CELEX: 62019CJ0143
Fellebbezés
Európai uniós védjegy
A 207/2009/EK rendelet
15. és 66. cikk
Egy európai uniós együttes védjegy tényleges használata
A csomagolási hulladékok gyűjtésének és hasznosításának rendszerére vonatkozó védjegy
A védjegy árujegyzékében szereplő áruk csomagolásán történő elhelyezés

Fellebbezésével a Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH (a továbbiakban: DGP) az Európai Unió Törvényszéke 2018. szeptember 12‑i Der Grüne Punkt kontra EUIPO – Halston Properties (Egy körben két nyíl ábrázolása) ítéletének (T‑253/17, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2018:909
) hatályon kívül helyezését kéri, amelyben a Törvényszék elutasította az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) ötödik fellebbezési tanácsának a Halston Properties s. r. o. és a DGP közötti, megszűnés megállapítása iránti eljárásra vonatkozó, 2017. február 20‑i határozata (R 1357/2015‑5. sz. ügy, a továbbiakban: vitatott határozat) hatályon kívül helyezésére irányuló kérelmét.
Jogi háttér
Az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendeletet (
HL 2009. L 78., 1. o.
; helyesbítés:
HL 2017. L 142., 104. o.
) a 2016. március 23‑án hatályba lépett, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2424 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2015. L 341., 21. o.
) módosította. Az utóbbi rendeletet később 2017. október 1‑jei hatállyal hatályon kívül helyezte és felváltotta az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2017. L 154., 1. o.
). Ugyanakkor, figyelemmel az ügy tényállását képező események megvalósulásának idejére, a jelen fellebbezést a 207/2009 rendeletnek az eredeti változata alapján kell vizsgálni.
E rendelet 9. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezett:
„A[z európai uniós] védjegy lajstromozása a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít. A kizárólagos jogok alapján a jogosult bárkivel szemben felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ
[…]
b)
olyan megjelölést, amelyet a fogyasztók az európai uniós védjeggyel összetéveszthetnek a megjelölés és az európai uniós védjegy azonossága vagy hasonlósága, valamint a megjelölés és az európai uniós védjegy árujegyzékében szereplő áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt;
[…]”
Az említett rendelet 15. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezett:
„Ha a jogosult a lajstromozástól számított öt éven belül nem kezdte meg az [európai uniós] védjegy tényleges használatát az [Unióban] az árujegyzékben szereplő árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban, vagy ha az ilyen használatot öt éven át megszakítás nélkül elmulasztotta, az [európai uniós] védjegyoltalomra alkalmazni kell az e rendeletben meghatározott jogkövetkezményeket, kivéve ha a jogosult a használat elmaradását kellőképpen igazolja.
[…]”
Ugyanezen rendelet 51. cikke értelmében:
„(1)   A hivatalhoz benyújtott kérelem vagy a védjegybitorlási perben előterjesztett viszontkereset alapján a[z európai uniós] védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha:
a)
a jogosult az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban a védjegy tényleges használatát [az Unióban] megszakítás nélkül öt éven át elmulasztja, és a jogosult a használat elmaradását kellőképpen nem igazolja;
[…]
(2)   Ha a védjegyoltalom megszűnésének oka csak a[z európai uniós] védjegy árujegyzékében szereplő áruk, illetve szolgáltatások egy része tekintetében áll fenn, a megszűnés megállapításának csak a szóban forgó áruk, illetve szolgáltatások tekintetében van helye.”
A 207/2009 rendelet 66. cikke ekként rendelkezett:
„(1)   Az [európai uniós] együttes védjegy olyan [európai uniós] védjegy, [helyesen: európai uniós együttes védjegy lehet az olyan, a bejelentés során ekként megjelölt európai uniós védjegy,] amely alkalmas arra, hogy a védjegyjogosult szervezet tagjainak áruit vagy szolgáltatásait más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól megkülönböztesse. [Európai uniós] együttes védjegy lajstromozására irányuló bejelentést nyújthat be a gyártók, az előállítók, a szolgáltatást nyújtók vagy a forgalmazók olyan szervezete, amely a rá irányadó jogszabályok szerint saját nevében jogokat szerezhet, kötelezettségeket vállalhat, szerződést köthet vagy egyéb jogcselekményeket végezhet, perelhet és perelhető, továbbá a jogi személyiséggel rendelkező közjogi szervezet.
[…]
(3)   Az együttes [európai uniós] védjegyre az e rendeletben foglalt rendelkezéseket a 67–74. cikkekben foglalt eltérésekkel kell alkalmazni.”
E rendelet 67. cikke értelmében:
„(1)   Az [európai uniós] együttes védjegy bejelentőjének az előírt határidőn belül be kell nyújtania a védjegy használatáról rendelkező szabályzatot.
