CELEX: 62019CJ0095
Predhodno odločanje
Direktiva 76/308/EGS
Člena 6 in 8 ter člen 12, od (1) do (3)
Vzajemna pomoč pri izterjavi nekaterih terjatev
Obveznost plačila trošarine v dveh državah članicah za iste transakcije
Direktiva 92/12/ES
Člena 6 in 20
Sprostitev proizvodov v porabo
Ponareditev spremnega administrativnega dokumenta
Nepravilnosti ali prekrški, do katerih je prišlo med premikanjem trošarinskih proizvodov, ki so pod režimom odloga plačila te dajatve
Nepravilna odprema proizvodov iz režima odloga plačila trošarine
,Podvojitev davčne terjatve‘ v zvezi s trošarinami
Nadzor, ki ga opravijo sodišča države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ
Zavrnitev zaprosila za pomoč, ki so ga predložili pristojni organi druge države članice
Pogoji

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 12(3) Direktive Sveta z dne 15. marca 1976 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev, ki izhajajo iz poslovanja, ki je del sistema financiranja Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, ter iz prelevmanov in carin (76/308/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 1, str. 44), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2001/44/ES z dne 15. junija 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 12, str. 27) (v nadaljevanju: Direktiva 76/308), v povezavi s členom 20 Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 179), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/108/EGS z dne 14. decembra 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 235) (v nadaljevanju: Direktiva 92/12).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Agenzia delle Dogane (agencija za carine, Italija; v nadaljevanju: agencija) in družbo Silcompa SpA, ki proizvaja etilni alkohol in ki ima sedež v Italiji, glede dveh odločb o odmeri, ki sta bili za izterjavo trošarin sprejeti na podlagi zaprosila za pomoč, ki ga je agenciji predložila grška davčna uprava na podlagi člena 6(1) Direktive 76/308 in ki se je nanašalo na prodajo etilnega alkohola, ki jo je družba Silcompa med letoma 1995 in 1996 pod režimom odloga plačila trošarine opravila v Grčijo.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 76/308
V skladu z uvodno izjavo 7 Direktive 76/308 je namen te direktive med drugim podati omejevalno opredelitev posebnih okoliščin, v katerih lahko zaprošeni organ zavrne zaprosilo za pomoč, ki ga sestavi organ prosilec.
V skladu z deseto uvodno izjavo te direktive mora zadevna oseba, če se med postopkom za izterjavo v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, izpodbija terjatev ali izvršilni naslov, izdan v državi članici, v kateri ima sedež organ prosilec, postopek za izpodbijanje terjatve sprožiti pri pristojnem organu zadnjenavedene države članice, zaprošeni organ pa mora začasno ustaviti začeti postopek za uveljavitev zahtevka, dokler omenjeni organ ne odloči o zadevi.
Navedena direktiva se v skladu z njenim členom 2(f) uporablja za vse terjatve v zvezi s trošarinami med drugim za alkohol in alkoholne pijače.
Člen 6 iste direktive določa:
„1.   Zaprošeni organ na prošnjo [zaprosilo] organa prosilca v skladu z zakoni in drugimi predpisi, ki veljajo za podobne terjatve v državi članici, v katerih [izterjavo podobnih terjatev, ki izvirajo iz države članice, v kateri] ima zaprošeni organ sedež, izterja zneske terjatev, na katere se nanaša izvršilni naslov.
2.   Iz tega razloga se vsaka terjatev, za katero je bilo vložena prošnja [V ta namen se vsaka terjatev, za katero je bilo vloženo zaprosilo] za izterjavo, obravnava kot terjatev države članice, v kateri ima zaprošeni organ sedež, razen v primeru uporabe člena 12.“
Člen 7(1) in (2) Direktive 76/308 določa:
„1.   Zahtevku [Zaprosilu] za izterjavo terjatve, ki ga organ prosilec naslovi na zaprošeni organ, mora biti priložena uradna ali overjena kopija dokumenta za uveljavitev [izvršilnega naslova], ki jo izda država članica, v kateri ima organ prosilec sedež in, če je to potrebno, izvirnik ali overjena kopija drugih dokumentov, ki so potrebni za izterjavo.
2.   Organ prosilec ne sme predložiti zahtevka za poravnavo, če [Organ prosilec sme predložiti [zaprosilo za izterjavo], samo če]:
(a)
se terjatev in/ali izvršilni naslov [ne] izpodbija v državi članici, v kateri ima sedež, razen v primerih, ko se uporabi [drugi] pododstavek člena 12(2),
(b)
je v državi članici, v kateri ima sedež, začel ustrezne postopke za izterjavo, ki so mu na voljo na podlagi dokumenta [izvršilnega naslova] iz odstavka 1, in na podlagi ukrepov ni [ne bo] prišlo do plačila terjatve v celoti.“
Člen 8 te direktive določa:
„1.   Izvršilni naslov se neposredno prizna in samodejno upošteva kot izvršilni naslov terjatve države članice, v kateri je sedež zaprošenega organa.
2.   Ne glede na prvi odstavek se izvršilni naslov, če je to ustrezno in v skladu z določbami, veljavnimi v državi članici, v kateri ima zaprošeni organ sedež, lahko sprejme kot, prizna za, dopolni z ali nadomesti z izvršilnim naslovom na ozemlju te države članice.
Države članice si prizadevajo, da v treh mesecih po datumu prejema zahtevka [zaprosila] za izterjavo dokončajo tako sprejetje, priznanje, dopolnitev ali zamenjavo, razen v primerih, ko se uporabi tretji pododstavek. Zahtevek ne sme biti zavrnjen [Izvedbe teh formalnosti ni mogoče odreči], če je izvršilni naslov pravilno pripravljen. Zaprošeni organ obvesti organ, ki predloži zahtevek, [organ prosilec] o razlogih za podaljšanje tri mesečnega roka.
Če je vzrok za spor v zvezi s terjatvijo in/ali izvršilnim naslovom, ki ga izda organ prosilec, katerakoli od teh formalnosti, se uporabi člen 12.“
Člen 12, od (1) do (3), te direktive določa:
„1.   Če med postopkom za izterjavo zainteresirana stranka izpodbija terjatev in/ali izvršilni naslov, ki ga izda država članica, v kateri ima organ prosilec sedež, mora sprožiti postopek pri pristojnem organu države članice, v kateri ima organ prosilec sedež, v skladu z veljavnimi predpisi te države. Organ prosilec mora o takšnem postopku obvestiti zaprošeni organ. O postopku lahko zaprošeni organ obvesti tudi zainteresirana stranka.
