CELEX: 62016CJ0568
Zahtjev za prethodnu odluku
Platne usluge
Direktiva 2007/64/EZ
Članak 3. točke (e) i (o)
Članak 4. točka 3.
Prilog
Točka 2.
Područje primjene
Upravljanje višenamjenskim terminalima koji omogućuju podizanje gotovine u automat klubovima
Usklađenost represivne prakse nacionalnih tijela
Zapljena iznosa stečenih nezakonitom aktivnošću
Povelja Europske unije o temeljnim pravima
Članak 17

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točaka (e) i (o) i članka 4. točke 3. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ (
SL 2007., L 319, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 2., str. 172.), u vezi s točkom 2. njezina priloga, kao i članka 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
Zahtjev je podnesen u okviru kaznenog postupka protiv Faiza Rasoola, u svojstvu upravitelja Rasool Entertainment GmbH (u daljnjem tekstu: društvo RE), jer je u automat klubovima kojima upravlja to društvo postavio višenamjenske terminale koji omogućuju podizanje gotovine a da nije imao odobrenje za pružanje platnih usluga predviđeno njemačkim zakonodavstvom kojim se prenosi Direktiva 2007/64.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktivu 2007/64 je ukinula i zamijenila Direktiva (EU) 2015/2366 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu, o izmjeni direktiva 2002/65/EZ, 2009/110/EZ i 2013/36/EU te Uredbe (EU) br. 1093/2010 i o stavljanju izvan snage Direktive 2007/64/EZ (
SL 2015., L 337, str. 35
.), s učinkom od 13. siječnja 2018. Međutim, s obzirom na datum nastanka činjenica u glavnom postupku, treba uzeti u obzir Direktivu 2007/64. Njezine uvodne izjave 6., 20., 22., 26., 36. i 54. propisivale su:
„(6)
[…] nije primjereno da navedeni pravni okvir bude u potpunosti sveobuhvatan. Njegovu bi primjenu trebalo ograničiti na pružatelje platnih usluga čija je glavna djelatnost pružanje platnih usluga korisnicima platnih usluga. Također nije primjereno da se on primjenjuje na usluge kod kojih se prijenos novčanih sredstava s platitelja na primatelja plaćanja ili njihov transport izvršava isključivo u novčanicama i kovanicama ili gdje se prijenos temelji na papirnatom čeku, papirnatim trasiranim i vlastitim mjenicama, ili drugom instrumentu, papirnatim vaučerima ili karticama vučenih i ispostavljenih na pružatelja platnih usluga ili drugu stranku radi stavljanja novčanih sredstava na raspolaganje primatelju plaćanja. […]
[…]
(20)
Budući da potrošači i poduzeća nisu u istom položaju, nije im potrebna ista razina zaštite. Iako je važno zajamčiti prava potrošačima ugovornim odredbama od kojih ugovorom nije moguće odstupiti, razumno je dopustiti poduzećima i organizacijama da se dogovore drugačije. […]
[…]
(22)
Potrošače bi trebalo zaštititi od nepoštenih i obmanjujućih praksi sukladno Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. u vezi s nepoštenim poslovnim djelovanjima poduzetnika prema potrošaču na unutarnjem tržištu (
SL 2005., L 149, str. 22
.) te Direktivi 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga u informacijskom društvu posebno elektroničkom poslovanju, na unutarnjem tržištu (Direktiva o elektroničkom poslovanju) (
SL 2000., L 178, str. 1
.) i Direktivi 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. o oglašavanju na daljinu financijskih usluga za potrošače (
SL 2002., L 271, str. 16
.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/29. […]
[…]
(26)
Ovom bi se Direktivom trebalo potrošaču osigurati pravo na primanje besplatnih relevantnih informacija prije nego što se obveže bilo kakvim ugovorom o platnim uslugama. Potrošaču bi također trebalo biti omogućeno da besplatno zatraži prethodne informacije kao i okvirni ugovor u pisanom obliku u bilo kojem trenutku ugovornog odnosa kako bi mu se omogućilo uspoređivanje usluga pružatelja platnih usluga i njihovih uvjeta te u slučaju spora, provjeru njegovih ugovornih prava i obveza. […]
[…]
(36)
Ovom bi se Direktivom trebala utvrditi pravila za povrat s ciljem zaštite potrošača kad izvršena platna transakcija prelazi iznos koji se razumno mogao očekivati. […]
