CELEX: 62020CJ0339
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Bendroji finansinių paslaugų rinka
Piktnaudžiavimas rinka
Prekyba vertybiniais popieriais, pasinaudojant viešai neatskleista informacija
Direktyva 2003/6/EB
12 straipsnio 2 dalies a ir d punktai
Reglamentas (ES) Nr. 596/2014
23 straipsnio 2 dalies g ir h punktai
Autorité des marchés financiers (AMF) priežiūros ir tyrimo įgaliojimai
Bendrojo intereso tikslas apsaugoti Sąjungos finansų rinkų vientisumą ir visuomenės pasitikėjimą finansinėmis priemonėmis
AMF galimybė reikalauti elektroninių ryšių paslaugas teikiančių operatorių turimų duomenų srauto išklotinių
Asmens duomenų tvarkymas elektroninių ryšių sektoriuje
Direktyva 2002/58/EB
15 straipsnio 1 dalis
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija
7, 8 ir 11 straipsniai bei 52 straipsnio 1 dalis
Ryšių konfidencialumas
Apribojimai
Teisės aktai, kuriuose numatyta elektroninių ryšių paslaugas teikiančių operatorių pareiga bendrai ir nediferencijuojant saugoti srauto duomenis
Nacionalinio teismo galimybė apriboti nacionalinės teisės aktų nuostatų, nesuderinamų su Sąjungos teise, pripažinimo negaliojančiomis pasekmes laiko atžvilgiu
Neleidimas

French Data Network ir kt
. (Nr. 393099, 394922, 397844, 397851, 424717, 424718), ir į 2022 m. vasario 25 d.
Conseil constitutionnel
sprendimą (Nr. 2021‑976/977), kuriuo šio sprendimo 20 punkte nurodytos redakcijos CPCE L.34‑1 straipsnis buvo pripažintas iš dalies prieštaraujančiu Konstitucijai, Teisingumo Teismo atsakymas į pateiktus klausimus išlieka būtinas siekiant išspręsti pagrindinėse bylose kilusius ginčus.
Antra, reikia pažymėti, kad per posėdį Teisingumo Teisme VD atstovas ginčijo Reglamento Nr. 596/2014 taikytinumą
ratione temporis
iš esmės teigdamas, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos faktinės aplinkybės susiklostė prieš įsigaliojant šiam reglamentui. Todėl nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus svarbios tik Direktyvos 2003/6 nuostatos.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją nauja teisės norma taikoma nuo akto, kuriame ji įtvirtinta, įsigaliojimo, ir, nors netaikoma teisinėms situacijoms, kurių atsirado ir kurios galutinai susidarė iki šio akto įsigaliojimo, tokia nauja teisės norma taikoma situacijos, susiklosčiusios galiojant ankstesniam įstatymui, būsimoms pasekmėms ir naujoms teisinėms situacijoms. Laikantis teisės aktų negaliojimo atgaline data principo, kitaip yra tik tuo atveju, jei nauja teisės norma buvo priimta kartu su specialiomis nuostatomis, kuriomis nustatytos konkrečios jos taikymo
ratione temporis
sąlygos (šiuo klausimu žr. 2019 m. sausio 15 d. Sprendimo E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Azienda Municipale Ambiente,
C‑15/19
,
EU:C:2020:371
,
punktą).
Kaip pažymėta šio sprendimo 26–29 punktuose, nors pagrindinėse bylose nagrinėjamos teisinės situacijos susiklostė dar prieš įsigaliojant Reglamentui Nr. 596/2014, kuriuo nuo 2016 m. liepos 3 d. buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2003/6, pagrindinės bylos buvo toliau nagrinėjamos po šios datos, todėl, remiantis pirmesniame punkte primintu principu, nuo šios datos būsimoms šių situacijų pasekmėms taikomas Reglamentas Nr. 596/2014.
Darytina išvada, kad nagrinėjamu atveju taikytinos Reglamento Nr. 596/2014 nuostatos. Be to, nereikia daryti skirtumo tarp prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų Direktyvos 2003/6 ir Reglamento Nr. 596/2014 nuostatų, nes šių nuostatų taikymo sritis iš esmės yra panaši, kiek tai yra svarbu išaiškinimui, kurį Teisingumo Teismas turės pateikti šiose bylose.