2.   Ko zaprošeni organ prejme obvestilo iz odstavka 1 bodisi od organa prosilca ali od zainteresirane stranke, ustavi postopek za uveljavljanje [izterjavo] terjatve, dokler pristojni organ ne odloči o zadevi, razen če organ prosilec zahteva drugače v skladu z drugim pododstavkom. Če zaprošeni organ meni, da je to potrebno, in brez poseganja v člen 13, lahko sprejme ukrepe zavarovanja za zagotovitev izterjave, če veljavni zakoni ali predpisi v državi članici, v kateri ima sedež, to predvidevajo za podobne terjatve.
Ne glede na prvi pododstavek odstavka 2 organ prosilec v skladu z zakoni in drugimi predpisi, veljavnimi v državi članici, v kateri ima sedež, lahko zahteva od zaprošenega organa, da poravna [izterja] izpodbijano terjatev, v kolikor ustrezni zakoni in drugi predpisi, veljavni v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, dovoljujejo tak postopek. Če je izid izpodbijanja v korist dolžnika, mora organ prosilec vrniti vse poravnane [izterjane] zneske, skupaj z ustreznim nadomestilom v skladu z zakonodajo, veljavno v državi članici, v kateri ima zaprošeni organ sedež.
3.   Če se izvršilni naslovi [ukrepi] izpodbijajo v državi članici, v kateri ima zaprošeni organ sedež, je treba sprožiti postopek pri pristojnem organu te države članice v skladu z njenimi zakoni in predpisi.“
Direktiva 92/12
V četrti uvodni izjavi Direktive 92/12 je navedeno, da morajo biti zaradi ureditve in delovanja notranjega trga obveznosti plačila trošarine v vseh državah članicah enake.
Ta direktiva se v skladu z njenim členom 3(1) na ravni Unije med drugim uporablja za alkohol in alkoholne pijače.
Člen 4 navedene direktive določa:
„Za namene direktive se uporabljajo naslednje opredelitve:
(a)
imetnik trošarinskega skladišča
: fizična ali pravna oseba, ki ima dovoljenje pristojnih organov države članice za proizvodnjo, predelavo, skladiščenje, prejem in odpremo trošarinskih proizvodov pri opravljanju lastne poslovne dejavnosti, pri čemer je plačilo trošarine odloženo pod režimom trošarinskega skladiščenja;
(b)
trošarinsko skladišče
: prostor, v katerem imetnik trošarinskega skladišča pri opravljanju svoje poslovne dejavnosti trošarinsko blago proizvaja, predeluje, skladišči, prejema ali odpremlja pod režimom odloga plačila trošarine z upoštevanjem pogojev, ki jih določijo pristojni organi države članice, v kateri se trošarinsko skladišče nahaja;
(c)
režim odloga plačila trošarine
: davčni režim, ki se uporablja za proizvodnjo, predelavo, skladiščenje in premik proizvodov, in je plačilo trošarine odloženo;
[…]“
Člen 5(1) iste direktive določa:
„Obveznost plačila trošarine za proizvode iz člena 3(1) nastane v trenutku, ko so proizvedeni na ozemlju [Unije], opredeljenem v členu 2, ali če se na to ozemlje uvozijo.“
Člen 6(1) in (2) Direktive 92/12 določa:
„1.   Obveznost za plačilo trošarine nastane ob sprostitvi v porabo ali ko se ugotovi primanjkljaj, od katerega je treba plačati trošarino v skladu s členom 14(3).
Sprostitev trošarinskih proizvodov v porabo je:
(a)
vsaka odprema, tudi nepravilna, iz režima odloga plačila trošarine;
(b)
vsaka proizvodnja teh proizvodov, tudi nepravilna, zunaj režima odloga plačila trošarine;
(c)
vsak uvoz teh proizvodov, tudi nepravilen, če ti proizvodi niso pod režimom odloga plačila trošarine.
2.   Sprejmejo se tisti pogoji za plačilo obveznosti in stopnje trošarine, ki veljajo na dan nastanka obveznosti za plačilo trošarine v državi članici, v kateri se proizvodi sprostijo v porabo ali v kateri se ugotovi primanjkljaj. […]“
Člen 15(1), prvi pododstavek, te direktive določa, da se mora načeloma „trošarinsko blago pod režimom odloga plačila trošarine gibati med trošarinskimi skladišči“.
Člen 15(3) in (4) navedene direktive določa:
„3.   Tveganje, ki izhaja iz gibanja trošarinskih proizvodov znotraj [Unije], se zavaruje z jamstvom, ki ga zagotovi imetnik odpremnega trošarinskega skladišča, kakor to določa člen 13, ali če je to potrebno z jamstvom, ki solidarno in skupno zavezuje pošiljatelja in tudi prevoznika. […]
4.   Brez poseganja v določbo člena 20 se lahko imetnik odpremnega trošarinskega skladišča in, če pride do takega primera, prevoznik razbremeni odgovornosti le na podlagi dokazila, da je prejemnik prevzel pošiljko proizvodov, zlasti s spremnim dokumentom iz člena 18 pod pogoji iz člena 19.“
Člen 18(1) iste direktive določa:
„[…] vse trošarinske izdelke, ki se med državami članicami gibajo pod režimom odloga plačila trošarine, tudi tiste, ki se gibajo po morju ali zraku, neposredno iz ene v drugo luko ali letališče v [Uniji], [mora] spremljati dokument, ki ga izda pošiljatelj. Ta dokument je lahko bodisi administrativni dokument ali komercialni dokument. […]“
Člen 19(1), prvi in tretji pododstavek, Direktive 92/12 določa:
„Gospodarski subjekti morajo obveščati davčne organe držav članic o poslanih ali prejetih pošiljkah z dokumentom ali sklicevanjem na dokument iz člena 18. Ta dokument se izda v štirih izvodih:
–
en izvod hrani pošiljatelj,
–
en izvod je za prejemnika,
–
en izvod se vrne pošiljatelju v potrditev prejema pošiljke,
–
en izvod je za pristojne organe namembne države članice.