(2)   A szabályzatnak tartalmaznia kell az [európai uniós] együttes védjegy használatára jogosult személyek felsorolását, a védjegyjogosult szervezetben való tagság feltételeit, valamint – ha van ilyen – a védjegy használatának feltételeit, ideértve az azok megsértése esetére kilátásba helyezett jogkövetkezményeket is. […]”
A 207/2009 rendelet 9., 15., 51., 66. és 67. cikkének szövegét lényegében a 2017/1001 rendelet 9., 18., 58., 74. és 75. cikke tartalmazza.
A jogvita előzményei és a vitatott határozat
1996. június 12‑én DGP az alábbi ábrás megjelölés európai uniós együttes védjegyként (a továbbiakban: érintett védjegy) történő lajstromozása iránti kérelmet nyújtott be:
E védjegybejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás (a továbbiakban: Nizzai Megállapodás) szerinti 1–34. osztályba tartozó áruk, valamint a 35., 39., 40. és 42. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában tették.
Az érintett áruk között szerepeltek fogyasztási cikkek, mint az ételek, italok, ruházati cikkek, testápolási és háztartási cikkek, valamint szakmai használatra szánt termékek, mint a mezőgazdaság vagy az ipar számára szánt termékek.
Az érintett szolgáltatások az alábbi leírásnak feleltek meg:
–
35. osztály: „Reklám”;
–
39. osztály: „Szállítás; áruk csomagolása és raktározása”;
–
40. osztály: „Anyagmegmunkálás, csomagolóanyagok újrahasznosítása”;
–
42. osztály: „Hulladékkezelés; informatikai programok készítése adatok kezelésére”.
Az érintett védjegynek a védjegybejelentéshez csatolt szabályzata szerint a vitatott védjegy „annak lehetővé tétele érdekében, hogy a fogyasztók és a kereskedők felismerjék azon csomagolásokat, amelyek [a DGP újrahasznosítási rendszerének] részét képezik, és amelyek tekintetében a rendszer finanszírozásához való hozzájárulást vezettek be, valamint az így csomagolt árukat, és megkülönböztessék őket más csomagolásoktól és áruktól”.
A védjegyet 1999. július 19‑én lajstromozták. E lajstromozást ezt követően megújították.
2012. november 2‑án a Halston Properties, egy szlovák jog szerinti társaság, a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján kérelmet terjesztett elő e védjegy részleges megszűnésének megállapítása iránt, azzal az indokkal, hogy e védjegy az árujegyzékbe bejegyzett áruk tekintetében nem képezte tényleges használat tárgyát.
2006. november 27‑i határozatával az EUIPO törlési osztálya e kérelemnek részlegesen helyt adott. Megállapította a DGP‑vel szemben a védjegyoltalom megszűnését 2012. november 2‑tól valamennyi áru vonatkozásában, a csomagolóanyagokból álló áruk kivételével.
2015. július 8‑án a DGP fellebbezést nyújtott be a törlési osztály határozatával szemben.
Az EUIPO ötödik fellebbezési tanácsa a vitatott határozattal elutasította e fellebbezést.
E fellebbezési tanács úgy találta, hogy a DGP nem bizonyította, hogy az érintett védjegyet alapvető rendeltetésének megfelelően, azaz a szóban forgó áruk származása azonosíthatóságának biztosítására használta volna. Az átlagos európai uniós fogyasztó az érintett védjegyet nem ezen áruk származásának jelöléseként észleli, hanem arról a DGP újrahasznosítási rendszerében részt vevő vállalkozások környezettudatos magatartására asszociál.
Még ha a csomagolás és az áru egy egységet képezőnek is tűnik az értékesítés során, az említett fogyasztó e védjegyet kizárólag annak jelöléseként észleli, hogy e vállalkozások áruinak csomagolása e rendszer szerint gyűjthető és hasznosítható. Az említett védjegy használatának célja nem piac létrehozása vagy fenntartása maguknak az áruknak.
A Törvényszék előtti kereset és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2017. április 28‑án benyújtott keresetével a DGP kérte a vitatott határozat hatályon kívül helyezését, és az EUIPO kötelezését a költségek viselésére.
Keresete alátámasztására a DGP egyetlen jogalapra hivatkozott, amely a 207/2009 rendelet 15. cikke (1) bekezdése és az említett rendelet 66. cikke együttesen értelmezett rendelkezéseinek megsértésére vonatkozott, akként érvelve, hogy az érintett védjegyet nem csupán azon szolgáltatások vonatkozásában használták, amelyek tekintetében azt lajstromozták, hanem a védjegybejelentésben szereplő áruk vonatkozásában is.
A DGP többek között kiemelte, hogy e védjegy a csomagoláson van feltüntetve, amely csomagolás a becsomagolt áruval együtt egyetlen egységet képez. Az említett védjegy használói nem csomagolóanyag‑beszállítók, hanem az áruk gyártói vagy forgalmazói. A vitatott védjegy jelzi, hogy ezen áruk olyan vállalkozásoktól származnak, amelyek kötelezettséget vállaltak arra, hogy a csomagolóanyagokat a DGP rendszere szerint kezeljék. Továbbá e védjegyről a vásárlóközönség az említett gyártók és forgalmazók környezettudatos magatartására asszociál, és így az az áruk „immateriális jellemzőjét” fejezi ki.
