CELEX: 62019CJ0360
Begäran om förhandsavgörande
Inre marknaden för el
Direktiv 2009/72/EG
Artikel 37
Tillsynsmyndighetens skyldigheter och befogenheter
Tvistelösning utanför domstol
Begreppet ’varje part som har ett klagomål’
Klagomål som har ingetts av en slutförbrukare mot en systemansvarig för ett överföringssystem men där kundens installation inte är direkt ansluten till detta system
Fel på överföringssystemet
Inget avtalsförhållande föreligger mellan kunden och den systemansvarige för överföringssystemet
Prövning av klagomålet

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 37.11 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/72/EG av den 13 juli 2009 om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 2003/54/EG (
EUT L 211, 2009, s. 55
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Crown Van Gelder BV och Autoriteit Consument en Markt (ACM) (Konsument- och marknadsmyndigheten, Nederländerna). Målet rör ACM:s beslut att avvisa det klagomål som ingetts av detta bolag mot TenneT TSO BV, systemansvarig för det landsomfattande högspänningsnätet, till följd av ett fel i detta nät.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I skälen 37, 42, 51 och 54 i direktiv 2009/72 anges följande:
”(37)
Energitillsynsmyndigheterna bör ha befogenhet att fatta bindande beslut avseende elföretag och antingen själva besluta, eller föreslå att en behörig domstol beslutar, om effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner för elföretag som inte fullgör sina skyldigheter. … Energitillsynsmyndigheterna bör även ges befogenheter att bidra till att säkerställa en hög standard på samhällsomfattande och allmännyttiga tjänster som står i samklang med kraven på öppnande av marknaden, skydd för utsatta kunder och ett verkligt effektivt konsumentskydd. …
…
(42)
[I]ndustrin och handeln i hela [Europeiska unionen], inbegripet små och medelstora företag, och alla unionsmedborgare som åtnjuter de ekonomiska fördelarna med den inre marknaden [bör] också kunna åtnjuta en hög konsumentskyddsnivå … Dessa kunder bör också ha rätt till valmöjligheter, rättvisa, representation och mekanismer för tvistlösning.
…
(51)
Konsumenternas intresse bör stå i centrum för detta direktiv och tjänsternas kvalitet bör höra till elföretagens centrala ansvarsområden. Befintliga konsumenträttigheter behöver stärkas och tryggas och bör innefatta ökad transparens. Konsumentskyddet bör säkerställa att alla konsumenter inom [Europeiska unionens] utökade ansvarsområde kan dra nytta av en konkurrensutsatt marknad. Medlemsstaterna eller, om en medlemsstat föreskrivit detta, tillsynsmyndigheterna, bör se till att konsumenträttigheterna tillgodoses.
…
(54)
Effektiva möjligheter till tvistlösning för alla konsumenter borgar för ett bättre konsumentskydd. Medlemsstaterna bör införa snabba och effektiva förfaranden för behandling av klagomål.”
Artikel 1 i direktivet har följande lydelse:
”I detta direktiv fastställs gemensamma regler för produktion, överföring, distribution och leverans av el, samt bestämmelser om konsumentskydd, i syfte att förbättra och integrera konkurrensutsatta elmarknader i [unionen]. … Det fastställer även krav på samhällsomfattande tjänster och elkonsumenters rättigheter och klargör konkurrenskraven.”
Artikel 2 i nämnda direktiv innehåller följande definitioner:
”I detta direktiv avses med
…
3.
överföring
: transport av el i sammanlänkade system med högspänningsnät samt nät med extra hög spänning för tillhandahållande till slutförbrukare eller distributörer, men inte leverans.
4.
systemansvarig för överföringssystemet
: varje fysisk eller juridisk person som ansvarar för drift och underhåll och, vid behov, utbyggnad av överföringssystemet inom ett visst område och, i tillämpliga fall, dess sammanlänkningar till andra system och för att säkerställa att systemet på lång sikt kan uppfylla rimliga krav på överföring av el.
…
9.
slutförbrukare
: kund som köper el för eget bruk.
…”
I artikel 3, som har rubriken ”Skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga tjänster och skyddet av kunderna”, i direktiv 2009/72 föreskrivs följande i punkt 7:
”Medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder för att skydda slutförbrukare, och de ska särskilt se till att utsatta kunder får tillräckligt skydd. … De ska säkerställa en hög konsumentskyddsnivå, särskilt vad gäller … mekanismer för tvistlösning. …”
I artikel 12, med rubriken ”Uppgifter som åligger de systemansvariga för överföringssystemet”, i direktivet föreskrivs följande:
”Varje systemansvarig för överföringssystemet ska ansvara för följande:
a)
Att säkerställa systemets långsiktiga förmåga att uppfylla rimliga krav på överföring av el, att på affärsmässiga villkor och med vederbörlig hänsyn till miljön driva, underhålla och utveckla säkra, tillförlitliga och effektiva överföringssystem.
b)
Att säkerställa tillräckliga resurser för fullgörandet av skyldigheten att tillhandahålla tjänster.
c)
Att bidra till försörjningstryggheten genom lämplig överföringskapacitet och systemtillförlitlighet.
d)
Att styra elkraftflödena i systemet, med beaktande av utbyten med andra sammanlänkade system. Den systemansvarige ska för detta ändamål ansvara för att kraftsystemet är säkert, tillförlitligt och effektivt och därvid säkerställa att alla nödvändiga stödtjänster, även sådana som styrs av efterfrågan, är tillgängliga i den mån som denna tillgänglighet är oberoende av andra överföringssystem med vilket systemet är sammanlänkat.
…”
I artikel 32, som har rubriken ”Tillträde för tredje part”, i nämnda direktiv föreskrivs följande i punkt 2:
”Den systemansvarige för överförings- eller distributionssystemet får vägra tillträde till systemet om det saknar nödvändig kapacitet. … Tillsynsmyndigheterna, om medlemsstaterna föreskrivit detta, eller medlemsstaterna ska se till att dessa kriterier tillämpas konsekvent och att en systemanvändare som vägrats tillträde har tillgång till ett tvistlösningsförfarande. …”
I artikel 36, som har rubriken ”Tillsynsmyndighetens allmänna mål”, i direktiv 2009/72 föreskrivs följande:
”När tillsynsmyndigheten utför de uppgifter som anges i detta direktiv ska den vidta alla rimliga åtgärder för att bidra till följande mål inom ramen för sina skyldigheter och befogenheter enligt artikel 37, i förekommande fall i samarbete med andra relevanta nationella myndigheter, inklusive konkurrensmyndigheterna, och utan att inkräkta på deras behörighet:
…
g)
Säkerställa att kunderna drar nytta av att den inhemska marknaden fungerar effektivt, främja effektiv konkurrens och bidra till att säkerställa konsumentskyddet.
…”
Artikel 37, med rubriken ”Tillsynsmyndighetens skyldigheter och befogenheter”, i samma direktiv har följande lydelse:
”1.   Tillsynsmyndigheten ska ha följande skyldigheter:
…
b)
Säkerställa att systemansvariga för och, i förekommande fall, ägare av överförings- och distributionssystem, liksom elföretag, fullgör sina skyldigheter enligt detta direktiv samt övrig relevant [unions]lagstiftning, inbegripet i fråga om gränsöverskridande aspekter.
…
h)
Övervaka efterlevnaden av reglerna för nätens säkerhet och tillförlitlighet, se över hur reglerna efterlevts tidigare och fastställa eller godkänna normer och krav på tjänsternas och leveransernas kvalitet eller bidra till detta tillsammans med andra behöriga myndigheter.
…
m)
Övervaka den tid som överförings- och distributionsföretagen behöver för att genomföra sammanlänkningar och reparationer.
n)
Tillsammans med andra relevanta myndigheter bidra till att konsumentskyddsåtgärderna, inklusive åtgärderna i bilaga I, är effektiva och genomförs.
…
4.   Medlemsstaterna ska säkerställa att tillsynsmyndigheterna får befogenheter att kunna utföra de skyldigheter som anges i punkterna 1, 3 och 6 på ett effektivt och snabbt sätt. För detta ändamål ska tillsynsmyndigheten åtminstone få befogenheter att
a)
fatta bindande beslut om elföretag,
…
d)
besluta om effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner för elföretag som inte fullgör sina skyldigheter enligt detta direktiv eller enligt relevanta och rättsligt bindande beslut som fattats av tillsynsmyndigheterna eller byrån, eller att föreslå en behörig domstol att besluta om sådana sanktioner; detta ska inbegripa befogenhet att besluta om eller att föreslå att det beslutas om sanktioner på upp till 10 % av den systemansvariges årliga omsättning eller på upp till 10 % av det vertikalt integrerade företagets årliga omsättning för den systemansvarige för överföringssystemet eller det vertikalt integrerade företaget, alltefter omständigheterna, för att de inte uppfyllt sina skyldigheter enligt detta direktiv, och
e)
göra erforderliga undersökningar och relevanta befogenheter vad gäller instruktioner för tvistlösning enligt punkterna 11 och 12.
…
11.   Varje part som har ett klagomål mot en systemansvarig för överförings- eller distributionssystemet vad avser den systemansvariges skyldigheter i enlighet med detta direktiv får inge klagomålet till tillsynsmyndigheten, som i egenskap av tvistlösande myndighet ska fatta ett beslut inom två månader från det att klagomålet mottagits. Denna period får förlängas med två månader om tillsynsmyndigheten begär ytterligare upplysningar. Den förlängda perioden får förlängas ytterligare om den klagande samtycker till detta. Ett sådant beslut ska vara bindande så länge det inte har upphävts vid ett överklagande.
…”
Nederländsk rätt
Artikel 37.11 i direktiv 2009/72 har införlivats med nederländsk rätt genom artikel 51.1 i Wet houdende regels met betrekking tot de productie, het transport en delevering van elektriciteit (Elektriciteitswet 1998) (Lag om produktion, överföring och leverans av elektricitet (1998 års lag om elektricitet)) av den 2 juli 1998 (Stb. 1998, nr 427). I artikel 51.1 föreskrivs att ”[e]n part som har en tvist med en systemansvarig om hur denne fullgör sina uppgifter och befogenheter eller fullgör sina skyldigheter enligt denna lag får lämna in ett klagomål till [ACM]”.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Den 27 mars 2015 ägde ett storskaligt strömavbrott rum till följd av ett fel i högspänningsstationen på 380 kV i Diemen (Nederländerna), som ingår i det högspänningsnät för vilket TenneT TSO är systemansvarig, och medförde att en stor del av provinsen Noord-Holland (Nordholland) och en liten del av provinsen Flevoland blev strömlösa under flera timmar.
Detta fel fick till följd att överföringen av el till en fabrik tillhörande Crown Van Gelder, som i Velsen-Noord (Nederländerna) driver en pappersfabrik ansluten till det distributionsnät som drivs av Liander NV, vilket i sin tur får sin elförsörjning genom det högspänningsnät som drivs av TenneT TSO, avbröts under flera timmar.
Crown Van Gelder hävdade att företaget lidit skada och ingav därför ett klagomål till ACM för att få fastställt att TenneT TSO inte hade genomfört allt som rimligen kunde begäras för att förhindra att elförsörjningen avbröts och att högspänningsstationen i Diemen inte uppfyllde de rättsliga kraven.
Genom beslut av den 30 april 2018 avvisade ACM klagomålet med motiveringen att Crown Van Gelder inte hade något direkt förhållande till TenneT TSO och därför inte kunde anses som en ”part som har en tvist med en systemansvarig” i den mening som avses i artikel 51.1 i 1998 års lag om elektricitet. ACM konstaterade i detta avseende att Crown Van Gelders fabrik inte var ansluten till TenneT TSO:s nät, att Crown Van Gelder inte hade ingått något avtal med denne systemansvarige och att företaget inte erhöll fakturor från densamme.
Crown Van Gelder överklagade detta beslut till den hänskjutande domstolen, College van Beroep voor het bedrijfsleven (Appellationsdomstolen för förvaltningsmål och ekonomiska mål, Nederländerna).
Den hänskjutande domstolen konstaterade att parterna i den tvist som den ska pröva är oeniga om tolkningen av begreppet ”varje part som har ett klagomål” i den mening som avses i artikel 37.11 i direktiv 2009/72. Innan nämnda domstol prövar om ett klagomål kan inges av en juridisk person som driver en fabrik som är ansluten till det regionala nätet och vars eltillförsel avbröts till följd av ett fel i det landsomfattande nät som försörjer detta regionala nät med el anser den hänskjutande domstolen att räckvidden av nämnda bestämmelse inte är klar på denna punkt vad gäller huruvida det föreligger rimligt tvivel om hur den ska tolkas.
Mot denna bakgrund beslutade College van Beroep voor het bedrijfsleven (Appellationsdomstolen för förvaltningsmål och ekonomiska mål) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 37.11 i … direktiv 2009/72 tolkas så, att denna bestämmelse medför att det föreligger en rätt att framställa klagomål mot operatören för det landsomfattande nätet (den systemansvarige för överföringssystemet) även för en part som inte är ansluten till den landsomfattande nätoperatörens (den systemansvarige för överföringssystemet) nät, utan endast är ansluten till ett regionalt nät (distributionssystem) i vilket eltillförseln sinar på grund av ett fel i det landsomfattande nätet (överföringssystemet) som försörjer det regionala nätet (distributionssystemet)?”
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 37.11 i direktiv 2009/72 ska tolkas så, att tillsynsmyndigheten får avslå ett klagomål som en slutförbrukare har ingett mot den systemansvarige för ett överföringssystem till följd av ett fel i detta överföringssystem, med motiveringen att slutförbrukaren inte är direkt ansluten till överföringssystemet, utan endast till ett distributionssystem som försörjs av detta överföringssystem.
Eftersom det i artikel 37.11 i direktiv 2009/72 föreskrivs att varje part som har ett klagomål mot en systemansvarig för överförings- eller distributionssystemet, när det gäller de skyldigheter som åligger denne enligt detta direktiv, kan vända sig till tillsynsmyndigheten som, i egenskap av tvistlösningsmyndighet, fattar ett beslut inom två månader från mottagandet av klagomålet, är det nödvändigt att tolka begreppet ”part som har ett klagomål” för att kunna besvara den ställda frågan.
Enligt EU-domstolens fasta praxis följer det såväl av kravet på en enhetlig tillämpning av unionsrätten som av likhetsprincipen, att ordalydelsen i en unionsbestämmelse som inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar för fastställandet av bestämmelsens innebörd och tillämpningsområde i regel ska ges en självständig och enhetlig tolkning inom hela unionen, med beaktande av det sammanhang i vilket bestämmelsen förekommer och det mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen (dom av den 19 december 2019, GRDF,
C‑236/18
,
EU:C:2019:1120
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad inledningsvis gäller lydelsen av artikel 37.11 i direktiv 2009/72 framgår det av denna bestämmelse att tillsynsmyndighetens behörighet enligt denna bestämmelse uttryckligen är underkastad två villkor. För det första ska klagomålet avse en systemansvarig för överförings- eller distributionssystemet. För det andra ska anmärkningen i detta klagomål avse de skyldigheter som åligger den systemansvarige enligt detta direktiv.
Det framgår däremot inte av ordalydelsen i artikel 37.11 i direktiv 2009/72 att tillsynsmyndighetens behörighet med stöd av denna bestämmelse förutsätter att det föreligger ett direkt förhållande mellan den klagande och den systemansvarige för det nät som avses i klagomålet.
Det ska i detta hänseende påpekas att en tolkning av begreppet ”varje part som har ett klagomål” enligt ett sådant villkor skulle innebära att räckvidden av detta begrepp begränsades, medan användningen av ordet ”varje”, som föregår begreppet part, tvärtom visar att nämnda begrepp ska tolkas extensivt. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 30–32 i sitt förslag till avgörande avser begreppet ”part” inte nödvändigtvis en avtalspart, utan kan även förstås som ”förfarandemässigt”, det vill säga som en hänvisning till personer som har ett intresse av att vända sig till tillsynsmyndigheten. I vissa språkversioner av denna bestämmelse används för övrigt andra termer än ”part”, såsom ”Betroffene” (berörd person) i den tyska språkversionen och ”interessado” (intressent) i den portugisiska språkversionen, vilka inte avser en avtalspart.
Vad därefter gäller det sammanhang i vilket artikel 37.11 i direktiv 2009/72 ingår, erinrar domstolen om att det inte finns någon bestämmelse i direktivet som syftar till att inskränka räckvidden av begreppet ”varje part som har ett klagomål” genom att från detta begrepp undanta personer som inte har något direkt förhållande till den systemansvarige för det berörda nätet. Tvärtom föreskrivs i artikel 32.2 i direktivet att en användare av ett nät som vägrats tillträde måste kunna inleda ett tvistlösningsförfarande, även om det i fråga om en sådan användare inte finns något avtalsförhållande mellan den berörde och den systemansvarige för nätet.
När det slutligen gäller de mål som eftersträvas med direktiv 2009/72 erinrar domstolen om att det av skälen 37, 42, 51 och 54 samt av artikel 1 i direktivet framgår att direktivet syftar till att ge energitillsynsmyndigheterna befogenhet att säkerställa att konsumentskyddsåtgärderna får full verkan, att låta alla industri- och handelssektorer samt alla unionens medborgare komma i åtnjutande av höga konsumentskyddsnivåer och mekanismer för lösning av tvister, säkerställa att konsumenternas intresse bör stå i centrum för detta direktiv, säkerställa att tillsynsmyndigheterna, om en medlemsstat föreskrivit detta, bör se till att konsumenträttigheterna för elförbrukare tillgodoses och införa snabba och effektiva förfaranden för behandling av klagomål för alla konsumenter.
På samma sätt föreskrivs i artikel 3.7 i direktiv 2009/72 bland annat att medlemsstaterna ska säkerställa en hög konsumentskyddsnivå, särskilt när det gäller mekanismer för tvistlösning, och i artikel 36 g i direktivet anges att tillsynsmyndigheterna ska bidra till att säkerställa konsumentskyddet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 januari 2020, Energiavirasto,
C‑578/18
,
EU:C:2020:35
, punkterna
och
)..
För att uppnå dessa mål ska tillsynsmyndigheten enligt artikel 37.1 b i direktiv 2009/72 säkerställa att de systemansvariga för överförings- och distributionssystemet och, i förekommande fall, systemägare och elföretag uppfyller sina skyldigheter enligt direktivet och andra tillämpliga unionsbestämmelser. I detta syfte har tillsynsmyndigheten, enligt artikel 37.4 a, d och e i direktivet, befogenhet att fatta bindande beslut för elföretag och att besluta om effektiva påföljder eller att föreslå att en behörig domstol beslutar om sådana påföljder, göra erforderliga undersökningar och relevanta befogenheter vad gäller instruktioner för tvistlösning i enlighet med artikel 37.11 i direktivet.
Vad beträffar målet vid den nationella domstolen ska det även påpekas att tillsynsmyndigheten, enligt artikel 37.1 h och m i direktiv 2009/72, har till uppgift att övervaka efterlevnaden av reglerna om nätens säkerhet och tillförlitlighet, se över hur reglerna efterlevts tidigare och att övervaka den tid som de systemansvariga för överförings- och distributionssystemet behöver för att utföra sammanlänkningar och reparationer.
En begränsning av rätten att vända sig till tillsynsmyndigheten för ett klagomål i enlighet med artikel 37.11 i direktiv 2009/72 till enbart slutförbrukare som har en direkt koppling till den systemansvarige för det berörda nätet förefaller inte vara förenlig med de mål som angetts ovan i punkterna 26 och 27 i denna dom, eftersom den begränsar konsumenternas tillgång till tvistlösningsmekanismen och därmed myndighetens möjligheter att fullgöra de uppgifter som den har anförtrotts, såsom de som anges i punkterna 28 och 29 i denna dom.
Vad särskilt gäller systemansvariga för överföringssystem ska det, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 47 i sitt förslag till avgörande, erinras om att de uppgifter och skyldigheter som åligger dem enligt direktiv 2009/72 inte endast avser enheter vars installation är ansluten till deras nät. I synnerhet föreskrivs i artikel 12 a–d i direktivet bland annat att de, på affärsmässiga villkor, ska driva, underhålla och utveckla säkra, tillförlitliga och effektiva överföringssystem, säkerställa tillräckliga resurser för fullgörandet av skyldigheten att tillhandahålla tjänster, bidra till försörjningstryggheten genom lämplig överföringskapacitet och systemtillförlitlighet samt styra elkraftsflödena i systemet med beaktande av utbyten med andra sammanlänkade system.
En begränsning av rätten att inge klagomål till tillsynsmyndigheten i enlighet med artikel 37.11 i direktiv 2009/72 till att endast gälla slutförbrukare som har en direkt koppling till den systemansvarige för det berörda överföringssystemet begränsar särskilt tillsynsmyndighetens möjligheter att, till följd av klagomål, fullgöra det uppdrag som den har tilldelats och som bland annat består i att säkerställa att de systemansvariga för överföringssystemet iakttar sina skyldigheter enligt detta direktiv.
Av det ovan anförda följer att begreppet ”part som har ett klagomål” inte kan tolkas så, att det förutsätter ett direkt förhållande mellan den klagande och den systemansvarige för det överföringssystem som avses i klagomålet.
Även om artikel 37 i direktiv 2009/72 inte ålägger medlemsstaterna att ge tillsynsmyndigheten befogenhet att avgöra tvister mellan elkunder och de systemansvariga för nätet, utan medger att denna befogenhet tilldelas en annan myndighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 januari 2020, Energiavirasto,
C‑578/18
,
EU:C:2020:35
, punkterna
–
och
), får inte denna befogenhet, när en medlemsstat har överlämnat den till tillsynsmyndigheten, göras beroende av att det föreligger ett direkt förhållande mellan den klagande och den systemansvariga för det nät som avses med klagomålet.
När tillsynsmyndigheten har mottagit ett klagomål från en slutförbrukare som gör gällande att de skyldigheter som åläggs systemansvariga för överföringssystem enligt direktiv 2009/72 inte har iakttagits, har tillsynsmyndigheten följaktligen inte fog för att avslå klagomålet med motiveringen att slutförbrukarens installation inte är direkt ansluten till detta överföringssystem utan endast till ett distributionssystem som försörjs av detta överföringssystem.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 37.11 i direktiv 2009/72 ska tolkas så, att tillsynsmyndigheten inte kan avslå ett klagomål som en slutförbrukare har ingett mot den systemansvarige för ett överföringssystem till följd av ett fel på detta system, med motiveringen att slutförbrukarens installation inte är direkt ansluten till detta överföringssystem, utan endast till ett distributionssystem som försörjs av nämnda överföringssystem.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

Artikel 37.11 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/72/EG av den 13 juli 2009 om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 2003/54/EG ska tolkas så, att tillsynsmyndigheten inte kan avslå ett klagomål som en slutförbrukare har ingett mot den systemansvarige för ett överföringssystem till följd av ett fel på detta överföringssystem, med motiveringen att slutförbrukarens installation inte är direkt ansluten till detta överföringssystem, utan endast till ett distributionssystem som försörjs av nämnda överföringssystem.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.