[…]
Namembne države članice lahko določijo, da morajo izvod, ki se vrne pošiljatelju v potrditev prejema pošiljke, overiti ali potrditi njihovi pristojni organi. […]“
Člen 19(2) in (3) te direktive določa:
„2.   Če se trošarinski proizvodi prevažajo pod režimom odloga plačila trošarine k imetniku trošarinskega skladišča ali pooblaščenemu trošarinskemu prejemniku, mora prejemnik en izvod ustrezno izpolnjenega spremnega administrativnega dokumenta ali izvod komercialnega dokumenta vrniti pošiljatelju v potrditev prejema pošiljke najpozneje v 15 dneh po preteku meseca, v katerem je prejemnik dobil pošiljko.
[…]
3.   Režim odloga plačila trošarine, kakor je opredeljen v členu 4(c), preneha, ko se za trošarinske proizvode vzpostavi eden izmed režimov iz člena 5(2) in tam opredeljenih pogojev, ko pošiljatelj prejme vrnjeni izvod ustrezno izpolnjenega spremnega administrativnega dokumenta ali komercialnega dokumenta, v katerem mora biti zabeleženo, da je bil za proizvode vzpostavljen tak režim.“
Člen 20 navedene direktive določa:
„1.   Če je med premikanjem trošarinskih proizvodov prišlo do nepravilnosti ali prekrškov v zvezi s plačilom obveznosti trošarin, mora dolg iz trošarine plačati fizična ali pravna oseba, ki je jamčila za plačilo trošarine v skladu s členom 15(3), v državi članici kjer je prekršek ali nepravilnost storila, neodvisno od uvedbe kazenskega postopka.
Če se trošarina pobere v državi članici, ki ni država odpreme, mora država članica, ki trošarino pobere o tem obvestiti pristojne organe v državi odpreme.
2.   Če se med premikanjem odkrije prekršek ali nepravilnost in se ne da ugotoviti, kje je bil storjen, se šteje, da je storjen v državi članici, v kateri je bil odkrit.
3.   Ne glede na določbe člena 6(2), kadar se za trošarinske proizvode, ki ne prispejo v namembni kraj [kadar trošarinski proizvodi ne prispejo v namembni kraj] in ni mogoče ugotoviti, kje je prekršek ali nepravilnost bila storjena[,] velja[,] da sta prekršek ali nepravilnost bila storjena v državi članici odpreme, ki pobere trošarino po stopnji, veljavni na dan odpošiljanja proizvodov, razen če se v štirih mesecih od dneva odpreme proizvodov pristojnim organom predloži dokaz o pravilnosti transakcije ali o kraju, kjer je bila nepravilnost ali prekršek dejansko storjen. Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, potrebne za obravnavanje kakršnekoli kršitve predpisov ali nepravilnosti in za učinkovito kaznovanje.
4.   Če se je pred iztekom triletnega obdobja od datuma izdaje spremnega dokumenta ugotovila država članica, v kateri je bila dejansko storjena nepravilnost ali prekršek, ta država članica pobere trošarino po stopnji, veljavni na dan, ko je bilo blago odposlano. V tem primeru se takoj ob predložitvi dokazila o pobrani trošarini, prvotno pobrana trošarina povrne.“
Italijansko pravo
Vzajemna pomoč pri izterjavi trošarin je v italijanskem pravu urejena zlasti z decreto legislativo n. 69 – Attuazione della direttiva 2001/44/CE relativa all’assistenza reciproca in materia di recupero di crediti connessi al sistema di finanziamento del FEOGA, nonché ai prelievi agricoli, ai dazi doganali, all’IVA ed a talune accise (zakonska uredba št. 69 o izvajanju Direktive 2001/44/ES o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev, ki izhajajo iz poslovanja, ki so del sistema financiranja EKUJS, ter iz prelevmanov in carin, glede DDV in določenih trošarin) z dne 9. aprila 2003 (redni dodatek h GURI št. 87 z dne 14. aprila 2003; v nadaljevanju: zakonska uredba št. 69/2003).
Člen 5 zakonske uredbe št. 69/2003, naslovljen „Pomoč pri izterjavi terjatev“, določa:
„1.   Ministero dell’economia e delle finanze (ministrstvo za gospodarstvo in finance, Italija) na zaprosilo organa prosilca na podlagi prejetih izvršilnih naslovov začne postopke za izterjavo terjatev iz člena 1, nastalih v državi članici, v kateri ima ta organ sedež, v skladu z zakoni in drugimi predpisi, ki veljajo za podobne terjatve na nacionalnem ozemlju; ti izvršilni naslovi, ki so neposredno in nemudoma izvršljivi, se obravnavajo enako kot položaji iz decreto del Presidente della Repubblica [n. 602 – Disposizioni sulla riscossione delle imposte sul reddito (uredba predsednika republike št. 602 o določbah v zvezi s pobiranjem davka na dohodek) z dne 29. septembra 1973 (redni dodatek h GURI št. 268 z dne 16. oktobra 1976)].
2.   Organ prosilec sme predložiti zaprosilo za izterjavo, samo če:
(a)
se terjatev in/ali izvršilni naslov ne izpodbija v državi članici, v kateri ima sedež, razen če se ne izrazi izrecna želja, da se postopek izterjave začne kljub sporu;
(b)
je v državi članici, v kateri ima sedež, začel ustrezne postopke za izterjavo in na podlagi sprejetih ukrepov ne bo prišlo do plačila terjatve v celoti.
[…]“
Člen 6 te zakonske uredbe, naslovljen „Izpodbijanje terjatve“, določa:
„1.   Zainteresirana stranka, ki namerava izpodbijati terjatev ali izvršilni naslov, ki ga je izdala država članica, v kateri ima organ prosilec sedež, sproži postopek pri pristojnem organu te države v skladu z veljavnimi pravili navedene države; v tem primeru ministrstvo za gospodarstvo in finance po tem, ko ga organ prosilec ali zainteresirana stranka obvesti o začetku postopka izpodbijanja, prekine izvršilni postopek, razen če organ prosilec ne zahteva drugače, dokler ta organ ne sprejme odločitve. Če se postopek izterjave terjatev po prejeti zahtevi organa prosilca vseeno začne in je izid izpodbijanja ugoden za dolžnika, mora organ prosilec vrniti vse izterjane zneske, skupaj s kakršnim koli dodatnim zneskom, v skladu z italijansko zakonodajo. Če sodišče o izpodbijanju odloči ugodno za organ prosilec in dopusti izterjavo terjatve v isti državi članici, se izvršilni postopek izvede na podlagi te odločbe.