[…]
(54)
Budući da je potrebno preispitati učinkovitost funkcioniranja ove Direktive te pratiti napredak pri uspostavljanju jedinstvenog tržišta platnih usluga, Komisija bi trebala podnijeti izviješće tri godine nakon isteka razdoblja za prenošenje ove Direktive. Vezano uz globalnu integraciju financijskih usluga i usklađenu zaštitu potrošača i izvan učinkovitog funkcioniranja ove Direktive, središnje točke preispitivanja trebale bi biti potreba proširivanja područja primjene na valute koje nisu valute EU‑a […]”
U skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive:
„Ovom se Direktivom utvrđuju pravila u skladu s kojima države članice razlikuju sljedećih šest kategorija pružatelja platnih usluga:
[…]
(d)
institucije za platni promet u smislu ove Direktive;
[…]”
Članak 3. te direktive, u svojim točkama (e) i (o) propisivao je da se ona ne primjenjuje ni na „usluge kod kojih primatelj plaćanja daje platitelju gotovinu kao dio platne transakcije na izričit zahtjev korisnika platnih usluga, neposredno prije izvršenja platne transakcije u sklopu plaćanja za kupnju robe ili usluga” ni na „usluge pružatelja za podizanje gotovine na bankomatima djelujući u ime jednog ili više izdavatelja platnih kartica, a nisu ugovorne stranke u okvirnom ugovoru s klijentom koji podiže novac s računa za plaćanje, pod uvjetom da ti pružatelji ne obavljaju druge platne usluge navedene u Prilogu”.
Članak 4. točka 3. te direktive precizirao je da, za potrebe te direktive, „platna usluga” znači „poslovna aktivnost navedena u [njezinu] Prilogu”.
Prema članku 4. točki 4. Direktive 2007/64, „institucija za platni promet” je „pravna osoba koja je dobila odobrenje za rad sukladno članku 10. za pružanje i obavljanje platnih usluga u [Uniji]”.
Članak 4. točka 14. te direktive propisivao je da je „račun za plaćanje”„račun koji se vodi u ime jednog ili više korisnika platnih usluga, a koji se koristi za izvršavanje platnih transakcija”.
Na temelju članka 10. stavka 1. te direktive države članice zahtijevaju od institucija za platni promet koje namjeravaju pružati platne usluge da prije početka pružanja platnih usluga od nadležnih tijela dobiju odobrenje za djelovanje u svojstvu institucija za platni promet.
Točka 2. Priloga Direktivi 2007/64 određivala je da su „platne usluge”„usluge koje omogućuju podizanje gotovine s računa za plaćanje te svi poslovi potrebni za vođenje računa za plaćanje”.
Njemačko pravo
Direktiva 2007/64 je u njemačko pravo prenesena osobito Gesetzom über die Beaufsichtigung von Zahlungsdiensten (Zakon o nadzoru platnih usluga) od 25. lipnja 2009. (u daljnjem tekstu: Zakon o nadzoru platnih usluga). Članak 1. stavak 1. tog zakona kao „pružatelje platnih usluga” određuje kreditne institucije, institucije za elektronički novac, Saveznu državu,
Länder
, općine, Europsku središnju banku, Njemačku saveznu banku i druge središnje banke Europske unije. U skladu s točkom 5. tog članka 1. stavka 1., poduzetnici koji, ako i nisu uvršteni među ove subjekte, platne usluge pružaju kao poslovnu aktivnost ili ih pružaju u obujmu koji zahtijeva organizirano poslovanje, također su pružatelji platnih usluga. Ti poduzetnici smatraju se „institucijama za platni promet”.
U skladu s člankom 1. stavkom 10. tog zakona djelatnost pri kojoj „primatelj plaćanja daje platitelju gotovinu kao dio platne transakcije na izričit zahtjev korisnika platnih usluga, neposredno prije izvršenja platne transakcije u sklopu plaćanja za kupnju robe ili usluga” nije platna usluga. Iznimka iz članka 3. točke (o) Direktive 2007/64 nalazi se, među ostalim, u istom obliku, u članku 1. stavku 10. točki 14. tog zakona.
U skladu s člankom 8. stavkom 1. prvom rečenicom Zakona o nadzoru platnih usluga, institucija za platni promet mora pribaviti pisano odobrenje od Bundesanstalta für Finanzdienstleistungsaufsicht (Savezni ured za nadzor financijskih usluga, Njemačka) kako bi na njemačkom području mogla pružati platne usluge.