A Törvényszék elutasította ezt a keresetet.
A Törvényszék először is kifejtette azon kritériumokat, amelyek alapján értékelni kell, hogy a vitatott védjegy tényleges használat tárgyát képezte‑e.
E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 26. pontjában kimondta, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy „valamely védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát, ha azon alapvető rendeltetésének megfelelően használják, hogy biztosítsa azon áruk vagy szolgáltatások származásának azonosíthatóságát, amelyekre vonatkozóan a védjegyet lajstromozták, abból a célból, hogy ezeknek az áruknak és szolgáltatásoknak piacot hozzon létre vagy tartson fenn, kivéve a szimbolikus jellegű használatot, amelynek egyetlen célja a védjegyhez fűződő jogok fenntartása”, valamint hogy „ugyanígy egy európai uniós együttes védjegy alapvető rendeltetése az, hogy a védjegyjogosult szervezet tagjainak áruit vagy szolgáltatásait más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól megkülönböztesse”.
Ezen ítélet 27–29. pontjában a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy a védjegyhasználat ténylegessége mérlegelésének egy átfogó értékelést kell magában foglalnia, mely figyelembe veszi az adott ügy valamennyi releváns tényezőjét, többek között a védjeggyel ellátott áruk és szolgáltatások természetét, és az adott gazdasági ágazatban a piaci részesedés megteremtéséhez és fenntartásához igazoltnak tekintett használatokat.
Ezt követően, a megtámadott ítélet 33. pontjában elismerve, hogy az érintett védjegyet ténylegesen használták együttes védjegyként az Unió számos tagállamában különféle áruk csomagolásán, a Törvényszék a fellebbezési tanácshoz hasonlóan megállapította, hogy e védjegy csomagoláson történő tényleges használata nem bizonyítja a tényleges használatot maguknak az áruknak a tekintetében.
A Törvényszék pontosította az ítélet 36. pontjában, hogy a jelen esetben az érintett közönség a nagy nyilvánosság, és az említett ítélet 38. pontjában megállapította, hogy a vásárlóközönség a vitatott védjegyet annak jelzéseként értelmezi, hogy e csomagolást egy meghatározott rendszer szerint gyűjteni és hasznosítani lehet.
Ugyanezen ítélet következő pontjaiban a Törvényszék úgy találta, hogy a vitatott védjegy azonban nem jelöli az áruk származását.
E tekintetben a megtámadott ítélet 41. pontjában kifejtette, hogy „[i]gaz, hogy a vitatott védjegy az együttes védjegyként betöltendő rendeltetésének megfelelően utal azon tényre, hogy a[z] […] áruk gyártójára vagy forgalmazójára a [DGP] licencszerződési rendszere vonatkozik, és következésképpen jelzi e vállalkozás adott környezettudatos magatartását”. Mindemellett az érintett vásárlóközönség különbséget tud tenni az áru kereskedelmi származását jelölő védjegy és a csomagolási hulladék hasznosítását jelölő védjegy között. Figyelembe kell venni ezenfelül azon tényt is, hogy „magukat az árukat rendszeresen különböző vállalkozásokhoz kapcsolódó védjegyek jelölik”.
A Törvényszék úgy ítélte meg az ítélet 42. pontjában, hogy „[az érintett] védjegynek a szervezet tagjainak áruit jelölő együttes védjegyként való, az e szervezeten kívüli vállalkozásoktól származó áruktól történő megkülönböztetés érdekében történő használatát az érintett vásárlóközönség úgy észleli, mint a csomagolásokra vonatkozó használatot. […] [A] vállalkozásnak a [DGP] licencszerződési rendszeréhez kapcsolódás révén kifejezett környezettudatos magatartását az érintett vásárlóközönség a csomagolás környezettudatos hasznosításának lehetőségéhez kapcsolja, és nem magának a becsomagolt árunak az ilyen hasznosításához, amely utóbbi alkalmatlannak bizonyulhat a környezettudatos hasznosításra”.
Végül a Törvényszék a megtámadott ítélet 44. és 45. pontjában kimondta, hogy az érintett védjegy használatának célja nem az volt, hogy piacot hozzon létre vagy tartson fenn az áruk számára. E védjegyet a fogyasztók csak annak jelzéseként ismerik, hogy az ezzel jelölt csomagolási hulladékot – az áru gyártója vagy forgalmazója hozzájárulásának köszönhetően – hasznosítani és ártalmatlanítani lehet, ha a fogyasztó elviszi a közeli gyűjtőkbe. Következésképpen az említett védjegynek a csomagoláson való feltüntetése egyszerűen azon tényt fejezi ki, hogy az áru gyártója vagy forgalmazója az uniós jogszabályokban előírt követelménynek megfelelő magatartást követ, mely követelmény értelmében valamennyi vállalkozásnak viselnie kell a csomagolási hulladék hasznosításának terhét. A Törvényszék szerint abban a kevésé valószínű esetben, melyben a fogyasztó kizárólag az áru csomagolásának jellemzői alapján döntene a vásárlás mellett, e védjegy akkor sem a szóban forgó áruk vonatkozásában hoz létre vagy tart fenn piacot, hanem csupán az áru csomagolásának vonatkozásában.