Dėl pirmųjų klausimų
Pirmaisiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 2 dalies a ir d punktus ir Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 2 dalies g ir h punktus, siejamus su Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalimi ir atsižvelgiant į Chartijos 7, 8 ir 11 straipsnius, taip pat 52 straipsnio 1 dalį, reikia aiškinti taip, kad pagal šias nuostatas draudžiama taikyti tokias teisėkūros priemones, kaip nagrinėjamos pagrindinėse bylose, kuriose, siekiant kovoti su piktnaudžiavimo rinka nusikaltimais, kuriais laikomos prekybos vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija operacijos, prevenciškai numatytas bendras ir nediferencijuotas srauto duomenų saugojimas vienus metus nuo jų įrašymo dienos.
Pagrindinės bylos šalys ir Teisingumo Teismui rašytines pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys šiuo klausimu išreiškė skirtingas nuomones. Estijos, Airijos, Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybių nuomone, pagal Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 2 dalies a ir d punktus ir Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 2 dalies g ir h punktus nacionalinės teisės aktų leidėjui netiesiogiai, bet neišvengiamai, suteikiama teisė elektroninių ryšių paslaugų operatoriams nustatyti pareigą bendrai ir nediferencijuojant saugoti duomenis, kad finansų srityje kompetentinga institucija galėtų atskleisti prekybos vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija operacijas ir bausti už jas. Kadangi, kaip matyti iš Reglamento Nr. 596/2014 65 konstatuojamosios dalies, minėti įrašai yra esminis ir kartais vienintelis įrodymas, leidžiantis nustatyti ir įrodyti, kad buvo vykdoma prekyba vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija, tokia pareiga saugoti būtina tiek siekiant užtikrinti minėtos institucijos tyrimų ir vykdomo persekiojimo veiksmingumą ir kartu Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 2 dalies a ir d punktų ir Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 2 dalies h punkto veiksmingumą, tiek atliepti šiais teisės aktais puoselėjamus bendrojo intereso tikslus užtikrinti Sąjungos finansų rinkų vientisumą ir stiprinti investuotojų pasitikėjimą šiomis rinkomis.
VD, SR, Lenkijos vyriausybės ir Europos Komisijos teigimu, yra priešingai: kadangi šiose nuostatose tik įtvirtintas teisės reikalauti, kad elektroninių ryšių paslaugų teikėjai pateiktų šių operatorių „turimas“ srauto duomenų išklotines, pagrindas, šiomis nuostatomis reglamentuojamas tik prieigos prie šių duomenų klausimas.
Šiuo klausimu pirmiausia reikėtų priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus, taip pat, be kita ko, į šio akto priėmimo aplinkybes (šiuo klausimu žr. 2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger,
C‑414/16
,
EU:C:2018:257
,
punktą).
Kalbant apie pirmuosiuose prejudiciniuose klausimuose nurodytų nuostatų formuluotę, reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 2 dalies d punkte nurodoma finansų srityje kompetentingos institucijos teisė „reikalauti įrašų apie esamų telefonų bei esamų duomenų srautus [reikalauti turimų telefoninių pokalbių ir duomenų srauto išklotinių]“, o Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 2 dalies g ir h punktuose nurodoma šios institucijos teisė, pirma, „reikalauti investicinių įmonių, kredito institucijų ar finansų įstaigų turimų telefoninių pokalbių įrašų <…> ir duomenų išklotinių“ ir, antra, „reikalauti, jei leidžiama pagal nacionalinės teisės aktus, telekomunikacijų operatoriaus turimų duomenų išklotinių“.
Iš šių nuostatų formuluotės aiškiai matyti, kad jose tik bendrai apibrėžiami tokios institucijos įgaliojimai „reikalauti“, kad šie operatoriai pateiktų „turimas“ duomenų išklotines, o tai atitinka galimybę susipažinti su šiais duomenimis. Be to, nuoroda į minėtų operatorių „turimas“ duomenų išklotines leidžia suprasti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas neketino reglamentuoti nacionalinės teisės aktų leidėjo galimybės nustatyti pareigą saugoti tokias išklotines.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu neturi būti panaikintas aiškios ir tikslios šios nuostatos formuluotės veiksmingumas. Vadinasi, kadangi Sąjungos teisės nuostatos prasmė aiškiai matyti iš pačios jos teksto, Teisingumo Teismas negali nukrypti nuo šio aiškinimo (2022 m. sausio 25 d. Sprendimo VYSOČINA WIND,
C‑181/20
,
EU:C:2022:51
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šio sprendimo 70 punkte pateiktą aiškinimą patvirtina tiek Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 2 dalies a ir d punktų ir Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 2 dalies g ir h punktų kontekstas, tiek teisės akto, kuriame šios nuostatos įtvirtintos, tikslai.