U skladu s člankom 31. stavkom 1. tog zakona, kaznene sankcije se mogu primijeniti na svakoga tko pruža platne usluge a da nije pribavio odobrenje iz članka 8. stavka 1.
Članak 73. Strafgesetzbucha (Kazneni zakon) propisuje:
„1.   Kada je počinjeno kazneno djelo i kada je njegov počinitelj ili sudionik pribavio kakvu korist s ciljem činjenja tog djela ili činjenjem tog djela, sud nalaže zapljenu te koristi, osim ako je to djelo dovelo do nastanka prava za oštećenu stranu čije bi izvršavanje omogućilo to da se od počinitelja ili sudionika povrati vrijednost stečena tim djelom.”
2.   Naložena zapljena obuhvaća i ubrane plodove. Može se također proširiti i na stvari koje je počinitelj ili sudionik stekao cesijom stečene stvari ili u zamjenu za nju nakon njezina uništenja, oštećenja, gubitka posjeda ili stečenoga prava”.
Glavni postupak i prethodna pitanja
F. Rasool je upravitelj društva RE, čija se djelatnost sastoji u upravljanju, u Njemačkoj, dvama automat klubovima opremljenima igraćim automatima. Do kraja 2012. godine društvo RE je klijentima automat klubova stavljalo na raspolaganje višenamjenske terminale koji su im omogućavali da novčanice zamijene za kovanice kao i da korištenjem bankovne kartice i s njom povezanoga
Personal Identification Number
(broj PIN), koje je izdala njihova banka, podignu gotovinu.
Društvo Telecash je upravljalo transakcijama i prijenosima koji su se izvršavali putem tih terminala, djelujući u svojstvu vanjskog pružatelja usluga (u daljnjem tekstu: mrežni operator). Mrežni operator je bio vlasnik višenamjenskih terminala i iznajmio ih je društvu RE.
Do svibnja 2011. uvjeti za pružanje usluge podizanja gotovine bili su sljedeći. Mrežni operator, nakon unošenja broja PIN, provjeravao je ima li bankovni račun klijenta dostatno pokriće i, u slučaju da ono postoji, omogućavao je podizanje gotovine. Mrežni operator se također brinuo za to da se društvu RE svaki put naknade iznosi koji odgovaraju iznosima koje su podignuli klijenti. Društvo RE sâmo nije primalo nikakvu naknadu za stavljanje na raspolaganje višenamjenskih terminala i plaćalo je mrežnom operatoru iznos od 0,13 eura po transakciji i fiksnu mjesečnu naknadu od 48 eura. Naposljetku, jedina aktivnost društva RE bila je punjenje gotovinom višenamjenskih terminala.
Započevši od lipnja 2011., nakon izmjene nacionalnog zakonodavstva, i kako bi moglo nastaviti pružati uslugu podizanja novca a da nema odobrenje kao pružatelj platnih usluga, društvo RE je djelomično izmijenilo načine rada višenamjenskih terminala postavljenih u automat klubovima, na način da nude opciju „
cash back
”. U skladu s tim načinom rada, klijenti su mogli podignuti novac s višenamjenskih terminala samo ako su istodobno zatražili bon u vrijednosti od 20 eura koji im omogućava ubacivanje kovanica u igraće automate. Banka klijenata je za taj iznos teretila račune klijenata, uz iznos podignut u gotovini.
S obzirom na to da se društvo RE trebalo smatrati „institucijom za platni promet” čak i uz takav način rada, koje je zbog toga podvrgnuto obvezi pribavljanja odobrenja, Staatsanwaltschaft Stuttgart (Državno odvjetništvo u Stuttgartu, Njemačka) pokrenuo je kazneni postupak protiv F. Rasola, u svojstvu upravitelja društva RE, jer je pružao platne usluge svjesno i bez odobrenja, uz povredu članka 8. Zakona o nadzoru platnih usluga. Na temelju članka 73. Kaznenog zakona, to tijelo je zatražilo zapljenu svih iznosa koje su društvu RE odobrile različite banke klijenata koji su izvršili podizanja. Bila je riječ o iznosu od 1096290 eura. Sud koji je uputio zahtjev, Amtsgericht Nürtingen (Općinski sud u Nürtingenu, Njemačka), presudom od 11. ožujka 2015. oslobodio je odgovornosti F. Rasoola, ocjenjujući da potonji nije pružao platne usluge u smislu Zakona o nadzoru platnih usluga.
