CELEX: 62017CJ0390
Обжалване
Публична служба
Възнаграждение
Семейни надбавки
Надбавка за образование
Отказ да бъдат възстановени разноските за образование
Член 3, параграф 1 от приложение VII към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз

С жалбата си г‑жа Irit Azoulay, г‑н Andrew Boreham, г‑жа Mirja Bouchard и г‑н Darren Neville искат отмяната на решението на Общия съд на Европейския съюз от 28 април 2017 г., Azoulay и др./Парламент (T‑580/16, наричано по-нататък „обжалваното решение“,
EU:T:2017:291
), с което този съд е отхвърлил жалбата им за отмяна на индивидуалните решения на Европейския парламент от 24 април 2015 г., с които им се отказва отпускането на надбавки за образование за 2014/2015 г., и доколкото е необходимо, отмяната на индивидуалните решения на Парламента от 17 и 19 ноември 2015 г. в частта им, в която се отхвърлят техните жалби, подадени по административен ред на 20 юли 2015 г.
Правна уредба
Съгласно член 67, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз в редакцията му, приложима към спора (наричан по-нататък „Правилникът“):
„Семейните надбавки се състоят от:
[…]
в)
надбавка за образование“.
Член 3, параграф 1 от приложение VII към Правилника гласи:
„При условията, предвидени в общите разпоредби по прилагането, длъжностното лице може да получи надбавка за образование, равна на действителните разноски за образование, направени от него, но не повече от 260,95 [EUR] на месец за всяко дете на издръжка […], което е навършило най-малко 5‑годишна възраст и посещава редовно основно или средно учебно заведение, за което се дължи такса, или висше учебно заведение. […]
[…]“.
На основание член 110 от Правилника на 18 май 2004 г. Парламентът приема общите разпоредби по прилагането, отнасящи се до предвидената в член 3 от приложение VII към Правилника надбавка за образование (наричани по-нататък „ОРП“). Член 3 от ОРП предвижда:
„Надбавката за образование „Б“ покрива до размерите по член 3, параграф 1, първа и трета алинея от приложение VII към Правилника:
а)
таксите за записване и за обучение в учебни заведения,
б)
транспортните разходи,
но не и другите разходи, и в частност:
–
задължителните разходи, като например тези за закупуване на учебници, на учебни помагала и пособия и на спортни принадлежности, застрахователните и медицинските разходи, изпитните такси, разходите във връзка с общи извънкласни училищни мероприятия (като например екскурзии, ученически посещения и пътувания, спортни лагери и пр.), както и другите разходи, свързани с изпълнението на училищната програма на посещаваното учебно заведение,
–
разходите във връзка с участието на детето в зимни (бели) училища, летни (сини) училища и училища сред природата (зелени училища), както и в други подобни дейности“.
Обстоятелствата по спора
Обстоятелствата по спора са описани, както следва, в обжалваното решение:
„1
Първият жалбоподател, г‑жа […] Azoulay, има дете, което от септември 2014 г. е записано в Athénée Ganenou в Брюксел (Белгия). Другите трима жалбоподатели, г‑н […] Boreham, г‑жа […] Bouchard и г‑н […] Neville, имат деца, които са записани в École internationale Le Verseau в Биерж (Белгия). До учебната 2014/2015 г. на жалбоподателите са били възстановявани до размера на месечния таван разноските за образование на децата им, записани в тези учебни заведения преди 2014 г.
École internationale Le Verseau е светско училище, което е член на Fédération des établissements libres subventionnés indépendants [Федерация на независимите субсидирани свободни училища] (FELSI) и се субсидира от Френската общност. Още в предучилищните групи учебните занятия се водят на френски и английски език от учители, на които съответният език е майчин. Това училище обаче не се финансира изцяло с тази субсидия. То разполага със собствени ресурси, а именно осигуряваните му от сдружението с нестопанска цел „Les Amis du Verseau“.
Athénée Ganenou е духовно училище, което е субсидирано от Френската общност и предлага обучение изцяло по нейната официална образователна програма, допълнено още в началните класове с няколко часа седмично изучаване на иврит, история на юдаизма, библията и английски език. Това училище обаче не се финансира изцяло с тази субсидия. То разполага със собствени ресурси, а именно осигуряваните му от сдружението с нестопанска цел „Les Amis de Ganenou“.
