležia vnútroštátnemu súdu, sa nezdá, že by vnútroštátna právna úprava, ktorá upravuje prerušenie lehoty na výkon rozhodnutí o vymáhaní, mohla prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť vymáhanie neoprávnene prijatých súm.
Pokiaľ ide o zásadu právnej istoty, opis portugalského práva, ako vyplýva zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, neumožňuje domnievať sa, že prerušenie tejto lehoty oznámením o začatí konania na vymáhanie dlhu, ktorý je predmetom rozhodnutia o vymáhaní, nie je pre osoby podliehajúce súdnej právomoci predvídateľné.
Okrem toho, pokiaľ ide o zásadu proporcionality, treba uviesť, že vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje takéto prerušenie lehoty na vykonanie, nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa ochrany finančných záujmov Únie, keďže nemôže donekonečna odďaľovať uplynutie tejto lehoty.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú časť štvrtej otázky odpovedať tak, že článok 3 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa lehota na vymáhanie stanovená v prvom pododseku tohto odseku prerušuje oznámením o začatí konania na vymáhanie dlhu, ktorý je predmetom rozhodnutia o vymáhaní.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
Článok 3 ods. 1 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov [Európskej únie] sa má vykladať v tom zmysle, že s výhradou dodržania zásad ekvivalencie a efektivity nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej na účely napadnutia rozhodnutia o vymáhaní neoprávnene vyplatených súm, ktoré bolo prijaté po uplynutí premlčacej lehoty na začatie konania podľa tohto ustanovenia, je jeho adresát povinný pod hrozbou preklúzie namietať nesprávnosť tohto rozhodnutia v určitej lehote na príslušnom správnom súde a nemôže sa už brániť výkonu tohto rozhodnutia odvolávaním sa na tú istú nesprávnosť v rámci súdneho exekučného konania, ktoré bolo proti nemu začaté.

2.
Článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že má okamžitý účinok vo vnútroštátnych právnych poriadkoch bez toho, aby vnútroštátne orgány museli prijať vykonávacie opatrenia. Z toho vyplýva, že adresát rozhodnutia o vymáhaní neoprávnene prijatých súm musí mať v každom prípade právo namietať uplynutie lehoty na vykonanie stanovenej v článku 3 ods. 2 prvom pododseku tohto nariadenia alebo prípadne predĺženej lehoty na vymáhanie podľa článku 3 ods. 3 tohto nariadenia, aby sa mohol brániť proti vymáhaniu týchto súm.

3.
Článok 3 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že lehota na vykonanie, ktorú zavádza, začína plynúť od prijatia rozhodnutia ukladajúceho vrátenie neoprávnene prijatých súm, pretože táto lehota musí začať plynúť odo dňa, keď sa toto rozhodnutie stáva konečným, to znamená po uplynutí lehôt na podanie opravného prostriedku alebo vyčerpaním opravných prostriedkov.

4.
Článok 3 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa lehota na vymáhanie stanovená v prvom pododseku tohto odseku prerušuje oznámením o začatí konania na vymáhanie dlhu, ktorý je predmetom rozhodnutia o vymáhaní.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: portugalčina.