A felek kérelmei
A DGP azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
hozzon jogerős határozatot a jogvitában, helyt adva az első fokon előadott kérelmeknek, vagy másodlagosan utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé; és
–
az EUIPO‑t kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a DGP‑t kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
Keresete alátámasztására a DGP lényegében egyetlen, a 207/2009 rendelet 15. cikke (1) bekezdése és az említett rendelet 66. cikke együttesen értelmezett rendelkezéseinek megsértésére vonatkozik.
A felek érvei
A DGP szerint a Törvényszék tévesen értelmezte a 207/2009 rendelet 15. cikke (1) bekezdése szerinti „tényleges használatnak” a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következő fogalmát, és nem vette megfelelően figyelembe az említett rendelet 66. cikke szerinti európai uniós együttes védjegyek jellemzőit. A megtámadott ítélet következésképpen téves jogalkalmazáson alapul.
A DGP kifejti többek között, hogy a Törvényszék irrelevánsnak találta a megtámadott ítélet 41. és 42. pontjában ugyan megállapított tényt, miszerint az érintett védjegy használata jelzi az érintett vásárlóközönség számára, hogy valamennyi áru, melynek csomagolásán e védjegy található, olyan vállalkozástól származik, amely a DGP rendszerének tagja, és e használat e vállalkozások közös környezettudatos magatartását fejezi ki.
Azáltal, hogy az érintett védjegy árujegyzékében szereplő áruk forgalmazásával kapcsolatos elemeket a védjegy „tényleges használatának” értékelésekor figyelmen kívül hagyta, a Törvényszék ezen értékelést nem az európai uniós együttes védjegyek alapvető rendeltetésére alapította. E téves jogalkalmazás alapján ezt követően a Törvényszék úgy találta, hogy az érintett védjegy használata nem az árujegyzékében szereplő árukra vonatkozott, hanem azok csomagolására, jóllehet nem vitatott, hogy az érintett védjegy használói az áruk forgalmazói, és nem csomagolóanyagok gyártói vagy forgalmazói.
A DGP szerint a védjegyekre vonatkozó jog értelmében az árukat és a csomagolásukat, amennyiben egy egységet alkotnak, és egyetlen egységként kerülnek értékesítésre, együtt kell értékelni. A Törvényszék által végzett értékelés ezzel ellentétes megközelítésen alapul, ami alapján a megtámadott ítélet 44. és 45. pontjában a releváns értékelési szempontok alkalmazása nélkül találta úgy, hogy az érintett együttes védjegy használatának nem az a célja, hogy a védjegyjogosult szervezet tagjai áruinak piacot hozzon létre vagy tartson fenn.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék által a tényleges használat fennállásának értékelési szempontjait illetően elkövetett hibákat kiemeli továbbá az ítélet 41. pontjában szereplő indokolás, mely szerint az érintett árukat „rendszeresen különböző vállalkozásokhoz kapcsolódó védjegyek jelölik”. E tekintetben a DGP megjegyzi, szokásos, hogy egy együttes védjegyet különböző vállalkozások áruival kapcsolatban használjanak, és nyilvánvaló, hogy e vállalkozások önálló védjegyeket is elhelyeznek az áruikon vagy azok csomagolásán. Az együttes védjegy és az önálló védjegyek ezen egyidejű használata semmiképpen nem utal az együttes védjegy tényleges használatának hiányára.
Az EUIPO úgy véli, hogy az egyetlen jogalap, amennyiben nem elfogadhatatlan, mindenképpen megalapozatlan.
Annak érdekében, hogy egy együttes védjegyről meg lehessen állapítani, hogy „tényleges használat” tárgyát képezte a védjegy árujegyzékében szereplő áruk tekintetében, az szükséges, hogy e védjegyet „mint” együttes védjegyet használják ezen árukkal kapcsolatban.
Ebből következik, hogy nem elegendő, hogy az érintett védjegyet valamilyen kapcsolatban használták az árujegyzékében szereplő áruk tekintetében. Az EUIPO szerint épp ellenkezőleg, objektív és kellően konkrét kapcsolat kell legyen az együttes védjegy és az érintett áruk között. Ilyen kapcsolat hiányában azt kell megállapítani, hogy az együttes védjegyet nem használták az alapvető rendeltetésének megfelelően, amely a védjegyjogosult szervezet tagjai áruinak vagy szolgáltatásainak más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól való megkülönböztetése.