През октомври и ноември 2014 г. жалбоподателите подават молби за възстановяване на разноските за образование, които са направили за децата си на издръжка, като прилагат издадени от съответните училища оправдателни документи, еднакви с тези, които са приложили към предходните си — уважени — молби за възстановяване на такива разноски.
На 24 април 2015 г. на жалбоподателите са връчени решенията […], с които молбите им за възстановяване на разноски за образование са окончателно отхвърлени с мотива, че предпоставките по член 3, параграф 1 от приложение VII към [Правилника] не са налице, тъй като въпросните две училища не са учебни заведения, за които се дължи такса, по смисъла на тази разпоредба, доколкото доброволните вноски на жалбоподателите в съответните сдружения с нестопанска цел са извън рамката на задължителното безплатно образование, така както то е предвидено в белгийското законодателство.
На 20 юли 2015 г. всеки от жалбоподателите подава по административен ред жалба съгласно член 90, параграф 2 от Правилника. Тези жалби са отхвърлени с […] решения […] на 17 и 19 ноември 2015 г. […] Генералният секретар на Парламента обаче решава „на добра воля и по изключение“ да предостави на жалбоподателите надбавката за образование за 2014/2015 г., но да преустанови — що се отнася до обучението в École internationale Le Verseau и в Athénée Ganenou — изплащането на тази надбавка за следващите учебни години“.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
Жалбоподателите искат от Общият съд да отмени решенията от 24 април 2015 г., ако е необходимо, да отмени решенията от 17 и 19 ноември 2015 г., „с изключение на решението на генералния секретар на Парламента да им предостави на добра воля и по изключение надбавката за образование за 2014/2015 г.“, да осъди Парламента да им изплати надбавката за образование за 2015/2016 г., заедно с лихви от датите, на които съответните суми са станали изискуеми, и да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
В подкрепа на жалбите си те изтъкват три основания, изведени, първо, от нарушение на член 3, параграф 1 от приложение VII към Правилника и от явна грешка в преценката, второ, от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания и трето, от нарушение на принципите на равно третиране и на добра администрация. Общият съд отхвърля всяко от тези основания, както и вследствие на това исканията за отмяна на решенията от 24 април 2015 г. С оглед на това отхвърляне той приема, че няма основание за произнасяне по исканията за осъждане на Парламента да изплати на жалбоподателите надбавката за образование за 2015/2016 г.
Искания на страните
Жалбоподателите искат от Съда:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да уважи исканията им, направени в първа инстанция, и
–
да осъди Парламента да заплати пълния размер на съдебните разноски.
Парламентът иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата по същество,
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
По жалбата
По първото основание
Доводи на страните
С първото си основание жалбоподателите оспорват точки 31—36 и точка 38 от обжалваното решение. Те поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тълкувайки понятието „разноски за образование“ с оглед на циркулярно писмо № 4516 от 29 август 2013 г. на Федерация Валония-Брюксел, озаглавено „Безплатен достъп до задължителното образование“, което има информативен характер и е предназначено за националните власти.
Според жалбоподателите понятието „разноски за образование“ в Правилника е автономно понятие, което трябва да се тълкува, като се отчитат целите, преследвани с правната уредба, от която е част и нейният контекст. Целта на надбавките наистина била да се вземе предвид семейното положение на длъжностното лице, и по-специално да му плати „добавки“ към възнаграждението, свързани с разноските, които той действително трябва да понесе, независимо каква е системата, в която неговото дете учи. В конкретния случай платените от жалбоподателите разноски били предназначени да финансират образованието на техните деца и били надлежно обосновани.
Както Общият съд е посочил в точка 32 от обжалваното решение, жалбоподателите не са оспорили, че неплащането на въпросните разходи не може да доведе до изключването на техните деца от белгийско заведение за задължително образование. При все това е възможно децата, чиито родители не плащат разходите за конкретната образователна програма, да бъдат изключени от тази програма. Тогава те биха били принудени да следват националните образователни програми, въпреки че майчиният език на децата на жалбоподателите също както тяхното културно наследство са различни от тези на белгийския народ.