Kalbant apie šių nuostatų kontekstą, reikia pažymėti, kad nors pagal Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 1 dalį ir Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 3 dalį, siejamas su šio reglamento 62 konstatuojamąja dalimi, Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino įpareigoti valstybes nares imtis reikiamų priemonių, kad už finansus atsakingos institucijos turėtų visas būtinas priemones, įgaliojimus ir išteklius, taip pat būtinus priežiūros ir tyrimo įgaliojimus, kad būtų užtikrintas jų uždavinių veiksmingumas, šiose nuostatose nieko nenurodyta nei dėl potencialios valstybių narių galimybės šiais tikslais nustatyti elektroninių ryšių operatoriams pareigą bendrai ir nediferencijuojant saugoti srauto duomenis, nei dėl sąlygų, kuriomis šie operatoriai turi saugoti šiuos duomenis, kad prireikus juos perduotų kompetentingoms institucijoms.
Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 2 dalimi ir Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 2 dalimi Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė tik vieno: suteikti finansų srityje kompetentingai institucijai įprastus tyrimo įgaliojimus, kad būtų užtikrintas jos tyrimo ir priežiūros uždavinių veiksmingumas, pavyzdžiui, tokius įgaliojimus, kurie leistų šiai institucijai susipažinti su dokumentais, atlikti patikrinimus ir kratą arba nustatyti įpareigojimus ar draudimus asmenims, kurie įtariami piktnaudžiavę rinka, be kita ko, vykdę prekybą vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija.
Be to, reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 596/2014 nuostatose, kuriose konkrečiai reglamentuojamas duomenų saugojimo klausimas, t. y. 11 straipsnio 5 dalies paskutinėje pastraipoje, 6 dalies antroje pastraipoje, 8 dalyje ir 11 dalies c punkte, 17 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, 18 straipsnio 5 dalyje ir 28 straipsnyje, tokia pareiga saugoti duomenis nustatyta tik šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies g punkte išvardytiems finansų veiklos vykdytojams, todėl šios nuostatos taikomos tik duomenims, susijusiems su šių konkrečių veiklos vykdytojų finansinių sandorių ir jų teikiamų paslaugų duomenims.
Kalbant apie nagrinėjamais teisės aktais siekiamus tikslus, reikia pažymėti, kad, pirma, iš Direktyvos 2003/6 2 ir 12 konstatuojamųjų dalių ir, antra, iš Reglamento Nr. 596/2014 1 straipsnio, aiškinamo atsižvelgiant į jo 2 ir 24 konstatuojamąsias dalis, matyti, kad šiais teisės aktais siekiama užtikrinti Sąjungos finansų rinkų vientisumą ir sustiprinti investuotojų pasitikėjimą šiomis rinkomis, o šis pasitikėjimas grindžiamas, be kita ko, tuo, kad jiems būtų sudarytos vienodos sąlygos ir jie būtų apsaugoti nuo neteisėto viešai neatskleistos informacijos naudojimo. Taigi Direktyvos 2003/6 2 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 596/2014 8 straipsnio 1 dalyje įtvirtintu prekybos vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija draudimu siekiama užtikrinti akcijų biržos sandorio šalių lygybę, neleidžiant, kad viena iš jų, kuri turi viešai neatskleistą informaciją, todėl yra palankesnėje padėtyje nei kiti investuotojai, iš to gautų naudos šios informacijos nežinančių asmenų nenaudai (šiuo klausimu žr. 2022 m. kovo 15 d. Sprendimo Autorité des marchés financiers,
C‑302/20
,
EU:C:2022:190
,
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Nors pagal Reglamento Nr. 596/2014 65 konstatuojamąją dalį prisijungimo duomenų išklotinės yra svarbus ir dažnai vienintelis įrodymas siekiant nustatyti ir įrodyti prekybos vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija ir manipuliavimo rinka atvejus, vis dėlto šioje konstatuojamojoje dalyje nurodomos tik elektroninių ryšių paslaugų operatorių „turimos“ išklotinės ir finansų srityje kompetentingos institucijos teisė „reikalauti“ iš šių operatorių pateikti „turimus“ duomenis. Taigi iš šios konstatuojamosios dalies tikrai nėra akivaizdu, kad šiuo reglamentu Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino pripažinti valstybėms narėms teisę nustatyti elektroninių ryšių paslaugų operatoriams bendrą pareigą saugoti duomenis.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad nei Direktyva 2003/6, nei Reglamentas Nr. 596/2014 negali būti aiškinami taip, kad jie gali būti bendros pareigos saugoti elektroninių ryšių paslaugų teikėjų turimus srauto duomenis, kad finansų srityje kompetentinga institucija galėtų pasinaudoti jai pagal Direktyvą 2003/6 ir Reglamentą Nr. 596/2014 suteiktais įgaliojimais, teisinis pagrindas.