A jelen esetben hiányzik ez a kapcsolat. Azon tény, hogy a gyártók és a forgalmazók a DGP rendszeréhez tartoznak, csupán a csomagolásokat érinti, azaz csak az áruk csomagolását, és nem magukat az árukat érinti. Ezen nem változtat azon tény, hogy az áru és a csomagolása egy értékesítési egységet alkot.
A Törvényszék ennélfogva helyesen mondta ki, hogy az érintett védjegy használata az érintett vásárlóközönség számára a csomagolásról, és nem a becsomagolt áruról szolgáltat információt.
A DGP által az önálló és együttes védjegyek egyidejű használatára vonatkozóan felhozott érv nem releváns. Ezzel kapcsolatban az EUIPO előadja, hogy e körülménytől függetlenül bizonyítani kell, hogy az együttes védjegyet tényleges használták az árujegyzékében szereplő áruk vonatkozásában.
Az EUIPO egyetért a Törvényszék értékelésével abban a kérdésben is, hogy az érintett védjegy használata irányulhatott‑e arra, hogy piacot hozzon létre vagy tartson fenn azon áruk számára, amelyek tekintetében lajstromozták. E tekintetben megjegyzi, hogy az áruk számára piac létrehozására vagy fenntartására irányuló céllal kapcsolatos követelmény az együttes védjegyekre és az önálló védjegyekre egyaránt alkalmazandó. A jelen esetben az érintett védjegynek az áruk csomagolásán való elhelyezése csupán a fogyasztónak a csomagoláson alapuló vásárlási döntésében játszana szerepet. Ez azt bizonyítja, hogy e védjegy használatának nem az a célja, hogy az áruk számára hozzon létre vagy tartson fenn piacot.
A Bíróság álláspontja
A 207/2009 rendelet 67–74. cikke szerinti ellentétes rendelkezés hiányában e rendelet 15. és 51. cikke az említett rendelet 66. cikke (3) bekezdése alapján a rendelet azon rendelkezései közé tartozik, amelyek az európai uniós együttes védjegyekre is alkalmazandók.
Következésképpen az említett 15. és 51. cikk alapján az ilyen védjegy irányelv által biztosított oltalmának megszűnését kell megállapítani, ha a jogosult az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban a védjegy tényleges használatát az Unióban megszakítás nélkül öt éven át – e használat elmaradásának megfelelő igazolása nélkül – mulasztja el. Ha a védjegyoltalom megszűnésének oka csak az említett áruk vagy szolgáltatások egy része tekintetében áll fenn, a megszűnést az érintett áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában kell megállapítani.
Bár a Törvényszék valamely védjegy használatára vonatkozó megállapításai ténybeli jellegűek, és így – a tények elferdítésének esetét kivéve – a fellebbezés keretében nem vitathatók, a 207/2009 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének megsértésére alapított fellebbezési jogalap akkor fogadható el, ha az azokra a szempontokra vonatkozik, amelyek alapján a Törvényszéknek értékelnie kell az e rendelkezés értelmében vett tényleges használat fennállását (lásd ebben az értelemben: 2017. október 11‑iEUIPO kontra Cactus ítélet,
C‑501/15 P
,
EU:C:2017:750
,
64.
pont). Ez az eset áll fenn a jelen ügyben is, mivel a fellebbezés egyetlen jogalapja azon szempontokra vonatkozik, amelyek tekintetében értékelni kell az európai uniós együttes védjegy említett rendelkezés szerinti tényleges használatát, figyelembe véve az ilyen típusú védjegy jellemzőit.
Az ügy érdemét illetően emlékeztetni kell arra – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 26. pontjában kiemelte –, hogy valamely európai uniós együttes védjegy alapvető rendeltetése az, hogy a védjegyjogosult szervezet tagjainak áruit vagy szolgáltatásait más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól megkülönböztesse (2017. szeptember 20‑iThe Tea Board kontra EUIPO ítélet,
C‑673/15 P‑C‑676/15 P
,
EU:C:2017:702
,
63.
pont).
Így, az önálló védjegytől eltérően, az együttes védjegynek nem célja, hogy a fogyasztó számára az árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások „származásának azonosíthatóságát” jelölje, mivel e rendeltetés, mely a fogyasztó számára annak biztosítására irányul, hogy az érintett árukat vagy szolgáltatásokat azon egyetlen vállalkozás ellenőrzése mellett állították elő, illetve szolgáltatták, amely ezek minőségéért felel (lásd különösen: 2017. június 8‑iW. F. Gözze Frottierweberei és Gözze ítélet,
C‑689/15
,
EU:C:2017:434
,
41.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 207/2009 rendelet 66. cikke egyáltalán nem követeli meg, hogy azok a gyártók, előállítók, szolgáltatók vagy kereskedők, melyek valamely európai uniós együttes védjegy jogosultja szervezetének tagjai, egyetlen cégcsoport részei legyenek, amely egységes ellenőrzés alatt gyárt árukat vagy nyújt szolgáltatásokat. E rendelet nem zárja ki azt, hogy az ilyen szervezet tagjai olyan versenytársak legyenek, amelyek mindegyike használ egyrészt az említett szervezetben való tagságát jelölő együttes védjegyet, másrészt pedig az árui vagy szolgáltatásai származásának azonosíthatóságát jelölő önálló védjegyet.