Državno odvjetništvo u Stuttgartu uložilo je reviziju protiv te presude pred Oberlandesgerichtom Stuttgart (Visoki zemaljski sud u Stuttgartu, Njemačka), koji je presudom od 18. ožujka 2016. ukinuo presudu koju je 11. ožujka 2015. donio sud koji je uputio zahtjev, s obrazloženjem, među ostalim, da čak i ako upravljanje višenamjenskim terminalima nije bilo glavna djelatnost društva RE, potonje nije moglo izbjeći obvezu pribavljanja odobrenja na temelju članka 8. stavka 1. Zakona o nadzoru platnih usluga. Predmet je stoga vraćen sudu koji je uputio zahtjev na ponovno suđenje.
U tim okolnostima, taj sud smatra, kao prvo, da je djelatnost koju obavlja društvo RE obuhvaćena iznimkom iz članka 3. točke (o) Direktive 2007/64, s obrazloženjem, među ostalim, da to društvo, s jedne strane, nije bilo stranka „okvirnoga ugovora s klijentom koji podiže novac s računa za plaćanje” u smislu te odredbe te nije sklopilo nikakav ugovor s bankama tih klijenata koji podižu novac putem višenamjenskih terminala. S druge strane, taj sud smatra da nijedan zahtjev u vezi sa zaštitom potrošača ne opravdava obvezu za društvo RE da pribavi odobrenje za pružanje platnih usluga jer se njegova jedina aktivnost sastojala u punjenju višenamjenskih terminala gotovinom.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev smatra da, u svakom slučaju, djelatnost društva RE pripada, nakon prelaska na sustav „
cash back
”, u područje primjene članka 3. točke (e) Direktive 2007/64 i da, stoga, ta djelatnost nije podvrgnuta izdavanju odobrenja.
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev pita Sud, s jedne strane, može li se usluga koju pruža RE kvalificirati kao „platna usluga”, osobito u mjeri u kojoj aktivnosti tog društva omogućuju, u smislu točke 2. Priloga Direktivi 2007/64, podizanje gotovine s računa za plaćanje.
S tim u vezi, on tvrdi da je punjenje višenamjenskih terminala gotovinom koje izvršava društvo RE zaista nudilo klijentima automat klubova stvarnu mogućnost podizanja gotovine. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, pojam „omogućuju” iz točke 2. Priloga Direktivi 2007/64 ne može obuhvaćati djelatnosti, poput onih koje u predmetnom slučaju obavlja društvo RE, koje su isključivo pomoćne prirode u odnosu na platne usluge koje pruža banka, odnosno one koje omogućuju otvaranje računa i obavljanje transakcija s njim u vezi putem bankovne kartice, i koje obavlja društvo, poput mrežnog operatora, koje povezuje višenamjenske terminale s bankovnim računima klijenata.
S druge strane, taj sud se pita može li se djelatnost koja se predbacuje društvu RE smatrati „platnom uslugom”, s obzirom na to da je riječ o usluzi koja se besplatno pruža klijentima automat kluba. Naime, takva besplatna usluga je isključivo pomoćnog karaktera u odnosu na glavnu djelatnost društva RE, odnosno upravljanje automat klubovima, na način da ne ispunjava uvjet iz članka 4. točke 3. Direktive 2007/64, prema kojem djelatnost pružatelja usluge mora biti poslovna aktivnost.
Kao četvrto, sud koji je uputio zahtjev se pita povrjeđuje li postupak koji je pokrenulo državno odvjetništvo u Stuttgartu načela utvrđena u sudskoj praksi Suda prema kojima državne intervencije u području igara na sreću nisu opravdane kada predmetna država članica ne vodi sustavnu i usklađenu politiku, koja odgovara nužnom cilju, poput zaštite potrošača. Usto, taj je postupak arbitraran u mjeri u kojoj je nezakonito pružanje usluge podizanja novca, poput one koju je nudilo društvo RE, rijetko predmet kaznenog progona.
Na petom i posljednjem mjestu, sud koji je uputio zahtjev se pita je li državno odvjetništvo iz Stugartta, s obzirom na načelo pravne sigurnosti zajamčeno pravom Unije, na temelju članka 73. Kaznenog zakona moglo zatražiti zapljenu svih iznosa plaćenih klijentima automat klubova putem višenamjenskih terminala.