Освен това жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е изопачил фактите, като приел в точки 31 и 36 от обжалваното решение, че начисляването на разноски за образование от сдружение с нестопанска цел, подкрепяно от родителите, не е съобразено с националния закон, въпреки че въпросните сдружения не начисляват престациите, които училището трябва да предостави безплатно, а по-скоро престациите по обучение извън белгийската задължителна програма. С други думи, тези специални вноски служели изключително за финансирането на обучения, които не са субсидирани от Федерация Валония-Брюксел и които представляват спецификата на избраното училище и на неговия учебен план.
Накрая, жалбоподателите оспорват точка 40 от обжалваното решение, в която Общият съд е приел, че „след като не могат да бъдат квалифицирани като разноски за образование, вноските в съответните сдружения с нестопанска цел представляват разходи, дължащи се на изисквания и дейности, свързани с изпълнението на училищната програма, а именно обучението на децата по несубсидирания специален учебен план на въпросните училища, и трябва да се смятат за „други разходи, свързани с изпълнението на училищната програма на посещаваното учебно заведение“ по смисъла на член 3, втора алинея от ОРП, които съгласно същата тази разпоредба не се покриват от надбавката за образование „Б“.
Парламентът оспорва доводите на жалбоподателите.
Съображения на Съда
Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е припомнил в точки 19 и 20 от обжалваното решение, че предвидената в член 3, параграф 1 от приложение VII към Правилника надбавка за образование е предназначена да покрие „разноските за образование“, направени от длъжностно лице за всяко дете на издръжка, което посещава редовно „основно или средно учебно заведение, за което се дължи такса“.
Жалбоподателите не са оспорили, че понятието „разноски за образование“ е самостоятелно понятие на правото на Съюза. За тълкуването на това понятие следва да се вземе предвид по-конкретно неговият текст и целите, преследвани с правната уредба.
Текстът на член 3, параграф 1 от приложение VII към Правилника ясно сочи, че направените разноски трябва да позволяват посещаването на заведение, за което се дължи такса. Както е посочил генералният адвокат в точка 2 от своето заключение, целта на приемането на тази разпоредба е била да се приравни надбавката за образование с действителното равнище на разходите, направени от длъжностните лица.
Тълкуван с оглед на член 3, параграф 1 от приложение VII към Правилника член 3 от ОРП предвижда, че надбавката за образование покрива таксите за записване и за обучение в платени учебни заведения и транспортните разходи, но не и други разходи.
С оглед на самостоятелния характер на понятието „разноски за образование“ неговата квалификацията зависи от самото естество и компонентите на подлежащите на възстановяване разходи (решение от 8 септември 2011 г., Bovagnet/Комисия,
F‑89/10
,
EU:F:2011:129
, т.
).
При това положение Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е разгледал естеството и компонентите на изтъкнатите от жалбоподателите разходи, за да определи дали те можели да бъдат квалифицирани като „такси за записване и за обучение в учебни заведения“, за които се дължи такса.
Също без да допусне грешка при прилагане на правото, Общият съд се е позовал на циркулярно писмо № 4516, което съдържа данни относно приложимото законодателство във Френската общност в Белгия, що се отнася до безплатния достъп до задължителното образование.
В това отношение жалбоподателите не са оспорили, че в École internationale Le Verseau и в Athénée Ganenou не се изискват такси за записване и за обучение. Подобен факт е достатъчен, за да се изключи това, че тези училища представляват учебни заведения, за които се дължи такса по смисъла на член 3, параграф 1 от приложение VII към Правилника, както той е уточнен в член 3 от ОРП. При това положение Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като въз основа на това е направил извода в точка 36 от обжалваното решение, че вноските, които изискват трети организации, като сдружения с нестопанска цел, за обучението на децата по несубсидиран специален учебен план на тези училища, не са такси за записване и за обучение в същите училища и не биха могли да се квалифицират като „разноски за образование“ по смисъла на член 3, параграф 1 от приложение VII към Правилника, както е уточнен в член 3 от ОРП.
С оглед на тези елементи напълно основателно Общият съд е приел в точка 40 от обжалваното решение, че вноските, плащани на съответните сдружения с нестопанска цел, не могат да се квалифицират като „разноски за образование“. Всъщност те представляват разходи, дължащи се на изисквания и дейности, свързани с несубсидирания специален учебен план на въпросните училища, и трябва да се разглеждат като „други разходи, свързани с изпълнението на училищната програма на посещаваното учебно заведение“ по смисъла на член 3, втора алинея от ОРП, които съгласно същата тази разпоредба не се покриват от надбавката за образование „Б“.
Като последица от това първото основание трябва да се отхвърли по същество.
По второто основание
Доводи на страните
С второто основание жалбоподателите оспорват точки 45 и 46 от обжалваното решение, с които, на първо място, Общият съд е припомнил, че не би могло да се констатира никакво нарушение на принципа на оправданите правни очаквания, когато дадени от институция конкретни, безусловни и непротиворечиви уверения са в разрез с разпоредбите на Правилника, и на второ място, е посочил за по-голяма изчерпателност, че от материалите по делото, и по-специално от формуляра, изготвен от администрацията на Парламента за училищата, изобщо не следва тази администрация да е дала конкретни, безусловни и непротиворечиви уверения на жалбоподателите.
Жалбоподателите изтъкват, че в обжалваното решение е допусната фактическа грешка, тъй като в конкретния случай не става въпрос дали с въпросния формуляр можело да се докаже наличието на такси за записване, а да се провери дали установената от Парламента практика от много години и неоспорвана от другите институции на Съюза не е била по-скоро конкретно, безусловно и непротиворечиво уверение от страна на администрацията.
Парламентът оспорва наличието на фактическа грешка.
Съображения на Съда
Следва да се посочи, че жалбоподателите оспорват мотив, изложен в обжалваното решение за изчерпателност, без да поставят под въпрос съдебната практика, съгласно която обещанията от страна на администрацията на институция на длъжностно лице, които не са съобразени с разпоредбите на Правилника, не могат да породят оправдани правни очаквания у този, към когото са насочени (вж. в този смисъл решения от 16 ноември 1983 г., Thyssen/Комисия,
188/82
,
EU:C:1983:329
, т.
и от 6 февруари 1986 г., Vlachou/Сметна палата,
162/84
,
EU:C:1986:56
, т.
).
От това следва, че дори ако беше основателно, второто основание не би позволило да се стигне до отмяната на обжалваното решение. Следователно това основание е неотносимо и при това положение трябва да се отхвърли.
По третото основание
Доводи на страните
С третото си основание жалбоподателите оспорват точки 47 и 48 от обжалваното решение, с които Общият съд е обявил за недопустими доводите им, че промяната на административната практика е в противоречие с принципа на правна сигурност, с мотива, че тези доводи не са били повдигнати в жалбата по административен ред и следователно са в разрез с правилото за съответствие между жалбата по административен ред и тази по съдебен ред. Жалбоподателите изтъкват, че техните доводи са отговор на мотиви, които са били изложени за първи път от Парламента в отговора на тяхната жалба по административен ред.
Според Парламента основанието в жалбата по административен ред, с което жалбоподателите са изтъкнали промяната на административната практика, е изведено от нарушението на принципа на защита на оправданите правни очаквания. Решенията от 17 и 19 ноември 2015 г., в които е бил даден отговор на това основание, се основавали на постоянна съдебна практика, според която простото обстоятелство, че надбавка за образование е била плащана години наред, не било достатъчно, за да могат длъжностните лица да се ползват от закрилата на този принцип. Всъщност разпоредбите, уреждащи предоставянето на тази надбавка, предвиждали изрично, че тя се оценява ежегодно и следователно че тя може да се изменя всяка година или дори да се премахне. Вследствие на това припомнянето на ежегодния характер на оценката на надбавката за училищно образование не било ново основание, а довод в отговор на оспорванията на жалбоподателите, които разполагали с данни по този въпрос, поради което можели да изтъкнат основание, изведено от нарушението на правната сигурност в тяхната жалба по административен ред.
Съображения на Съда
В това отношение следва да се констатира, както е посочил генералният адвокат в точка 60 от заключението си, че твърдението на Парламента, че надбавката за образование подлежи на ежегодна оценка, е подкрепило неговите доводи, според които той не е дал конкретни и безусловни уверения на жалбоподателите, че ще се ползват от надбавката за образование.
Следователно това твърдение е било отговор на изведеното от нарушението на принципа на оправданите правни очаквания основание, повдигнато от жалбоподателите в тяхната жалба по административен ред, и не е представлявало мотив на решенията от 17 и 19 ноември 2015 г., който се е появил едва на стадия на отговора на жалбата по административен ред.
От това следва, че третото основание трябва да се отхвърли по същество.
По четвъртото основание
Доводи на страните
С четвъртото си основание жалбоподателите оспорват точка 56 от обжалваното решение. Те считат, че Общият съд е нарушил задължението за мотивиране, като е обявил за неотносима първата част на третото им основание, с която те изтъквали факта, че на родителите — длъжностни лица от други институции, са били възстановени разноските за образование за децата, записани в същите училища като техните деца, но също и като не се е произнесъл по нарушението на член 22 от Хартата на основните права на Европейския съюз, при все че то било изтъкнато пред Общият съд. Те сочат, че в съответствие с член 1а от Правилника длъжностните лица имат право на равно третиране при прилагането на Правилника, за което е необходимо по принцип той да се тълкува по самостоятелен и еднакъв начин в целия Съюз. Парламентът обаче посочил в решенията от 17 и 19 ноември 2015 г., че обстоятелството, че на родители, работещи в Европейската комисия, все още се възстановяват разноските за образование за техните деца, записани в École internationale Le Verseau и в Athénée Ganenou, не представлявало неравно третиране, а по-скоро се дължало на факта, че „всяка институция разполага с право на самоорганизация, което ѝ позволява да използва по самостоятелен начин своята свобода на тълкуване на разпоредбите на Правилника“.
Жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е разгледал дали изложените от Парламента мотиви относно неговата свобода на преценка при тълкуването на законодателна разпоредба са били предвидени в Правилника и дали са били съобразени с принципа на равно третиране.
Парламентът оспорва четвъртото основание по същество.
Съображения на Съда
Следва да се констатира, че жалбоподателите оспорват заключението на Общият съд, посочено в точка 56 от обжалваното решение, но не поставят под въпрос съдебната практика, на която Общият съд е основал своя извод, изложена в точка 55 от обжалваното решение, както следва:
„Същевременно постоянна съдебна практика е, че длъжностното лице или срочно наетият служител не би могъл да изтъкне незаконосъобразност, за да извлече изгода. Всъщност спазването на принципа на равно третиране трябва да се съчетава със спазване на принципа на законност, съгласно който никой не може да се позовава в своя полза на незаконосъобразност, допусната в полза на другиго (решения от 4 юли 1985 г., Williams/Сметна палата,
134/84
,
EU:C:1985:297
, т.
, от 2 юни 1994 г., de Compte/Парламент,
C‑326/91 P
,
EU:C:1994:218
, т.
и
и от 1 юли 2010 г., Časta/Комисия,
F‑40/09
,
EU:F:2010:74
, т.
)“.
Цитирането на тази съдебна практика обаче е било достатъчно, за да се отговори мотивирано на основанието, изведено от нарушението на принципа на равно третиране.
Тази практика е обосновала и решенията от 17 и 19 ноември 2015 г., при положение че според тази институция плащането на поисканата от жалбоподателите надбавка за образование нарушавало член 3, параграф 1 от приложение VII към Правилника, която позиция впрочем е потвърдена с настоящото решение.
Що се отнася до член 22 от Хартата на основните права на Европейския съюз, следва да се констатира, че в жалбата си за отмяна жалбоподателите просто са посочили този член, без да представят основание, изведено от нарушението на тази разпоредба, на което Общият съд щеше да бъде длъжен да отговори.
От това следва, че четвъртото основание трябва да се отхвърли по същество.
Поради отхвърлянето на всички основания по същество жалбата трябва да се отхвърли.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. В съответствие с член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като Парламентът е направил искане за осъждане на жалбоподателите и последните са загубили делото, следва те да се осъдят да понесат съдебните разноски.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда г‑жа Irit Azoulay, г‑н Andrew Boreham, г‑жа Mirja Bouchard и г‑н Darren Neville да заплатят съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.