A Bíróságnak a megtámadott ítélet 26. pontjában említett ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy valamely védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát, ha azon alapvető rendeltetésének megfelelően használják, hogy azon áruknak vagy szolgáltatásoknak, amelyekre vonatkozóan a védjegyet lajstromozták, piacot hozzon létre vagy tartson fenn (lásd az önálló védjegyeket illetően: 2003. március 11‑iAnsul ítélet,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
43.
pont; 2019. július 3‑iViridis Pharmaceutical kontra EUIPO ítélet,
C‑668/17 P
,
EU:C:2019:557
,
38.
pont).
Ezen ítélkezési gyakorlat értelemszerűen az európai uniós együttes védjegyekre is alkalmazandó. E védjegyek ugyanis az önálló védjegyekhez hasonlóan a kereskedelmi forgalomban fordulnak elő. Ahhoz tehát, hogy a használatukat a 207/2009 rendelet 15. cikkének (1) bekezdése értelmében „ténylegesnek” lehessen minősíteni, annak valóban arra kell irányulnia, hogy az érintett vállalkozások az áruik és szolgáltatásaik számára piaci részesedéseket hozzanak létre vagy tartsanak fenn.
Ebből következik, hogy valamely európai uniós együttes védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát, ha alapvető rendeltetésének megfelelően használják, amely a védjegyjogosult szervezet tagjai áruinak vagy szolgáltatásainak más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól való megkülönböztetése, abból a célból, hogy ezen áruknak és szolgáltatásoknak piacot hozzon létre vagy tartson fenn.
Konkrétabban az ilyen védjegy használata akkor történik az alapvető rendeltetésének megfelelően, ha a fogyasztó számára felismerhetővé teszi, hogy az érintett áruk vagy szolgáltatások olyan vállalkozásoktól származnak, amelyek a védjegyjogosult szervezet tagjai, és így megkülönbözteti ezen árukat vagy szolgáltatásokat azon vállalkozások áruitól és szolgáltatásaitól, amelyek nem tagjai e szervezetnek.
Márpedig a megtámadott ítélet 41. pontjában a Törvényszék elismerte, hogy az érintett védjegy, az együttes védjegyként betöltendő rendeltetésének megfelelően, utal azon tényre, hogy a vitatott áruk gyártójára vagy forgalmazójára a fellebbező licencszerződési rendszere vonatkozik.
Ebből következik, hogy az ilyen együttes védjegyet akkor használják alapvető rendeltetésének megfelelően, anélkül, hogy e megállapítást kétségbe lehessen vonni, és figyelembe véve a jelen ítélet 54. pontjában kifejtetteket, ha megállapítható, amint azt a megtámadott ítélet 41. pontjában a Törvényszék kimondta, hogy az érintett vásárlóközönség mindenképpen különbséget tud tenni az áru kereskedelmi származását jelölő védjegy és a maga az áru csomagolási hulladékának hasznosítását jelölő védjegy között.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 44. pontjában kétségkívül rámutatott arra, hogy a fellebbező nem tudta bizonyítani, hogy az érintett védjegy használatának célja a szóban forgó áruk tekintetében piac létrehozása vagy fenntartása lett volna, és így nem állhat fenn a védjegy ezen árukkal kapcsolatos tényleges használata.
Mindazonáltal annak megállapítása érdekében, hogy e követelmény teljesült‑e, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően azt kell megvizsgálni, hogy az érintett védjegyet ténylegesen használják‑e az érintett áruk vagy szolgáltatások „piacán”. E vizsgálatkor értékelni kell különösen az érintett gazdasági szektorban igazoltnak tekintett olyan használatokat, amelyek feladata az, hogy a védjeggyel ellátott áruk vagy szolgáltatások számára megteremtsék és fenntartsák a piaci részesedést, ezen áruk vagy szolgáltatások természetét, a piac jellegzetességeit, valamint a védjegy használatának terjedelmét és gyakoriságát (lásd különösen: 2003. március 11‑iAnsul ítélet,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
37.
és
43.
pont; 2019. július 3‑iViridis Pharmaceutical kontra EUIPO ítélet,
C‑668/17 P
,
EU:C:2019:557
,
39.
és
41.
pont).
Jóllehet a megtámadott ítélet 27. pontjában a Törvényszék ténylegesen megemlítette e kritériumokat, meg kell állapítani, hogy ezt követően nem alkalmazta azokat a jelen ügyre.