Antra, reikia priminti, kad, kaip savo išvados 53 ir 61 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, Direktyva 2002/58 yra teisės aktas, kuriuo reikia remtis asmens duomenų saugojimo ir apskritai jų tvarkymo srityje elektroninių ryšių sektoriuje, todėl Teisingumo Teismo aiškinimas, susijęs su šia direktyva, taip pat taikomas elektroninių ryšių paslaugų operatorių turimoms duomenų išklotinėms, kurių iš jų gali reikalauti finansų srityje kompetentingos institucijos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/6 11 straipsnį ir Reglamento Nr. 596/2014 22 straipsnį.
Kaip nurodyta Direktyvos 2002/58 1 straipsnio 1 dalyje, šioje direktyvoje, be kita ko, numatyta suderinti valstybių narių nuostatų, reikalingų siekiant užtikrinti lygiavertį pagrindinių teisių ir laisvių, ypač teisės į privatumą ir konfidencialumą, apsaugos lygį tvarkant asmens duomenis elektroninių ryšių sektoriuje, kuris taip pat apima telekomunikacijų sektorių.
Be to, iš šios direktyvos 3 straipsnio matyti, kad ši direktyva taikoma asmens duomenų tvarkymui teikiant visuomenei prieinamas elektroninių ryšių paslaugas viešaisiais ryšių tinklais Sąjungoje, įskaitant viešuosius ryšių tinklus, palaikančius duomenų rinkimo ir atpažinimo įrenginius. Taigi, reikia manyti, kad ši direktyva reglamentuoja tokių paslaugų teikėjų, tarp jų, be kita ko, telekomunikacijų operatorių, veiklą (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La‑Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad, kaip savo išvados 62 ir 63 punktuose iš esmės teigia generalinis advokatas, elektroninių ryšių paslaugų operatorių turimų duomenų išklotinių tvarkymo teisėtumas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 2 dalies d punktą ir Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 2 dalies g ir h punktus, turi būti vertinamas atsižvelgiant į Direktyvoje 2002/58 numatytas sąlygas ir šios direktyvos aiškinimą Teisingumo Teismo jurisprudencijoje.
Tokį aiškinimą patvirtina Reglamento Nr. 596/2014 3 straipsnio 1 dalies 27 punktas, kiek jame numatyta, kad šiame reglamente vartojama srauto duomenų išklotinių sąvoka apibrėžta Direktyvos 2002/58 2 straipsnio antros pastraipos b punkte.
Be to, pagal Direktyvos 2003/6 44 konstatuojamąją dalį ir Reglamento Nr. 596/2014 66 ir 77 konstatuojamąsias dalis šiuose teisės aktuose numatytų tikslų turi būti siekiama laikantis Chartijoje įtvirtintų pagrindinių teisių ir principų, įskaitant teisę į privatų gyvenimą. Šiuo klausimu Sąjungos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 596/2014 66 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodė, kad, siekiant įgyvendinti finansų srityje kompetentingai institucijai pagal šį reglamentą suteiktus įgaliojimus, kuriais gali būti smarkiai varžoma teisė į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, būsto neliečiamybę ir susirašinėjimo slaptumą, valstybės narės turėtų numatyti tinkamas ir veiksmingas apsaugos nuo piktnaudžiavimo garantijas, pavyzdžiui, reikalavimą gauti atitinkamos valstybės narės teisminių institucijų išankstinį leidimą. Valstybės narės turėtų sudaryti kompetentingoms institucijoms galimybę naudotis šiais teises ribojančiais įgaliojimais tik tiek, kiek tai būtina tinkamam sunkių atvejų tyrimui ir nėra lygiaverčių priemonių, kuriomis būtų galima veiksmingai pasiekti tą patį rezultatą. Tai reiškia, kad Direktyvoje 2003/6 ir Reglamente Nr. 596/2014 numatytų priemonių taikymas bet kuriuo atveju negali daryti poveikio pagal Direktyvą 2002/58 suteikiamai asmens duomenų apsaugai (pagal analogiją žr. 2008 m. sausio 29 d. Sprendimo Promusicae,
C‑275/06
,
EU:C:2008:54
,
punktą ir 2021 m. birželio 17 d. Sprendimo M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 2 dalies a ir d punktus ir Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 2 dalies g ir h punktus reikia aiškinti taip, kad pagal juos neleidžiama bendrai ir nediferencijuojant saugoti srauto ir vietos nustatymo duomenų, siekiant kovoti su piktnaudžiavimu rinka ir, be kita ko, prekyba vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija, o nacionalinės teisės aktų, kuriuose numatytas toks duomenų saugojimas, suderinamumas su Sąjungos teise turi būti vertinamas atsižvelgiant į Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį, siejamą su Chartijos 7, 8 ir 11 straipsniais bei 52 straipsnio 1 dalimi, kaip ji yra išaiškinta Teisingumo Teismo jurisprudencijoje.