2.   Zainteresirana stranka, ki namerava izpodbijati akte, sprejete v okviru izvršilnega postopka, sproži postopek pri pristojnem organu v skladu z določbami nacionalnega prava.
3.   Država članica, v kateri ima organ prosilec sedež, je državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, odgovorna za vse stroške in izgubo, nastalo zaradi ukrepov, za katere se ugotovi, da so neupravičeni bodisi zaradi vsebine terjatve ali veljavnosti naslova, ki ga je izdal organ prosilec.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Družba Silcompa je med letoma 1995 in 1996 v Grčijo prodajala etilni alkohol pod režimom odloga plačila trošarine.
Januarja 2000 je bilo po pregledu, ki ga je izvedel Ufficio Tecnico di Finanza di Reggio Emilia (finančno‑tehnični urad v Reggiu Emilia, Italija), v okviru postopka upravnega sodelovanja iz člena 19 Direktive 92/12 ugotovljeno, da spremni administrativni dokumenti (v nadaljevanju: SAD) za pošiljke alkohola, ki jih je odpremila družba Silcompa, niso nikoli prispeli do grških carinskih organov za izdajo uradnih dokumentov in da so bili žigi carinskega urada v Korintu (Grčija) na SAD, ki so bili najdeni v prostorih družbe Silcompa, ponarejeni. Agencija je zato izdala tri odločbe o odmeri za izterjavo zneska neplačanih trošarin v skupni višini 6.296.495,47 EUR.
Družba Silcompa je zoper te odločbe vložila tožbo pri Tribunale di Bologna (sodišče v Bologni, Italija), agencija pa se je zoper odločbo navedenega sodišča v korist družbe Silcompa pritožila pri Corte d’Appello di Bologna (pritožbeno sodišče v Bologni, Italija). Glede na navedbe predložitvenega sodišče je ob vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe postopek v zvezi s to tožbo še potekal.
Poleg tega so grški carinski organi, potem ko so družbi Silcompa aprila 2004 poslali zahtevo po informacijah, da bi dobili pojasnila o transakcijah v zvezi z zadevnimi pošiljkami alkohola, in po odgovoru družbe Silcompa na to zahtevo, agencijo februarja 2004 obvestili, da je treba dobave proizvodov, ki jih je družba Silcompa odposlala grškemu podjetju, šteti za nepravilne.
Ufficio delle Dogane di Reggio Emilia (carinski urad v Reggiu Emilia, Italija) je tako 27. marca 2004 izdal odločbo o odmeri št. 6/2004, ki je zajemala tako italijanske davčne terjatve na podlagi odločb o odmeri, izdanih januarja 2000, ki so bile navedene v točki 25 te sodbe, kot tudi dodatno davčno izravnavo v znesku 473.410,66 EUR, dolgovanem na podlagi obvestila grških carinskih organov, iz februarja 2004. Družba Silcompa je odločbo o odmeri št. 6/2004 izpodbijala pred Commissione tributaria provinciale di Reggio Emilia (pokrajinsko davčno sodišče v Reggiu Emilia, Italija). Ta postopek se je septembra 2017 končal s poravnalnim sporazumom med agencijo in družbo Silcompa, s katerim je bil zadnjenavedeni naložen znesek v višini skupaj 1.554.181,23 EUR iz naslova terjatve italijanske davčne uprave.
Poleg tega je carinski urad v Atenah (Grčija) januarja 2005 glede istih izvoznih transakcij znotraj Unije izdal „odločbi o trošarinski obveznosti“, saj je menil, da je bila dokazana nezakonita sprostitev etilnega alkohola, ki ga je družba Silcompa odposlala družbam „poštnim nabiralnikom“, v porabo na grškem ozemlju. Ta urad se je v skladu s trditvami strank iz postopka v glavni stvari oprl na kazenske preiskave, ki so privedle do sodbe, s katero je bilo na prvi stopnji potrjeno, da je blago družbe Silcompa prispelo h grškim gospodarskim subjektom in da je bilo to blago sproščeno v porabo z namenom goljufije.
Grška davčna uprava je 31. januarja 2005 v skladu s členom 6(1) Direktive 76/308 pri agenciji vložila zaprosilo za pomoč pri izterjavi terjatev v zvezi z zadevnimi trošarinami.
Agencija je 13. septembra 2005 kot pristojni zaprošeni organ na podlagi člena 5 zakonske uredbe št. 69/2003 družbi Silcompa vročila odločbi o odmeri za sporazumno plačilo zneskov 10.280.291,66 EUR (odločba RP 05/14) in 64.218,25 EUR (odločba RP 05/12), ki sta predmet spora o glavni stvari.
Tožbo, ki jo je družba Silcompa vložila zoper ti odločbi o odmeri, je Commissione tributaria provinciale di Roma (pokrajinsko davčno sodišče v Rimu, Italija) na prvi stopnji zavrglo kot nedopustno, nato pa ji je Commissione tributaria regionale del Lazio (deželno davčno sodišče v Laciju, Italija) ob odločanju o pritožbi, ki jo je vložila družba Silcompa, ki se je sklicevala na to, da grški organi niso vročili „predhodnih aktov“ in da obrazložitev navedenih odločb o odmeri ni bila zadostna, ker v njej niso bili navedeni postopki, ki so bili v zvezi z izterjavo trošarin iz istih transakcij vzporedno začeti v Italiji, ugodilo.
Agencija je zato pri Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija) vložila kasacijsko pritožbo.
Predložitveno sodišče se zlasti sprašuje, ali se v okviru tožbe v zvezi z izvršilnim postopkom, ki se je začel v okviru vzajemne pomoči pri izterjavi terjatev v zvezi s trošarinami, lahko domneva „morebitna podvojitev davčne terjatve“, ker so bili zahtevki na podlagi istih dogodkov, ki so povzročili obveznost plačila trošarine, vloženi vzporedno v državi članici, v kateri ima sedež organ prosilec, in v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ.
Predložitveno sodišče sicer priznava, da se mora na podlagi člena 12 Direktive 76/308, če se izvršilni ukrepi izpodbijajo v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, zadeva predložiti pristojnemu organu te države članice, medtem ko se mora, če se izpodbija terjatev ali izvršilni naslov, zadeva predložiti pristojnemu organu države članice, v kateri ima sedež organ prosilec, vendar opozarja, da se v skladu s členom 20(4) Direktive 92/12 trošarina, ki je bila prvotno pobrana v neki državi članici, povrne, če je bila ugotovljena država članica, v kateri je bil dejansko storjen prekršek ali nepravilnost. Vendar naj bi moralo v skladu z navedeno določbo do take ugotovitve države članice, v kateri je bila dejansko storjena nepravilnost ali prekršek, priti pred iztekom triletnega obdobja od datuma izdaje SAD, pri čemer naj bi se ta rok že dolgo iztekel.
V zvezi s tem se predložitveno sodišče zlasti sprašuje, ali je treba v okviru postopka izterjave, določenega v členu 12(3) Direktive 76/308, katerega namen je izvršitev zaprosila za pomoč, predloženega na podlagi člena 6(1) te direktive, preučiti tudi pogoje iz člena 20 Direktive 92/12, kot je kraj, v katerem je bil storjen prekršek ali nepravilnost, vsaj v posebnih okoliščinah, ki so značilne za postopek v glavni stvari. Po mnenju tega sodišča gre namreč za preučitev, za katero se zdi, da se ne nanaša na tujo terjatev ali izvršilni naslov, kot to določa člen 12(1) Direktive 76/308, ampak na zakonitost zaprosila za pomoč in zato na zakonitost vseh ukrepov za izterjavo te terjatve.
V teh okoliščinah je Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 12(3) Direktive [76/308] v povezavi s členom 20 Direktive [92/12] razlagati tako, da je v postopku, v katerem se izpodbijajo izvršilni akti za izterjavo, mogoče – in če je, v kolikšnem obsegu – preučiti predpostavko v zvezi s krajem (dejanske sprostitve v porabo), kjer je bila dejansko storjena nepravilnost ali prekršek, če, kot v obravnavani zadevi, država prosilka in zaprošena država zoper davčnega zavezanca ločeno vložita enak zahtevek za izterjavo, ki temelji na istih in enkratnih izvoznih transakcijah, in če v zaprošeni državi istočasno tečeta tako postopek v zvezi z nacionalnim zahtevkom kot tudi postopek za izterjavo v imenu druge države, pri čemer bi iz takšne preučitve izhajajoča ugotovitev omogočala zavrnitev prošnje za pomoč in posledično tudi vseh izvršilnih aktov?“
Postopek pred Sodiščem
Sodišče je 22. oktobra 2019 predložitvenemu sodišču poslalo zahtevo za informacije v zvezi z dejanskim in pravnim okvirom spora o glavni stvari.
Predložitveno sodišče je 31. decembra 2019 odgovorilo na to zahtevo za informacije.
Obravnava, ki naj bi se opravila 26. marca 2020, je bila zaradi zdravstvene krize in negotovosti, ki jo je ta kriza povzročila glede datuma, ko bi Sodišče lahko nadaljevalo sodno dejavnost v običajnih pogojih, preklicana, vprašanja, postavljena za ustni odgovor, pa so bila spremenjena v vprašanja za pisni odgovor. Italijanska, španska in švedska vlada ter Evropska komisija so na postavljena vprašanja odgovorile v roku, ki ga je določilo Sodišče.
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 12(3) Direktive 76/308 v povezavi s členom 20 Direktive 92/12 razlagati tako, da lahko v okviru postopka za izpodbijanje, ki se nanaša na izvršilne ukrepe, sprejete v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, pristojni organ te države članice zavrne ugoditev zaprosilu za izterjavo trošarin, ki so ga pristojni organi druge države članice vložili v zvezi s proizvodi, nepravilno odpremljenimi iz režima odloga plačila trošarine v smislu člena 6(1) Direktive 92/12, in ki temelji na istih izvoznih transakcijah, ki so že predmet izterjave trošarin v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ.
V obravnavanem primeru organi dveh držav članic, in sicer Italijanske republike in Helenske republike, na podlagi nepravilnosti, storjenih v okviru istega niza izvoznih transakcij pod režimom odloga plačila trošarine iz let 1995 in 1996, menijo, da so na podlagi člena 20 Direktive 92/12 pristojni za izterjavo trošarin, ki izhajajo iz teh transakcij.
V teh okoliščinah je treba najprej navesti, da je bila Direktiva 76/308 razveljavljena in kodificirana z Direktivo Sveta 2008/55/ES z dne 26. maja 2008 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev za določene prelevmane, carine, davke in druge ukrepe (
UL 2008, L 150, str. 28
), ki pa je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo Sveta 2010/24/EU z dne 16. marca 2010 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev v zvezi z davki, carinami in drugimi ukrepi (
UL 2010, L 84, str. 1
). Poleg tega je bila Direktiva 92/12 razveljavljena in nadomeščena z Direktivo Sveta 2008/118/ES z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS (
UL 2009, L 9, str. 12
). Vendar se glede na čas dejanskega stanja v sporu o glavni stvari ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava glede na direktivi 76/308 in 92/12.
Na prvem mestu, namen Direktive 92/12 je uvesti nekatera pravila v zvezi s skladiščenjem, gibanjem in nadzorom trošarinskih proizvodov, kot so alkohol in alkoholne pijače, v smislu člena 3(1) te direktive in to zlasti zato, kot je razvidno iz njene četrte uvodne izjave, da se zagotovi, da so obveznosti plačila trošarine v vseh državah članicah enake. Ta harmonizacija načeloma omogoča izogibanje dvojnemu obdavčevanju v odnosih med državami članicami (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Prankl,
C‑175/14
,
EU:C:2015:142
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je namen člena 20 Direktive 92/12 določiti državo članico, ki je edina pristojna za pobiranje trošarine od zadevnih proizvodov, če je bil med gibanjem storjen prekršek ali nepravilnost (glej v tem smislu sodbi z dne 12. decembra 2002, Cipriani,
C‑395/00
,
EU:C:2002:751
, točka
, in z dne 13. decembra 2007, BATIG,
C‑374/06
,
EU:C:2007:788
, točka
).
Obdavčljivi dogodek v smislu Direktive 92/12 je v skladu z njenim členom 5(1) proizvodnja trošarinskih proizvodov na ozemlju Unije ali njihov uvoz na to ozemlje (sodba z dne 5. aprila 2001, Van de Water,
C‑325/99
,
EU:C:2001:201
, točka
).
V skladu s členom 6(1) Direktive 92/12 pa obveznost za plačilo trošarine nastane med drugim ob sprostitvi trošarinskih proizvodov v porabo. V skladu s členom 6(1)(a) te direktive ta pojem zajema tudi vsako odpremo, tudi nepravilno, iz režima odloga plačila trošarine, opredeljenega v členu 4(c) navedene direktive (glej v tem smislu sodbe z dne 5. aprila 2001, Van de Water,
C‑325/99
,
EU:C:2001:201
, točke 30, 31 in od 34 do 36; z dne 12. decembra 2002, Cipriani,
C‑395/00
,
EU:C:2002:751
, točki
in
, in z dne 13. decembra 2007, BATIG,
C‑374/06
,
EU:C:2007:788
, točka
).
V skladu s členom 4(c) Direktive 92/12 režim odloga plačila trošarine pomeni davčni režim, ki se uporablja za proizvodnjo, predelavo, skladiščenje in premik proizvodov ter pri katerem je plačilo trošarine odloženo.
Za tak režim je značilno, da za blago, za katero velja ta režim, obveznost plačila trošarine še ni nastala, čeprav je obdavčljivi dogodek že nastopil. S tem režimom se zato glede trošarinskih proizvodov odloži obveznost plačila trošarine, dokler ni izpolnjen eden od pogojev za nastanek te obveznosti, kot je pogoj, opisan v točki 47 te sodbe (glej po analogiji sodbo z dne 28. januarja 2016, BP Europa,
C‑64/15
,
EU:C:2016:62
, točka
in navedena sodna praksa).
V skladu s členom 15(1) Direktive 92/12 se morajo trošarinski proizvodi pod režimom odloga plačila trošarine načeloma gibati med trošarinskimi skladišči, ki so opredeljena v členu 4(b) te direktive in ki jih upravljajo imetniki trošarinskega skladišča v smislu njenega člena 4(a).
V skladu s členom 15(4) navedene direktive se lahko imetnik odpremnega trošarinskega skladišča, brez poseganja v določbo njenega člena 20, razbremeni odgovornosti le na podlagi dokazila, da je prejemnik prevzel pošiljko proizvodov, zlasti s SAD iz člena 18 iste direktive pod pogoji iz njenega člena 19.
Zakonodajalec Unije je tako imetniku trošarinskega skladišča podelil osrednjo vlogo v okviru postopka gibanja trošarinskih proizvodov, ki so pod režimom odloga plačila trošarine, kar se kaže v ureditvi odgovornosti za vsa tveganja, povezana s tem gibanjem. Ta imetnik skladišča je torej določen kot zavezanec za plačilo trošarin, če sta bila med gibanjem teh proizvodov storjena nepravilnost ali prekršek, zaradi katerih je nastala obveznost plačila trošarine zanje. Ta odgovornost je poleg tega objektivna in ne temelji na dokazani ali domnevani napaki imetnika trošarinskega skladišča, ampak na njegovi udeležbi pri gospodarski dejavnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 2. junija 2016, Kapnoviomichania Karelia,
C‑81/15
,
EU:C:2016:398
, točki
in
).
Če je med premikanjem trošarinskih proizvodov prišlo do nepravilnosti ali prekrškov v zvezi s plačilom obveznosti trošarine, je s členom 20(1) Direktive 92/12 pristojnost za pobiranje trošarin primarno dodeljena državi članici kraja, v katerem je bila storjena nepravilnost ali prekršek.
Če pa kraja, v katerem je bila storjena nepravilnost ali prekršek, ni mogoče določiti, člen 20(2) in (3) te direktive določa domnevi v zvezi z določitvijo tega kraja v korist države članice, v kateri je bil ugotovljen prekršek ali nepravilnost, oziroma – če trošarinski proizvodi ne prispejo v namembni kraj in če ni mogoče določiti kraja prekrška ali nepravilnosti – v korist „države članice odpreme“.
Poleg tega, kot navaja Komisija in kot je generalni pravobranilec navedel v točki 54 sklepnih predlogov, člen 20(4) Direktive 92/12 določa tako imenovani „popravni“ mehanizem, ki omogoča določitev države članice, v kateri je bil dejansko storjen prekršek ali nepravilnost, pred iztekom triletnega roka od datuma izdaje SAD v skladu s členom 18(1) in členom 19(1) te direktive. V tem primeru se trošarina, ki jo je prvotno pobrala druga država članica na podlagi člena 20(2) in (3) te direktive, povrne takoj ob predložitvi dokazila o pobrani trošarini.
Zato se ta popravni mehanizem, določen v členu 20(4) Direktive 92/12, ne nanaša na položaj spora o pristojnosti med državo članico, v kateri je do prekrška ali nepravilnosti prišlo med gibanjem trošarinskih proizvodov v zvezi s plačilom obveznosti trošarine, in državo članico, v kateri je pozneje prišlo do sprostitve teh proizvodov v porabo, ampak se nanaša, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 63 sklepnih predlogov, na primer, v katerem je jasno, da je kraj, v katerem je bil dejansko storjen prekršek ali nepravilnost, v državi članici, ki ni država članica, v kateri je bil prvotno ugotovljen.
V obravnavanem primeru so italijanski carinski organi, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, januarja 2000 ugotovili, da ni prišlo do prenehanja režima odloga plačila trošarine v smislu člena 19(3) Direktive 92/12, ker so bile v SAD, ki jih je družba Silcompa prejela v zvezi z dobavami odposlanih proizvodov, storjene nepravilnosti v delu, v katerem so bili žigi carinskega urada v Korintu (Grčija) na njih ponarejeni.
Vendar v predložitveni odločbi ni pojasnjeno, ali so ti carinski organi pri izterjavi trošarine dejansko uspeli ugotoviti, da je bila nepravilnost v obliki opreme s ponarejenimi grškimi carinskimi žigi storjena v Italiji, in se oprli na člen 20(1) Direktive 92/12, ali pa so morali uporabiti eno od domnev iz člena 20(2) in (3) te direktive.
Poleg tega, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 62 sklepnih predlogov, Sodišče nima na voljo konkretnih elementov za oceno morebitne storitve prekrška ali nepravilnosti na ozemlju države članice, ki ni ozemlje Italijanske republike. Nezakonito trženje etilnega alkohola, ki ga je odpremila družba Silcompa, na grškem ozemlju je treba sicer šteti za prekršek ali nepravilnost v zvezi z zadevnimi proizvodi, vendar ga je mogoče šteti tudi za posledico prekrška ali nepravilnosti, storjene pred tem v Italiji, kar mora ugotoviti predložitveno sodišče.
Glede na tako določitev sta mogoči dve hipotezi.
Prva hipoteza se nanaša na primer pluralizma prekrškov ali nepravilnosti.
V takem primeru se v položaju, v katerem je bilo na ozemlju več držav članic zaporedoma storjenih več prekrškov ali nepravilnosti, dve ali celo več držav članic na podlagi Direktive 92/12 šteje za pristojne pobrati trošarine, ki izhajajo iz prekrška ali nepravilnosti, storjenega na njihovem ozemlju.
Vendar je Sodišče presodilo, da ni mogoče veljavno trditi, da je bil namen zakonodajalca Unije dati prednost preprečevanju zlorab in goljufij s tem, da bi na splošno vsem državam članicam, na katere se nanaša nepravilni prevoz trošarinskih proizvodov, dovolil, da poberejo trošarino (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Prankl,
C‑175/14
,
EU:C:2015:142
, točka
).
Prav tako v položaju, ki pomeni nepravilno odpremo iz režima odloga plačila trošarine v eni državi članici, ki v skladu s členom 6(1)(a) Direktive 92/12 povzroči sprostitev trošarinskih proizvodov v porabo in pozneje dejansko sprostitev v porabo v drugi državi članici, ni mogoče dopustiti, da bi lahko tudi zadnjenavedena država članica pobrala trošarine v zvezi z istimi izvoznimi transakcijami.
Kot je namreč generalni pravobranilec navedel v točki 56 sklepnih predlogov, se lahko sprostitev trošarinskih proizvodov v porabo v skladu s splošno sistematiko Direktive 92/12 zgodi samo enkrat. Iz tega izhaja, da je lahko sicer načeloma med gibanjem istega trošarinskega proizvoda storjenih več zaporednih prekrškov ali nepravilnosti v različnih državah članicah, vendar se sme samo prvi prekršek ali nepravilnost, torej tisti, katerega posledica je bila ta, da so proizvodi med gibanjem odpremljeni iz režima odloga plačila trošarine, upoštevati za uporabo člena 20 te direktive, saj tak prekršek ali taka nepravilnost učinkuje tako, da so proizvodi sproščeni v porabo v smislu člena 6 navedene direktive.
Druga možna hipoteza se nanaša na primer, v katerem so se organi države članice oprli na eno od domnev iz člena 20(2) in (3) Direktive 92/12 in v katerem organi druge države članice ugotovijo, da je bil prekršek ali nepravilnost dejansko storjen v drugonavedeni državi članici. V primeru take hipoteze organi teh držav članic uporabijo popravni mehanizem iz člena 20(4) te direktive – ob spoštovanju pogojev, ki so določeni v zvezi s tem – v treh letih od izdaje SAD v skladu s členom 18(1) in členom 19(1) navedene direktive.
Po izteku tega triletnega roka nobena država članica razen tiste, ki se je oprla na eno od teh domnev iz člena 20(2) in (3) Direktive 92/12, ne more več veljavno uveljavljati pristojnosti, določene v členu 20(4) te direktive.
Na drugem mestu, v zvezi z Direktivo 76/308 je treba na eni strani opozoriti, da ta direktiva določa splošna pravila o vzajemni pomoči za zagotavljanje izterjave terjatev v zvezi z nekaterimi prelevmani, dajatvami in davki (glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2012, X,
C‑498/10
,
EU:C:2012:635
, točka
in navedena sodna praksa).
Navedena direktiva se v skladu s členom 2(f) med drugim uporablja za trošarine za alkohol in alkoholne pijače.
Poleg tega je treba v zvezi s pravili o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev med drugim v zvezi s trošarinami opozoriti, da člen 12(1) in (3) Direktive 76/308 za obravnavanje izpodbijanj, ki se nanašajo na terjatev oziroma izvršilni naslov za to terjatev ali na same izvršilne ukrepe, določa razdelitev pristojnosti med organi države članice, v kateri ima sedež organ prosilec, in organi države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ (glej v tem smislu sodbo z dne 14. januarja 2010, Kyrian,
C‑233/08
,
EU:C:2010:11
, točka
).
Ta razdelitev pristojnosti je posledica dejstva, da terjatev in izvršilni naslov za to terjatev temeljita na veljavnem pravu države članice, v kateri ima sedež organ prosilec, medtem ko za izvršilne ukrepe v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, ta organ v skladu s členoma 5 in 6 Direktive 76/308 uporablja določbe, ki jih njegovo nacionalno pravo določa za ustrezne akte, ker je ta organ primernejši za presojo zakonitosti akta glede na njegovo nacionalno pravo (sodba z dne 14. januarja 2010, Kyrian,
C‑233/08
,
EU:C:2010:11
, točka
).
Zato se v skladu s členom 8(1) Direktive 76/308 izvršilni naslov neposredno prizna in samodejno upošteva kot izvršilni naslov terjatve države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ (glej v tem smislu sodbo z dne 14. januarja 2010, Kyrian,
C‑233/08
,
EU:C:2010:11
, točka
).
Navedena razdelitev pristojnosti je tudi izraz načela vzajemnega zaupanja med zadevnimi nacionalnimi organi (glej po analogiji v zvezi z Direktivo 2010/24 sodbo z dne 26. aprila 2018, Donnellan,
C‑34/17
,
EU:C:2018:282
, točke od 40 do 46).
Kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 76 in 77 sklepnih predlogov, iz tega izhaja, da organi zaprošene države članice ne smejo izpodbijati presoje organov države članice prosilke v zvezi s krajem, v katerem je bila storjena nepravilnost ali prekršek, saj je taka presoja del samega predmeta terjatve, za katere izterjavo prosi država članica prosilka, in je tako v njeni izključni pristojnosti.
Vendar je treba na eni strani navesti, da se Direktiva 76/308 in sodna praksa, ki se nanjo nanaša, ne nanašata na položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem se uveljavljata dve konkurenčni terjatvi, ki v bistvu izhajata iz istih izvoznih transakcij, pri čemer je eno ugotovil organ države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ, drugo pa je ugotovil organ države članice, v kateri ima sedež organ prosilec, in je v prvonavedeni državi članici deležna nacionalne obravnave. Pravila o razdelitvi pristojnosti v takem položaju so namreč določena v Direktivi 92/12.
Na drugi strani je treba opozoriti, da je Sodišče presodilo, da so organi države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ, izjemoma pooblaščeni za preverjanje, ali bi lahko izvršitev izvršilnega naslova ogrozila javni red te države članice, in po potrebi za zavrnitev zagotovitve pomoči v celoti ali deloma oziroma za določitev nekaterih pogojev zanjo (glej v tem smislu sodbi z dne 14. januarja 2010, Kyrian,
C‑233/08
,
EU:C:2010:11
, točka
, in z dne 26. aprila 2018, Donnellan,
C‑34/17
,
EU:C:2018:282
, točka
).
Zaradi nacionalne obravnave, ki je v skladu s členoma 6 in 8 Direktive 76/308 priznana za terjatev, ki je predmet zaprosila za izterjavo, in za izvršilni naslov za izterjavo te terjatve, si je namreč težko predstavljati, da bi se tak izvršilni naslov v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, izvršil, če bi lahko ta izvršitev ogrozila javni red te države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 14. januarja 2010, Kyrian,
C‑233/08
,
EU:C:2010:11
, točka
, in v zvezi z Direktivo 2010/24 sodbo z dne 26. aprila 2018, Donnellan,
C‑34/17
,
EU:C:2018:282
, točka
).
Prav tako si je ne glede na to nacionalno obravnavo težko predstavljati, da bi se izvršilni naslov za izterjavo terjatve izvršil v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, če lahko ta izvršitev pripelje do položaja, v katerem bi se lahko v nasprotju z Direktivo 92/12 dvakrat pobrale trošarine, ki v bistvu bremenijo iste transakcije, ki se nanašajo na iste proizvode.
Da bi se izognilo takemu položaju, je treba pristojnemu organu iste države članice omogočiti, da zavrne izvršitev tega izvršilnega naslova.
Sprejetje nasprotne rešitve bi pomenilo priznanje, da bi lahko v istem nacionalnem sistemu soobstajali dve pravnomočni odločbi, ki se nanašata na obdavčitev istih trošarinskih proizvodov, pri čemer bi ena temeljila na nepravilni odpremi teh proizvodov iz režima odloga plačila trošarine, druga pa na njihovi poznejši sprostitvi v porabo.
Ker je iz predložitvene odločbe razvidno, da postopek, ki temelji na nepravilni odpremi iz režima odloga plačila trošarine, in postopek v zvezi z zaprosilom za pomoč še vedno potekata, bi moralo predložitveno sodišče načeloma najprej prekiniti odločanje o postopku v zvezi z zaprosilom za pomoč, dokler ni odločeno o nepravilni odpremi iz režima odloga plačila trošarine, in nato, le če bi v zaprošeni državi članici obstajala pravnomočna sodna odločba, ki se nanaša na iste trošarinske proizvode, kot so tisti, na katere se nanaša izvršilni naslov iz države članice prosilke, bo lahko to sodišče zavrnilo zagotovitev pomoči.
Te razlage ni mogoče izpodbiti s tem, da je Sodišče v točki 55 sodbe z dne 13. decembra 2007, BATIG (
C‑374/06
,
EU:C:2007:788
), ugotovilo, da zakonodajalec Unije – čeprav je cilj Direktive 92/12 dejansko harmonizirati pravila pobiranja trošarin s tem, da se zasleduje dvojni cilj učinkovitega pobiranja trošarin le v eni državi članici, namreč v tisti, v kateri pride do sprostitve v porabo – preprečitve dvojnega obdavčevanja ni vzpostavil kot absolutno načelo.
Taka obrazložitev je namreč povezana s posebnim dejanskim okvirom v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba in ki se je nanašal na primer nezakonite odpreme iz režima odloga plačila trošarine zaradi kraje proizvodov, ki so bili „v državi članici odpreme“ označeni z davčnimi znamkami, ki imajo, kot je razvidno iz točke 32 navedene sodbe, stvarno vrednost, ki jih loči od preproste prejemnice, ki potrjuje plačilo denarnega zneska davčnim organom države članice, ki izda te znamke (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Prankl,
C‑175/14
,
EU:C:2015:142
, točki
in
).
Glede na vse zgoraj navedene preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 12(3) Direktive 76/308 v povezavi s členom 20 Direktive 92/12 razlagati tako, da lahko v okviru postopka za izpodbijanje, ki se nanaša na izvršilne ukrepe, sprejete v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, pristojni organ te države članice zavrne ugoditev zaprosilu za izterjavo trošarin, ki so ga pristojni organi druge države članice vložili v zvezi s proizvodi, nepravilno odpremljenimi iz režima odloga plačila trošarine v smislu člena 6(1) Direktive 92/12, če to zaprosilo temelji na dejstvih, ki se nanašajo na iste izvozne transakcije, ki so že predmet izterjave trošarin v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Člen 12(3) Direktive Sveta z dne 15. marca 1976 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev, ki izhajajo iz poslovanja, ki je del sistema financiranja Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, ter iz prelevmanov in carin (76/308/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2001/44/ES z dne 15. junija 2001, v povezavi s členom 20 Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/108/EGS z dne 14. decembra 1992, je treba razlagati tako, da lahko v okviru postopka za izpodbijanje, ki se nanaša na izvršilne ukrepe, sprejete v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, pristojni organ te države članice zavrne ugoditev zaprosilu za izterjavo trošarin, ki so ga pristojni organi druge države članice vložili v zvezi s proizvodi, nepravilno odpremljenimi iz režima odloga plačila trošarine v smislu člena 6(1) Direktive 92/12, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/108, če to zaprosilo temelji na dejstvih, ki se nanašajo na iste izvozne transakcije, ki so že predmet izterjave trošarin v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.