Amint az a megtámadott ítélet 3. és 41. pontjából kitűnik, a Törvényszék előtt nem képezte vitat tárgyát, hogy az érintett védjegyet nagyon eltérő áruk tekintetében lajstromozták, amelyek a Nizzai Megállapodás szerinti 1–34. osztályba tartozó áruk széles skálájának körébe tartoznak, valamint hogy az ily módon érintett árukat az értékesítésük során csomagolják. Az sem vitatott, hogy ezek a csomagolások, azt követően, hogy a fogyasztó kicsomagolta vagy felhasználta az árut, hulladékká válnak.
A Törvényszék egyébiránt ezen ítélet 41. és 42. pontjában megállapította, hogy az érintett védjegy használatát az érintett vásárlóközönség ténylegesen annak jelzéseként érzékeli, hogy a szóban forgó áruk gyártói és forgalmazói csatlakoztak a DGP által létrehozott közös környezettudatos hasznosítási rendszerhez, és hogy e rendszer lehetővé teszi a fogyasztó számára, hogy ezen áruk vásárlása esetén a csomagolási hulladékokat a közeli gyűjtőkbe vigye azok ártalmatlanítása és hasznosítása érdekében. A Törvényszék az említett ítélet 44. pontjában azt is megállapította, hogy az említett gyártók és forgalmazók ily módon eleget tesznek az uniós jog alapján fennálló azon kötelezettségüknek, hogy hozzájáruljanak az áruk csomagolási hulladékának hasznosításához.
Jóllehet megállapította, hogy a DGP rendszerhez csatlakozó vállalkozások az érintett védjegynek az áruik csomagolásán való elhelyezésével ténylegesen jelzik, hogy gyártóként és forgalmazóként a csomagolási hulladékok gyűjtésének és hasznosításának mely rendszeréhez csatlakoztak, a Törvényszék a megtámadott ítélet 44. és 45. pontjában úgy határozott, hogy nem nyert bizonyítást, hogy az érintett védjegy használata valóban arra irányulna, hogy az érintett vállalkozások az áruik számára piaci részesedést hozzanak létre vagy tartsanak fenn.
A Bíróság a jelen ítélet 62. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatában kifejtett értékelési szempontokkal összhangban a Törvényszéknek, mielőtt erre a következtetésre jut, és ily módon az érintett védjegy jogosultja védjegyoltalomhoz fűződő jogainak az árujegyzékben szereplő szinte valamennyi áru tekintetében való megszűnését mondja ki, meg kellett volna vizsgálnia, hogy az érintett védjegy megfelelően bizonyított használatát, azaz a DGP rendszeréhez csatlakozó vállalkozások áruinak csomagolásán való elhelyezését az érintett gazdasági ágazatokban piaci részesedés megteremtéséhez vagy fenntartásához igazoltnak kell‑e tekinteni.
A megtámadott ítéletből hiányzik e vizsgálat, amelynek az érintett áruk jellegére, valamint azon piacok jellemzőire is ki kellene terjednie, amelyeken azokat eladásra kínálják. A Törvényszék kétségtelenül megállapította, hogy a fogyasztó érti, hogy a DGP rendszere az áruk csomagolásának közeli gyűjtőkben való gyűjtését és hasznosítását foglalja magában, és nem maguknak az áruknak a gyűjtését vagy hasznosítását, azonban nem vizsgálta meg megfelelően, hogy a fogyasztónak az áruk értékesítésekor történő tájékoztatása arról, hogy rendelkezésre áll a csomagolási hulladékok közeli gyűjtőkben való gyűjtéséből és környezettudatos ártalmatlanításából álló rendszer, az érintett gazdasági ágazatokban vagy azok némelyikében piaci részesedés megteremtéséhez vagy fenntartásához igazoltnak tekinthető‑e.
Bár e tekintetben nem várható el a Törvényszéktől, hogy ezt a vizsgálatot az érintett védjegy bejegyzési aktusában szereplő valamennyi részletes áruleírás tekintetében külön‑külön elvégezze, az ilyen védjeggyel érintett áruk sokfélesége miatt azonban fontos olyan vizsgálatot végezni, amely különbséget tesz az áruk különböző kategóriái között az áruk jellege és a piacok jellemzői alapján, és amely ezen árucsoportok mindegyike tekintetében értékeli, hogy az érintett védjegy használata valóban a piaci részesedések létrehozására vagy fenntartására irányuló célkitűzés elérésére irányul‑e.
Így az érintett gazdasági ágazatok közül egyesek fogyasztási cikkeket, például ételeket, italokat, testápolási és háztartási cikkeket érintenek, amelyekből napi rendszerességgel keletkezhet csomagolási hulladék, amely hulladékot a fogyasztónak el kell távolítania. Ennélfogva nem zárható ki, hogy azon tény, miszerint a gyártó vagy a forgalmazó jelzi az ilyen típusú áruk csomagolásán, hogy a csomagolási hulladékok közeli gyűjtőkben történő gyűjtéséből és környezettudatos hasznosításából álló rendszerhez csatlakozott, befolyásolhatja a fogyasztók vásárlási döntéseit, és ezáltal hozzájárulhat az ezen árukra vonatkozó piaci részesedések létrehozásához vagy fenntartásához.
Márpedig a megtámadott ítélet 45. pontjában a Törvényszék annak általános és valamennyi vitatott árura vonatkozó kijelentésére szorítkozott, hogy még ha a fogyasztó választását befolyásolja is az érintett termék csomagolásának minősége, az érintett védjegy csak a csomagolás, és nem az érintett áru vonatkozásában hoz létre vagy tart fenn a többi gazdasági szereplővel szemben piacot. Ez az érvelés nem a jelen ítélet 62. pontjában hivatkozott kritériumokon alapul, és egyébként annak – ellentmondásos – megállapításához vezet, hogy még abban az esetben is, ha az érintett védjegy használata hozzájárul azon áruk megvásárlásához, amelyek csomagolásán e védjegyet elhelyezik, akkor is úgy kell tekinteni, hogy e használat nem ezen áruk piacának létrehozására, vagy fenntartására irányul.
Meg kell továbbá jegyezni, hogy a védjegy tényleges használatának értékelése céljából az olyan vizsgálat szükségessége, amely megfelelően figyelembe veszi az érintett áruk vagy szolgáltatások jellegét, valamint azok piacainak jellemzőit, és amely következésképpen megkülönbözteti az áruk vagy szolgáltatások számos típusát, ha az áruk vagy szolgáltatások jelentős sokszínűséget mutatnak, megfelelően tükrözi az említett értékelés tétjének jelentőségét. Ez utóbbi határozza meg ugyanis, hogy megszűnik‑e az e védjegyre vonatkozó oltalom, és ha igen, mely áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában.
Ez utóbbi tekintetben kétségkívül fontos azon követelmény tiszteletben tartása, hogy a használat valóban azon áruknak vagy szolgáltatásoknak, amelyekre vonatkozóan a védjegyet lajstromozták, hozzon létre vagy tartson fenn piacot, annak érdekében, hogy a jogosult ne részesüljön indokolatlanul oltalomban olyan áruk vagy szolgáltatások tekintetében, amelyek forgalmazását e védjegy ténylegesen nem segíti elő. Ugyanakkor az is fontos, hogy a védjegyek jogosultjai, illetve egy együttes védjegy esetében tagjai a kereskedelmi forgalomban megfelelően oltalomban részesülve használhassák megjelölésüket.
A Törvényszék, mivel elmulasztotta elvégezni a jelen ítélet 62. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerinti vizsgálatot, tévesen alkalmazta a jogot a 207/2009 rendelet 15. cikkének (1) bekezdése szerinti „tényleges használat” fogalmának alkalmazása során.
Következésképpen a fellebbezés egyetlen jogalapja megalapozott, és a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
A Törvényszékhez benyújtott keresetről
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének első bekezdéséből következik, hogy ha a fellebbezés megalapozott, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, amennyiben a per állása megengedi, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
A jelen esetben a Bíróság rendelkezik az összes ahhoz szükséges információval, hogy az első fokon előterjesztett kereset egyetlen jogalapját illetően jogerős határozatot hozzon.
A vitatott határozatból kitűnik – amelynek tartalmát a jelen ítélet 19. és 20. pontja ismerteti –, hogy az EUIPO ötödik fellebbezési tanácsa a megtámadott ítéletben szereplő indokokkal lényegében megegyező indokokra támaszkodott. A Törvényszék ugyanis lényegében átvette e fellebbezési tanács érvelését. Amint az a jelen ítélet 74. pontjából kitűnik, ez az érvelés téves jogalkalmazáson alapul, mivel figyelmen kívül hagyja a 207/2009 rendelet 15. cikke szerinti „tényleges használat” fogalmának tartalmát.
Következésképpen a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni.
A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikke (2) bekezdésének értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet annak 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Az EUIPO‑t, mivel pervesztes lett, a DGP kérelmének megfelelően kötelezni kell saját költségei, valamint az DGP részéről a jelen fellebbezés, valamint az elsőfokú eljárás során felmerült költségek viselésére.

A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének 2018. szeptember 12‑iDer Grüne Punkt kontra EUIPO – Halston Properties (Egy körben két nyíl ábrázolása) ítéletét (
T‑253/17
,
EU:T:2018:909
) hatályon kívül helyezi.

2)
A Bíróság az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) ötödik fellebbezési tanácsának 2017. február 20‑i határozatát (R 1357/2015‑5. sz. ügy) hatályon kívül helyezi.

3)
Az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) viseli saját költségein felül a Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH részéről a jelen fellebbezés, valamint az elsőfokú eljárás keretében felmerült költségeket.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.