Dėl tokių nacionalinės teisės aktų suderinamumo su šio sprendimo pirmesniame punkte paminėtomis nuostatomis nagrinėjimo reikia pažymėti, kad, kaip iš esmės yra aišku kartu aiškinant šio sprendimo 53, 54 ir 58 punktus, nors šių prašymų priimti prejudicinį sprendimą pagrindinė nuostata yra CMF L.621‑10 straipsnis, pagal kurį AMF pareikalavo elektroninių ryšių paslaugų teikėjų perduoti jai srauto duomenis, susijusius su VD ir SR telefoniniais pokalbiais, kuriais remiantis buvo pradėtas tyrimas dėl šių bendrovių, vis dėlto, kaip savo išvados 42 punkte pažymėjo generalinis advokatas, šio CMF L.621‑10 straipsnio „taikymo pagrindas“ yra CPCE L.34‑1 straipsnis ir R.10‑13 straipsnis.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų, apibendrintų šio sprendimo 27, 37 ir 38 punktuose, matyti, kad, pirma, AMF tyrėjai surinko nagrinėjamus srauto duomenis, remdamiesi pagrindinėse bylose taikytinos redakcijos CPCE L.34‑1 straipsniu, kurio III punkte buvo numatytos tam tikros II punkte įtvirtintos principinės pareigos, pagal kurią elektroninių ryšių paslaugų operatoriai turi ištrinti arba padaryti anoniminius visus srauto duomenis, išimtys, įskaitant išimtį, susijusią su poreikiu, „kad būtų ištirtos ir atskleistos nusikalstamos veikos ir būtų vykdomas baudžiamasis persekiojimas už jas“. Šiems specialiems poreikiams tam tikro skaičiaus duomenų ištrynimo ar anoniminimo operacijos buvo atidėtos vieniems metams.
Antra, minėtas teismas nurodo, kad pagrindinėse bylose taikytinos redakcijos CPCE L.34‑1 straipsnio III punkte nurodytos penkios duomenų kategorijos buvo išvardytos CPCE R.10‑13 straipsnyje, t. y. informacija, leidžianti nustatyti naudotojo tapatybę; duomenys, susiję su naudojamais galiniais ryšio įrenginiais; kiekvieno pranešimo techninės charakteristikos, data, laikas ir trukmė; duomenys apie prašomų ar naudojamų papildomų paslaugų teikimą ir jų teikėjus; ir galiausiai duomenys, leidžiantys nustatyti ryšio gavėją ar gavėjus. Be to, iš pagrindinėse bylose taikytinos redakcijos CPCE R.10‑13 straipsnio II punkto matyti, kad, kiek tai susiję su telefonijos veikla, atitinkami operatoriai taip pat galėjo saugoti duomenis, leidžiančius nustatyti ryšio kilmę ir vietą.
Iš to matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos teisės aktų nuostatos taikomos visoms telefono ryšio priemonėms ir apima visus šių priemonių naudotojus, nediferencijuojant ar netaikant jokios išimties šiuo klausimu. Be to, duomenys, kuriuos pagal šiuos teisės aktus įpareigojami saugoti elektroninių ryšių paslaugų teikėjai, visų pirma yra duomenys, būtini ryšio šaltiniui ir paskirčiai, ryšio datai, valandai, trukmei, rūšiai ir naudojamai ryšio įrangai nustatyti, taip pat siekiant aptikti galinės įrangos ir ryšio vietą; tarp šių duomenų, be kita ko, yra naudotojo pavadinimas (vardas, pavardė) ir adresas, skambinančiojo ir asmens, kuriam skambinama, telefono numeriai.