U tim je okolnostima Amtsgericht Nürtingen (Općinski sud u Nürtingenu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 3. točku (o) [Direktive 2007/64/EZ] tumačiti na način da omogućavanje podizanja gotovine u automat klubu s nacionalnom koncesijom na gotovinskom terminalu, koji je ujedno i automat za mijenjanje novca, korištenjem [bankovne] kartice i broja PIN, pri čemu bankovnu i tehničku provedbu usluge pruža vanjski pružatelj [poput mrežnog operatora], a stranka primi isplatu tek pošto mrežni operator nakon prethodne provjere pokrića na računu pošalje kod za odobrenje na terminal, dok upravitelj automat kluba samo puni višenamjenski stroj za mijenjanje novca i od banke koja vodi račun stranke koja diže novac primi knjižno odobrenje u visini podignutog iznosa, predstavlja djelatnost u smislu članka 3. točke (o) te direktive, za koju nije potrebno dobivanje odobrenja?
2.
Ako djelatnost opisana u prvom pitanju nije djelatnost u smislu članka 3. točke (o) [Direktive 2007/64]:
Treba li članak 3. točku (e) [Direktive 2007/64] tumačiti na način da omogućavanje podizanja gotovine unosom broja PIN, kao što je opisano u prvom pitanju, predstavlja djelatnost u smislu te odredbe, ako se istodobno s podizanjem gotovine izda bon u visini od 20 eura, koje se može unovčiti u automat klubu za korištenje kovanica u igraćem aparatu pod nadzorom automat kluba?
Ako djelatnost, kao što je opisana u prvom i drugom pitanju, nije jedna od djelatnosti iz članka 3. točke (o) i/ili (e) za koje se ta direktiva ne primjenjuje:
3.
a)
Treba li točku 2. Priloga Direktivi 2007/64/EZ tumačiti na način da djelatnost upravitelja automat kluba, kao što je opisana u prvom i drugom pitanju, predstavlja platnu uslugu za koju je potrebno dobivanje odobrenja iako upravitelj automat kluba ne vodi račun stranke koja podiže novac?
3.
b)
Treba li članak 4. točku 3. [Direktive 2007/64] tumačiti na način da djelatnost upravitelja automat kluba, kao što je opisana u prvom i drugom pitanju, predstavlja platnu uslugu u smislu te odredbe, ako upravitelj igračnice nudi tu uslugu besplatno?
U slučaju da Sud gore opisanu djelatnost smatra platnom uslugom za koju treba dobiti odobrenje:
4.
Treba li pravo Unije i Direktivu [2007/64] tumačiti na način da se protivi kaznenim sankcijama za upravljanje višenamjenskim terminalom u slučaju poput predmetnog, kada postoje istovrsni terminali u mnogim automat klubovima s državnom koncesijom kao i u kockarnicama s državnom koncesijom kojima djelomično upravlja država, a koji djeluju bez dozvole, a nadležno tijelo za izdavanje dozvola i provedbu nadzora se tomu ne protivi?
Ako je odgovor na četvrto pitanje također negativan:
5.
Treba li Direktivu [2007/64] i načela prava Unije o pravnoj sigurnosti i pravnoj jasnoći te članak 17. Povelje o temeljnim pravima tumačiti na način da se, u slučaju poput predmetnog, protivi upravnoj i sudskoj praksi prema kojoj državnoj riznici pripadaju novčani iznosi (zapljena) koje je upravitelj automat kluba stekao, putem usluge koju pruža mrežni operator, od stranaka koje su bankovnom karticom i brojem PIN podignule gotovinu i/ili bonove za korištenje na igraćim automatima, korištenjem višenamjenskih terminala koje je taj upravitelj napunio gotovinom, iako sva knjižna odobrenja odgovaraju samo iznosima koje su stranke podignule putem tih terminala u obliku gotovine i bonova za igranje na automatima?”
Prethodna pitanja
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem, koje treba prvo ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 3. Direktive 2007/64, u vezi s točkom 2. njezina priloga, tumačiti na način da je usluga podizanja gotovine, koju svojim klijentima nudi upravitelj automat kluba putem višenamjenskih terminala postavljenih u tim automat klubovima, „platna usluga” u smislu te direktive kada upravitelj tu uslugu pruža besplatno, kada ne izvršava nikakvu transakciju na računima za plaćanje tih klijenata i kada su djelatnosti koje on pritom obavlja ograničene na stavljanje na raspolaganje kao i punjenje gotovinom tih terminala.