Taigi nors duomenys, kurie pagal nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus turi būti saugomi vienus metus, neapima atitinkamų pranešimų turinio, jie leidžia, be kita ko, nustatyti asmenį, su kuriuo bendravo ryšio priemonės naudotojas, ir kokiomis priemonėmis šis bendravimas vyko, taip pat pokalbių datą, laiką, trukmę ir vietą, iš kurios buvo bendraujama, bei galinių įrenginių buvimo vietą, ir pranešimas nebūtinai turi būti perduotas. Šie duomenys taip pat suteikia galimybę nustatyti, kaip dažnai tarp naudotojo ir tam tikrų asmenų tam tikru laikotarpiu buvo perduodami pranešimai. Todėl manytina, kad iš šių duomenų, vertinamų kaip visuma, gali būti daromos labai tikslios išvados apie asmenų, kurių duomenys saugomi, privatų gyvenimą, pavyzdžiui, kasdienio gyvenimo įpročius, nuolatinę ar laikiną gyvenamąją vietą, kasdienį ir kitokį judėjimą, vykdomą veiklą, socialinius ryšius ir jų socialinę aplinką. Visų pirma šie duomenys sudaro sąlygas duomenų subjektų profiliui nustatyti, o tai irgi yra tokia pat jautri informacija, kiek tai susiję su teise į privataus gyvenimo gerbimą, kaip ir pranešimų turinys (šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimo Commissioner of An Garda Síochána ir kt.,
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Dėl siekiamų tikslų reikia pažymėti, kad nagrinėjamais teisės aktais, be kita ko, siekiama ištirti, atskleisti nusikalstamas veikas ir vykdyti baudžiamąjį persekiojimą už jas, įskaitant veikas, susijusias su piktnaudžiavimu rinka, prie kurio priskiriama prekyba vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 86–91 punktuose, reikia konstatuoti, kad nagrinėjamuose teisės aktuose nacionalinės teisės aktų leidėjas numatė bendrą ir nediferencijuotą srauto duomenų saugojimą vienus metus nuo jų įrašymo dienos, be kita ko, nusikalstamų veikų išaiškinimo, nustatymo ir baudžiamojo persekiojimo už jas, taip pat kovos su nusikalstamumu tikslais.
Visų pirma iš 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
) 140–168 punktų, taip pat iš 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimo Commissioner of An Garda Síochána ir kt. (
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
) 59–101 punktų darytina išvada, kad toks saugojimas negali būti teisinamas tokiais tikslais pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį.
Tai reiškia, kad tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais siekiant kovoti su piktnaudžiavimu rinka, kuriam priskiriama prekyba vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija, elektroninių ryšių paslaugų operatoriams nustatoma pareiga prevenciškai, bendrai ir nediferencijuojant saugoti visų elektroninių ryšių priemonių naudotojų srauto duomenis, šiuo tikslu nieko diferencijuojant ir nenumatant jokių išimčių, ir nenustačius jokio pagal pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytą jurisprudenciją reikalaujamo ryšio tarp saugotinų duomenų ir siekiamo tikslo, viršija tai, kas yra griežtai būtina, ir jie negali būti laikomi pateisinamais demokratinėje visuomenėje, kaip to reikalaujama Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su Chartijos 7, 8 ir 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo Privacy International,
C‑623/17
,
EU:C:2020:790
,
punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmuosius klausimus bylose C‑339/20 ir C‑397/20 reikia atsakyti, kad Direktyvos 2003/6 12 straipsnio 2 dalies a ir d punktai ir Reglamento Nr. 596/2014 23 straipsnio 2 dalies g ir h punktai, siejami su Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalimi ir Chartijos 7, 8 ir 11 straipsniais bei jos 52 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinami taip: jais draudžiami teisės aktai, kuriuose, siekiant kovoti su piktnaudžiavimu rinka, apimančiu prekybą vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija, prevenciškai numatyta vienus metus nuo įrašymo dienos bendrai ir nediferencijuojant saugoti srauto duomenis.
Dėl antrųjų ir trečiųjų klausimų
Savo antraisiais ir trečiaisiais prejudiciniais klausimais šiose bylose, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad nacionalinis teismas, remdamasis nacionaline teise, gali apriboti akto pripažinimo negaliojančiu pasekmes laiko atžvilgiu nacionalinės teisės aktų nuostatoms, pagal kurias, pirma, elektroninių ryšių paslaugų operatoriai įpareigojami bendrai ir nediferencijuojant saugoti srauto duomenis ir, antra, leidžiama pateikti tokius duomenis finansų srityje kompetentingai institucijai, prieš tai negavus teismo ar nepriklausomos administracinės institucijos leidimo, dėl šių teisės aktų nuostatų nesuderinamumo su Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalimi, aiškinama atsižvelgiant į Chartiją.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Sąjungos teisės viršenybės principą Sąjungos teisė laikoma viršesne už valstybių narių teisę. Pagal šį principą reikalaujama, kad visos valstybių narių institucijos užtikrintų visišką įvairių Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą, nes valstybių narių teisė negali turėti įtakos pripažintam šių nuostatų poveikiui minėtų valstybių narių teritorijoje. Pagal šį principą nacionalinis teismas, įpareigotas taikyti Sąjungos teisės nuostatas pagal jam suteiktą jurisdikciją, tuo atveju, jei neturi įgaliojimų aiškinti nacionalinės teisės aktų atsižvelgdamas į Sąjungos teisės reikalavimus, turi pareigą užtikrinti visišką šių nuostatų veiksmingumą, prireikus savo iniciatyva netaikydamas jokios, net ir vėliau priimtos, joms prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos, ir neprivalo prašyti, kad ši nacionalinė nuostata būtų panaikinta teisėkūros arba kitokiomis konstitucinėmis priemonėmis, arba laukti, kol tai bus padaryta (šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimo Commissioner of An Garda Síochána ir kt.,
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tik Teisingumo Teismas išimties tvarka ir dėl imperatyvių teisinio saugumo pagrindų gali laikinai sustabdyti Sąjungos teisės normos naikinamąjį poveikį jai prieštaraujančios nacionalinės teisės normos atžvilgiu. Tokio Teisingumo Teismo pateikto šios teisės išaiškinimo veikimo laiko atžvilgiu ribojimas gali būti nustatytas tik pačiame sprendime, kuriame pateikiamas prašytas išaiškinimas. Jeigu nacionaliniai teismai turėtų įgaliojimus nors laikinai suteikti Sąjungos teisei prieštaraujančioms nacionalinėms nuostatoms viršenybę prieš Sąjungos teisę, būtų pakenkta Sąjungos teisės viršenybei ir vienodam jos taikymui (žr. 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimo Commissioner of An Garda Síochána ir kt.,
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tiesa, byloje, kurioje buvo nagrinėjamas aktų, priimtų pažeidžiant Sąjungos teisėje įtvirtintą pareigą atlikti išankstinį projekto poveikio aplinkai ir saugomai teritorijai vertinimą, teisėtumas, Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinis teismas išimties tvarka gali, jei tai leidžiama pagal vidaus teisę, palikti galioti tokių priemonių pasekmes, kai šis tolesnis pasekmių taikymas pateisinamas privalomaisiais pagrindais, susijusiais su būtinybe išvengti realios ir didelės grėsmės, kad atitinkamoje valstybėje narėje bus nutrauktas elektros energijos tiekimas, ir ši grėsmė negali būti pašalinta kitomis priemonėmis ar alternatyvomis, visų pirma vidaus rinkoje; palikti galioti minėtas pasekmes galima tik tol, kol to neišvengiamai reikia tokiam neteisėtumui pašalinti (šiuo klausimu žr. 2019 m. liepos 29 d. Sprendimo Inter-Environnement Wallonie ir Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
,
,
,
ir
punktus).
Vis dėlto, priešingai nei tuo atveju, kai neįvykdyta procedūrinė pareiga, kaip antai išankstinis projekto poveikio konkrečioje aplinkos apsaugos srityje vertinimas, Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalies, siejamos su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, pažeidimo negalima ištaisyti taikant procedūrą, panašią į nurodytąją ankstesniame punkte (šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimo Commissioner of An Garda Síochána ir kt.,
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tokio nacionalinės teisės akto, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, sukeliamų pasekmių tolesnis taikymas reikštų, kad pagal tokį teisės aktą elektroninių ryšių paslaugų teikėjams ir toliau būtų nustatomi įpareigojimai, kurie prieštarauja Sąjungos teisei ir kuriais labai suvaržomos asmenų, kurių duomenys saugomi, pagrindinės teisės (pagal analogiją žr. 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimo Commissioner of An Garda Síochána ir kt.,
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vadinasi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali apriboti laiko atžvilgiu jo paties pagal nacionalinę teisę pripažinto negaliojančiu pagrindinėje byloje nagrinėjamo nacionalinės teisės akto poveikio (pagal analogiją žr. 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimo Commissioner of An Garda Síochána ir kt.,
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, reikėtų pažymėti, kad pateikto aiškinimo poveikis nebuvo apribotas laiko atžvilgiu 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendime Tele2 Sverige ir Watson ir kt. (
C‑203/15 ir C‑698/15
,
EU:C:2016:970
) ir 2020 m. spalio 6 d. Sprendime La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
), todėl pagal šio sprendimo 98 punkte nurodytą jurisprudenciją to nereikėtų daryti vėliau už juos priimtame Teisingumo Teismo sprendime.
Galiausiai, atsižvelgiant į tai, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą kreiptasi su prašymais pripažinti nepriimtinais įrodymus, gautus remiantis srauto duomenimis, motyvuojant tuo, kad nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos prieštarauja Sąjungos teisei, kiek tai susiję su duomenų saugojimu ir prieiga prie jų, reikia nustatyti, kokį poveikį pagrindinių bylų aplinkybėms taikytinos redakcijos CMF L.621‑10 straipsnio galimo nesuderinamumo su Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalimi, siejama su Chartijos 7, 8 ir 11 straipsniais bei jos 52 straipsnio 1 dalimi, konstatavimas turės įrodymų, kuriais pagrindinėse bylose remiamasi prieš VD ir SR, priimtinumui.
Šiuo klausimu pakanka nurodyti Teisingumo Teismo jurisprudenciją, visų pirma principus, primintus 2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Galimybės susipažinti su elektroninių ryšių duomenimis sąlygos) (
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
) 41–44 punktuose, iš kurių matyti, kad šis priimtinumas pagal valstybių narių procesinės autonomijos principą priskirtinas nacionalinei teisei, jeigu laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
Dėl veiksmingumo principo reikia pažymėti, kad pagal jį nacionalinis baudžiamųjų bylų teismas, vykstant baudžiamajam procesui, pradėtam dėl nusikalstamomis veikomis įtariamų asmenų, privalo neatsižvelgti į informaciją ir įrodymus, gautus atliekant su Sąjungos teise nesuderinamą bendrą ir nediferencijuotą srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimą arba suteikiant kompetentingai institucijai prieigą prie šių duomenų, taip pažeidžiant šią teisę, jeigu šie asmenys negali veiksmingai pateikti pastabų dėl šios informacijos ir įrodymų, kurie priklauso teisėjams nežinomai sričiai ir gali daryti lemiamą įtaką faktinių aplinkybių vertinimui (šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur(Galimybės susipažinti su elektroninių ryšių duomenimis sąlygos),
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antruosius ir trečiuosius prejudicinius klausimus šiose bylose reikia atsakyti: Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nacionaliniam teismui draudžiama laiko atžvilgiu apriboti akto pripažinimo negaliojančiu pasekmes, kai jam pagal nacionalinę teisę tenka tokia pareiga, atsižvelgiant į nacionalines nuostatas, pagal kurias, pirma, reikalaujama, kad elektroninių ryšių paslaugų operatoriai bendrai ir nediferencijuojant saugotų srauto duomenis, ir, antra, tokius duomenis leidžiama pateikti finansų srityje kompetentingai institucijai, prieš tai negavus teismo ar nepriklausomos administracinės institucijos leidimo, dėl šių nuostatų nesuderinamumo su Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalimi, aiškinama atsižvelgiant į Chartiją. Pagal valstybių narių procesinės autonomijos principą įrodymų, gautų taikant su Sąjungos teise nesuderinamas nacionalinės teisės nuostatas, priimtinumas vertintinas pagal nacionalinę teisę, jeigu laikomasi, be kita ko, lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/6/EB dėl prekybos vertybiniais popieriais, pasinaudojant viešai neatskleista informacija, ir manipuliavimo rinka (piktnaudžiavimo rinka) 12 straipsnio 2 dalies a ir d punktai, taip pat 2014 m. balandžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 596/2014 dėl piktnaudžiavimo rinka (Piktnaudžiavimo rinka reglamentas) ir kuriuo panaikinama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/6/EB ir Komisijos direktyvos 2003/124/EB, 2003/125/EB ir 2004/72/EB, 23 straipsnio 2 dalies g ir h punktai, siejami su 2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB, 15 straipsnio 1 dalimi, ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7, 8 ir 11 straipsniais bei jos 52 straipsnio 1 dalimi,
turi būti aiškinamos taip:
pagal šias nuostatas draudžiami teisės aktai, kuriuose, siekiant kovoti su piktnaudžiavimu rinka, apimančiu prekybą vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija, prevenciškai numatyta vienus metus nuo įrašymo dienos bendrai ir nediferencijuojant saugoti srauto duomenis.

2.
Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip: pagal ją nacionaliniam teismui draudžiama apriboti akto pripažinimo negaliojančiu pasekmes laiko atžvilgiu, kai jam pagal nacionalinę teisę tenka tokia pareiga, atsižvelgiant į nacionalines nuostatas, pagal kurias, pirma, reikalaujama, kad elektroninių ryšių paslaugų operatoriai bendrai ir nediferencijuojant saugotų srauto duomenis, ir, antra, tokius duomenis leidžiama pateikti finansų srityje kompetentingai institucijai, prieš tai negavus teismo ar nepriklausomos administracinės institucijos leidimo, dėl šių nuostatų nesuderinamumo su Direktyvos 2002/58, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/136, 15 straipsnio 1 dalimi, aiškinama atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartiją. Pagal valstybių narių procesinės autonomijos principą įrodymų, gautų taikant su Sąjungos teise nesuderinamas nacionalinės teisės nuostatas, priimtinumas vertintinas pagal nacionalinę teisę, jeigu laikomasi, be kita ko, lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.