S tim u vezi, članak 4. točka 3. Direktive 2007/64, u vezi s točkom 2. njezina priloga, kao „platnu uslugu” kvalificira poslovnu aktivnost koja omogućuje podizanje gotovine s računa za plaćanje te sve poslove potrebne za vođenje računa za plaćanje.
U ovom predmetu a da nije potrebno utvrditi predstavlja li predmetna usluga, zbog njezina navodnog nenaplatnog karaktera, poslovnu aktivnost koju obavlja društvo RE, treba napomenuti da se, prema zahtjevu za prethodnu odluku, to društvo ograničilo na iznajmljivanje i postavljanje višenamjenskih terminala u automat klubovima kao i na njihovo punjenje gotovinom.
Međutim, iako te aktivnosti predstavljaju prethodne radnje u vezi s transakcijama na računima za plaćanje klijenata automat klubova, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi to da je te poslove obavljao vanjski pružatelj usluge, odnosno mrežni operator. Naime, potonji je uspostavljao vezu između višenamjenskih terminala i bankovnih računa klijenata, prepoznavanjem njihove bankovne kartice i njihova broja PIN, omogućavajući na taj način podizanje gotovine.
U tim uvjetima, ne može se zaključiti da usluga, poput one koju pruža društvo RE putem višenamjenskih terminala, omogućuje „podizanje gotovine s računa za plaćanje” u smislu točke 2. Priloga Direktivi 2007/64. Među ostalim, Sud ne raspolaže nikakvim podacima koji pokazuju to da je to društvo obavljalo, pri toj usluzi, „sve poslove potrebne za vođenje računa za plaćanje”, u smislu te odredbe.
Taj zaključak podupire, kao prvo, tumačenje konteksta u kojem se nalazi članak 4. točka 3. Direktive 2007/64 kao i točka 2. njezina priloga.
Naime, iz uvodne izjave 6. te direktive proizlazi to da ona ne provodi potpuno usklađivanje u području platnih usluga. Stoga, u skladu s tom uvodnom izjavom, primjenu Direktive 2007/64 trebalo bi ograničiti na pružatelje platnih usluga čija je „glavna aktivnost” pružanje platnih usluga korisnicima tih usluga.
Međutim, prepuštajući sudu koji je uputio zahtjev tu ocjenu, iz spisa podnesenoga Sudu proizlazi to da je glavna djelatnost društva RE bila upravljanje automat klubovima i da su, u tom kontekstu, aktivnosti u vezi s višenamjenskim terminalima bile obuhvaćene uslugom koja je isključivo pomoćnog karaktera toj djelatnosti.
Kao drugo, budući da društvo RE nije obavljalo nikakve transakcije na računima klijenata automat klubova, zahtjevi u vezi sa zaštitom potrošača, kao adresata platnih usluga, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 20., 22., 26., 36. i 54. Direktive 2007/64, ne opravdavaju kvalifikaciju kao „platne usluge”, u smislu te direktive, usluge podizanja gotovine, poput one koju nudi društvo RE.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti na način da članak 4. točku 3. Direktive 2007/64, u vezi s točkom 2. njezina priloga, treba tumačiti na način da usluga podizanja gotovine, koju svojim klijentima nudi upravitelj automat kluba putem višenamjenskih terminala postavljenih u tim automat klubovima, nije „platna usluga” u smislu te direktive kada upravitelj ne izvršava nikakvu transakciju na računima za plaćanje tih klijenata i kada su aktivnosti koje on pritom obavlja ograničene na stavljanje na raspolaganje kao i punjenje gotovinom tih terminala.
Prvo, drugo, četvrto i peto pitanje
S obzirom na odgovor na treće pitanje, ne treba odgovoriti na prvo, drugo, četvrto i peto prethodno pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 4. točku 3. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ, u vezi s točkom 2. njezina priloga, treba tumačiti na način da usluga podizanja gotovine, koju svojim klijentima nudi upravitelj automat kluba putem višenamjenskih terminala postavljenih u tim klubovima, nije „platna usluga” u smislu te direktive kada upravitelj ne izvršava nikakvu transakciju na računima za plaćanje tih klijenata i kada su aktivnosti koje on pritom obavlja ograničene na stavljanje na raspolaganje kao i punjenje gotovinom tih terminala.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački