CELEX: 62020CJ0018
Előzetes döntéshozatal
Határellenőrzések, menekültügy és bevándorlás
Menekültpolitika
A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárások
2013/32/EU irányelv
40. cikk
Ismételt kérelem
Új körülmények vagy tények
Fogalom
A nemzetközi védelem iránti korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárás jogerős befejezését megelőzően már fennálló körülmények
A res iudicata elve
A kérelmező hibája

A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös szabályokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2013. L 180., 60. o.
; helyesbítés:
HL 2016. L 198., 50. o.
) 40. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az XY és a Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (szövetségi idegenrendészeti és menekültügyi hivatal, Ausztria; a továbbiakban: Bundesamt) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya az XY által benyújtott, nemzetközi védelem iránti kérelemnek az utóbbi általi elutasítása.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2005/85/EK irányelv
A menekültstátusz megadására és visszavonására vonatkozó tagállami eljárások minimumszabályairól szóló, 2005. december 1‑jei 2005/85/EK tanácsi irányelvet (
HL 2005. L 326., 13. o.
; helyesbítés:
HL 2006. L326., 35. o
.) a 2013/32 irányelv 2015. július 21‑től hatályon kívül helyezte. A 2005/85 irányelv 34. cikkének (2) bekezdése a következőket írta elő:
„A tagállamok nemzeti jogszabályaikban szabályozhatják a 32. cikk szerinti előzetes elfogadhatósági eljárást. E szabályozás többek között:
[…]
b)
előírhatja, hogy az érintett kérelmező az új információkat azt követően, hogy azokhoz hozzájutott, meghatározott határidőn belül nyújtsa be;
[…]”
A 2013/32 irányelv
A 2013/32 irányelv (3), (18) és (36) preambulumbekezdése szerint:
„(3)
Az Európai Tanács 1999. október 15–16‑i tamperei rendkívüli ülésén megállapodott abban, hogy törekszik az 1967. január 31‑i New York‑i jegyzőkönyvvel módosított, a menekültek jogállásáról szóló, 1951. július 28‑i genfi egyezmény […] teljes és mindenre kiterjedő alkalmazásán nyugvó közös európai menekültügyi rendszer létrehozására, ezzel megerősíti a visszaküldés tilalmának elvét, és biztosítja, hogy senkit ne küldjenek vissza olyan helyre, ahol üldöztetésnek van kitéve.
[…]
(18)
A tagállamoknak és a nemzetközi védelmet kérelmezőknek egyaránt az áll érdekében, hogy a megfelelő és teljes körű vizsgálat lefolytatásának sérelme nélkül a nemzetközi védelem iránti kérelmek ügyében a lehető legrövidebb időn belül határozat szülessen.
[…]
(36)
Abban az esetben, ha a kérelmező új bizonyítékot vagy érvet nem tartalmazó ismételt kérelmet nyújt be, aránytalan volna arra kötelezni a tagállamokat, hogy egy új, teljes körű vizsgálati eljárást folytassanak le. Ezekben az esetekben a tagállamoknak lehetőséget kell adni arra, hogy a
res judicata
elvvel összhangban egy kérelmet elfogadhatóság hiányában elutasítsanak.”
Ezen irányelv 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok a nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó eljárások tekintetében kedvezőbb szabályozást léptethetnek hatályba, vagy tarthatnak hatályban, amennyiben ezek a szabályok ezen irányelvvel összeegyeztethetőek.”
Az említett irányelv 28. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben észszerűen feltételezhető, hogy egy kérelmező személy hallgatólagosan visszavonta kérelmét, vagy attól elállt, a tagállamok biztosítják, hogy az eljáró hatóság határozatot hoz az eljárás megszüntetéséről, vagy – amennyiben az eljáró hatóság a kérelemnek [a harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i] 2011/95/EU [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [(
HL 2011. L 337., 9. o.
; helyesbítések:
HL 2017. L 167., 58. o.
;
HL 2019. L 19., 20. o.
)] 4. cikke alapján történő megfelelő érdemi vizsgálata alapján megalapozatlannak ítéli a kérelmet – a kérelem elutasításáról.
A tagállam feltételezheti, hogy a kérelmező hallgatólagosan visszavonta nemzetközi védelem iránti kérelmét, vagy attól elállt, különösen, ha meggyőződött arról, hogy:
a)
nem válaszolt azokra a felszólításokra, hogy szolgáltasson a kérelme elbírálásához – a [2011/95] irányelv 4. cikke alapján – lényeges információkat, vagy nem jelent meg a 14–17. cikkben megállapított személyes meghallgatáson, kivéve, ha a kérelmező észszerű időn belül bizonyítja, hogy a távolmaradását rajta kívül álló körülmények okozták;
b)
ismeretlen helyre távozott, vagy engedély nélkül eltávozott a lakóhelyéről, illetve őrizetének helyéről, és észszerű időn belül nem lépett kapcsolatba az illetékes hatósággal, vagy észszerű időn belül nem teljesítette jelentkezési, vagy egyéb együttműködési kötelezettségét, kivéve, ha a kérelmező bizonyítja, hogy a mulasztás rajta kívül álló okok miatt történt.
E rendelkezés végrehajtása érdekében a tagállamok határidőket vagy iránymutatásokat határozhatnak meg.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy jogosult ügyének újbóli megnyitását kérelmezni az a kérelmező, aki az e cikk (1) bekezdésében említett, az eljárás megszüntetéséről szóló határozat meghozatalát követően újra jelentkezik a hatáskörrel rendelkező hatóságnál vagy olyan új kérelmet jogosult benyújtani, amelyre nem alkalmazzák a 40. és 41. cikkben említett eljárást.
A tagállamok meghatározhatnak olyan, legalább kilenc hónapos határidőt is, amelynek lejártát követően a kérelmező ügyének újrafelvételére már nincs lehetőség vagy az új kérelmet ismételt kérelemként lehet kezelni és arra a 40. és 41. cikkben említett eljárást kell alkalmazni. A tagállamok előírhatják, hogy a kérelmező ügyét csak egyszer lehet újra felvenni.
A tagállamok biztosítják, hogy ilyen esetekben a visszaküldés tilalma elvének megsértésével nem utasítják ki a kérelmezőt.
A tagállamok lehetőséget biztosíthatnak az eljáró hatóság számára, hogy az újból megindított eljárás során, a kérelem vizsgálatát abban a szakaszában folytassa, ahol az megszakadt.”
Ezen irányelv 33. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„A tagállamok e cikk értelmében csak akkor minősíthetik elfogadhatatlannak a nemzetközi védelem iránti kérelmet, ha:
[…]
d)
a kérelem ismételt kérelemnek minősül, amely esetében nem merültek fel új körülmények vagy tények, vagy a kérelmező nem adott elő ilyeneket annak megvizsgálásával kapcsolatban, hogy a kérelmező a [2011/95] irányelv értelmében nemzetközi védelemre jogosult személynek minősül‑e; vagy
[…]”
A 2013/32 irányelv 40. cikke, amelynek címe „Ismételt kérelem”, az (1)–(5) bekezdésében a következőket írja elő:
„(1)   Ha egy tagállamban egy személy nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, és ezt követően ugyanabban a tagállamban további előterjesztéseket vagy ismételt kérelmet nyújt be, a tagállam ezeket a további előterjesztéseket vagy az ismételt kérelem elemeit a korábbi kérelem elbírálásának vagy a felülvizsgálat, illetve fellebbezés alatt álló határozat elbírálásának keretei között bírálja el, amennyiben a hatáskörrel rendelkező hatóságok e keretek között számításba vehetik és mérlegelhetik a további előterjesztések vagy ismételt kérelem valamennyi elemét.
(2)   A nemzetközi védelem iránti kérelemnek a 33. cikk (2) bekezdésének d) pontja alapján történő elfogadhatóságát megállapító határozat meghozatal céljából az ismételt nemzetközi védelem iránti kérelmet mindenekelőtt előzetes elfogadhatósági vizsgálatnak kell alávetni a tekintetben, hogy felmerültek‑e, vagy a kérelmező előadott‑e olyan, a vizsgálattal kapcsolatos új körülményeket vagy tényeket, amelyek alapján a kérelmező a [2011/95] irányelv értelmében nemzetközi védelemre jogosultnak minősül.
(3)   Amennyiben a (2) bekezdésben említett előzetes elfogadhatósági vizsgálat megállapítja, hogy olyan új körülmények vagy tények merültek fel, vagy a kérelmező olyan új körülményeket vagy tényeket adott elő, amelyek jelentősen növelik annak valószínűségét, hogy a [2011/95] irányelv értelmében a kérelmező nemzetközi védelemre jogosult személynek minősül, a kérelmet a II. fejezettel összhangban tovább kell vizsgálni. A tagállamok az ismételt kérelem további vizsgálatának más okait is meghatározhatják.
(4)   A tagállam rendelkezhet úgy, hogy csak azokban az esetekben vizsgálja tovább a kérelmet, ha az érintett kérelmező rajta kívül álló ok miatt az előző eljárásban nem volt képes az e cikk (2) és (3) bekezdésében meghatározott helyzeteket kihasználni, különösen a 46. cikk alapján a hatékony jogorvoslathoz fűződő jogának gyakorlása útján.
(5)   Amennyiben az ismételt kérelmet e cikk értelmében nem vizsgálják tovább, a 33. cikk (2) bekezdésének d) pontjával összhangban elfogadhatatlannak minősül.”
A 2013/32 irányelv 42. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„A tagállamok nemzeti jogszabályaikban szabályozhatják a 40. cikk szerinti előzetes elfogadhatósági eljárást. E szabályozás többek között:
a)
kötelezheti az érintett kérelmezőt arra, hogy nevezzen meg olyan tényeket, vagy szolgáltasson olyan bizonyítékokat, amelyek indokolják az új eljárást;
b)
lehetővé teheti, hogy az előzetes elfogadhatósági eljárást – a 40. cikk (6) bekezdésében említett esetek kivételével – kizárólag a rendelkezésre álló írásos beadványok alapján, a személyes meghallgatás mellőzésével folytassák le.
E szabályok nem akadályozhatják meg a kérelmező új eljáráshoz való hozzáférését, és nem eredményezhetik az ilyen hozzáférés tényleges meghiúsulását vagy súlyos korlátozását.”
Az osztrák jog
Az Allgemeines Verwaltungsverfahrensgesetz (a közigazgatási eljárásról szóló általános törvény, BGBl. 51/1991) (a továbbiakban: AVG) a következőképpen rendelkezik:
„Az érintettek olyan kérelmeit, amelyek – a 69. és 70. §‑ban hivatkozott esetek kivételével – a keresettel meg nem támadható vagy már meg nem támadható határozat módosítására irányulnak,
res iudicata
miatt el kell utasítani, ha a hatóság nem látja indokoltnak az e § (2)–(4) bekezdése szerinti végzés meghozatalát.”
Az AVG 69. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az érintett által előterjesztett, határozattal befejezett eljárás újbóli megnyitása iránti kérelemnek helyt kell adni, ha a határozat ellen nincs vagy már nincs helye jogorvoslatnak, és:
[…]
2.
ha olyan új tények vagy bizonyítékok merülnek fel, amelyeket az érintettnek fel nem róhatóan nem lehetett a korábbi eljárásban felhozni, és amelyek önmagukban vagy az eljárás más eredményeivel összefüggésben valószínűleg olyan határozathoz vezettek volna, amelynek rendelkező része eltérő tartalommal bírna; vagy
[…]
(2)   Az újbóli megnyitás iránti kérelmet két héten belül kell benyújtani a határozatot hozó közigazgatási szervhez. A határidő attól az időponttól kezdődik, amikor a kérelmező tudomást szerzett az újbóli megnyitás indokáról; ha azonban ez az időpont a határozat szóbeli közlését követően, de a határozat írásbeli változatának közlését megelőzően következik be, a határidő csak e közléssel kezdődik. A határozat elfogadásától számított három év elteltével az újbóli megnyitás iránti kérelmet már nem lehet benyújtani. A kérelmezőnek kell igazolnia a törvényes határidő tiszteletben tartását bizonyító körülményeket.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2015. július 18‑án XY, aki muzulmán vallású iraki állampolgár, nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be a Bundesamthoz, amelyet a 2018. január 29‑i határozattal elutasítottak. Miután az XY által e határozattal szemben előterjesztett utolsó bírósági jogorvoslati kérelmet a Verfassungsgerichtshof (alkotmánybíróság, Ausztria) a 2018. szeptember 25‑i végzésével elutasította, az említett határozat jogerőre emelkedett.
XY mind a nemzetközi védelem iránti kérelmét, mind az e kérelmet elutasító 2018. január 29‑i határozattal szemben benyújtott jogorvoslati kérelmeit arra alapította, hogy az Irakba való visszaküldése esetén életveszélybe kerülne, mivel megtagadta, hogy a síita milíciák oldalán harcoljon, és az említett ország még mindig hadban áll.
2018. december 4‑én XY nemzetközi védelem iránti ismételt kérelmet terjesztett elő.
E kérelem alátámasztása érdekében arra hivatkozott, hogy a korábbi kérelme tárgyában lefolytatott eljárás során nem terjesztette elő a valós okát annak, hogy nemzetközi védelmet kérelmez, ez az ok pedig a homoszexualitása. Azt állította, hogy Irakban az országa és a „vallása” által tiltott szexuális orientációja miatt lenne életveszélyben. Közölte, hogy csak az Ausztriába való megérkezését követően értette meg – egy olyan egyesület támogatásának köszönhetően, ahova 2018 júniusától járt –, hogy ha felfedné homoszexualitását, ez nem kerülne nyilvánosságra a személyét érintően.
A Bundesamt a 2019. január 28‑i határozatával elfogadhatatlanság miatt elutasította XY ismételt kérelmét azzal az indokkal, hogy az AVG 68. §‑ának (1) bekezdése alapján e kérelem egy jogerőre emelkedett korábbi elutasító határozat vitatására irányul. Elrendelte továbbá az érintettnek az Irakba való kiutasítását, és az osztrák területre való beutazást érintően két év tartamú tilalmat rendelt el.
XY e határozattal szemben keresetet nyújtott be a Bundesverwaltungsgerichthez (szövetségi közigazgatási bíróság, Ausztria). E bíróság a 2019. március 18‑i ítéletében kizárólag az osztrák területre való beutazást érintő tilalomra vonatkozó részében adott helyt a keresetnek, az ezt meghaladó részében pedig elutasította azt.
A Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) álláspontja szerint, mivel XY az első nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálata során elmulasztotta közölni, hogy homoszexuális, az ezen első kérelmet elutasító határozat jogereje akadályozza, hogy e ténybeli elemet figyelembe vegyék.
XY felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Verwaltungsgerichtshofhoz (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria), amelyben vitatja az ismételt kérelmének elfogadhatatlanságát. Álláspontja szerint olyan új tényre hivatkozott, amelynek lehetővé kellett volna tennie e kérelem elfogadhatóságának megállapítását, és e tény nem a homoszexualitásában áll, hanem abban, hogy amióta Ausztriában tartózkodik, képessé vált e homoszexualitás kifejezésére.
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy mivel az osztrák jog nem tartalmaz különös rendelkezéseket e területen, a nemzetközi védelem iránti ismételt kérelem elfogadhatóságát a közigazgatási eljárást szabályozó általános rendelkezésekre tekintettel kell értékelni, különösen azzal a céllal, hogy biztosított legyen a korábbi kérelmet elbíráló határozat jogerejének a tiszteletben tartása.
Márpedig az AVG 68. §‑ának (1) bekezdése értelmében az olyan kérelmeket, amelyek a keresettel meg nem támadható vagy már meg nem támadható határozat módosítására irányulnak, főszabály szerint
res iudicata
miatt el kell utasítani.
A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben pontosítja, hogy a nemzetközi védelem iránti ismételt kérelmeket illetően a nemzeti ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag azok az esetleges körülmények indokolhatják új eljárás megindítását, amelyek csupán a korábbi eljárást befejező jogerős határozat elfogadását követően merültek fel, és amelyek lényegesen módosítják a kérelmező helyzetét.
Ezzel szemben, amint az az AVG 69. §‑a (1) bekezdésének 2. pontjából következik, az e határozat elfogadását megelőzően felmerült helyzeten alapuló ismételt kérelmek csak a korábbi eljárás újbóli megnyitását eredményezhetik, és csupán abban az esetben, ha az, hogy a kérelmező a korábbi eljárásban nem hivatkozott erre a helyzetre, nem neki felróható hibán alapult.
A kérdést előterjesztő bíróság ebben a kontextusban teszi fel először is azt a kérdést, hogy az új körülményeknek vagy tényeknek a 2013/32 irányelv 40. cikkének (2) és (3) bekezdésében szereplő fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy az csak újonnan bekövetkezett körülményekre vagy tényekre vonatkozik, vagy az magában foglalja a kérelmező olyan körülményekre vagy tényekre való hivatkozását is, amelyek már a korábbi eljárás jogerős befejezését megelőzően is fennálltak.
E bíróság pontosítja, hogy az osztrák közigazgatási jog ezen értelmezések közül az elsőt fogadja el. Következésképpen a nemzetközi védelmet kérelmező személy a korábbi kérelemmel kapcsolatos eljárás befejezése előtt fennálló körülmények vagy tények alapján az osztrák jog szerint csupán a korábbi eljárás újbóli megnyitását kérheti, feltéve hogy az, hogy a korábbi eljárásban nem hivatkozott a körülményekre vagy tényekre, nem neki felróható hibán alapult.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikke megfogalmazásának pontatlansága miatt alkalmazható a jelen ítélet 24. pontjában említett értelmezések közül a második is, amelyre a jelen ügyben XY hivatkozik. Ebben az esetben a kérdést előterjesztő bíróság másodsorban arra keresi a választ, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikkét átültető és az ismételt kérelmek kezelését szabályozó különös nemzeti rendelkezések hiányában a korábbi eljárás újbóli megnyitása elegendő‑e különösen ezen irányelv 40. cikke (3) bekezdésének a végrehajtásához, amely rendelkezés azt írja elő, hogy amennyiben az említett irányelv 40. cikkének (2) és (3) bekezdésében említett előzetes vizsgálat megállapítja, hogy olyan új körülmények vagy tények merültek fel, vagy a kérelmező olyan új körülményeket vagy tényeket adott elő, amelyek jelentősen növelik annak valószínűségét, hogy a 2011/95 irányelv értelmében a kérelmező nemzetközi védelemre jogosult személynek minősül, az ismételt kérelmet a 2013/32 irányelv II. fejezetével összhangban tovább kell vizsgálni.
Harmadszor, az említett bíróság – amely előfeltételezi egyrészt azt, hogy az ismételt kérelem alátámasztása érdekében lehet a korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárás során nem hivatkozott, és az ezen eljárást jogerősen befejező határozatot megelőzően már fennálló új körülményekre vagy tényekre hivatkozni, és másrészt azt, hogy az említett eljárás újbóli megnyitása nem biztosítja a 2013/32 irányelv 40. cikkének helyes átültetését – rámutat arra, hogy e rendelkezés ilyen értelmezés mellett megköveteli az AVG 68. §‑ának a mellőzését. E 68. § ugyanis azt írja elő, hogy a
res iudicata
tiszteletben tartása kizárja, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező új védelem iránti kérelem keretében olyan „új” körülményekre vagy tényekre hivatkozzon, amelyek már az első védelem iránti kérelmét elutasító jogerős határozat meghozatalakor is fennálltak.
Ugyanakkor az AVG 68. §‑a alkalmazásának az összes új nemzetközi védelem iránti kérelem esetében való mellőzése lehetőséget biztosítana a kérelmezők számára arra, hogy kérelmük alátámasztása érdekében mindenfajta időbeli korlátozás nélkül hivatkozzanak „új” körülményekre vagy tényekre. Az AVG 69. §‑a ugyanis, amely e lehetőséget arra az esetre korlátozza, amikor a kérelmezőnek nem róható fel, hogy e körülményeket vagy tényeket a korábbi eljárásban nem hozták fel, csak ezen eljárás újbóli megnyitására alkalmazandó, az ilyen új nemzetközi védelem iránti kérelemre azonban nem.
Ebben a kontextusban a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy annak ellenére, hogy az osztrák jog nem tartalmaz a 2013/32 irányelv 40. cikkének (4) bekezdését átültető különös rendelkezéseket, e rendelkezés a kérelmező azon lehetőségét, hogy az ismételt kérelem alátámasztása érdekében új körülményekre vagy tényekre hivatkozzon, korlátozhatja‑e arra az esetre, ha az ilyen körülményekre vagy tényekre történő, a korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárásban való hivatkozás elmulasztása nem róható fel a kérelmezőnek. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kétségei ahhoz a körülményhez is kapcsolódnak, hogy az e kérdésre adott igenlő válasz azt jelentené, hogy az irányelv át nem ültetett rendelkezése közvetlen hatállyal bír a jogalany hátrányára, ugyanakkor a nemzeti ítélkezési gyakorlat és a Bíróság ítélkezési gyakorlata az ilyen közvetlen hatályt kizárja.
E körülmények között a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Kiterjed‑e [a 2013/32 irányelv] 40. cikkének (2) és (3) bekezdésében foglalt, »felmerült[…] vagy a kérelmező [által] előadott[…]«»új körülmények vagy tények« megfogalmazás az olyan körülményekre is, amelyek már a korábbi menekültügyi eljárás jogerős befejezése előtt is fennálltak?
2)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén: abban az esetben, ha olyan új tények vagy bizonyítékok merülnek fel, amelyekre a korábbi eljárásban a külföldin kívül álló ok miatt nem lehetett hivatkozni, elegendő‑e annak lehetősége, hogy a menedékkérő a korábbi eljárás újbóli megnyitását kérelmezheti?
3)
Megtagadhatja‑e a hatóság az ismételt kérelem érdemi vizsgálatát egy olyan nemzeti jogszabály alapján, amely a közigazgatási eljárás tekintetében általános hatályú alapelvet határoz meg, abban az esetben, ha a menedékkérőnek felróható, hogy a korábbi menekültügyi eljárásban nem terjesztette elő az újonnan felhozott jogalapokkal kapcsolatos érvelését, jóllehet a tagállam – mivel nem fogadott el különös szabályozást – nem ültette át megfelelően az eljárási irányelv 40. cikke (2) és (3) bekezdésében foglalt rendelkezéseket, és ennek következtében nem élt kifejezetten az eljárási irányelv 40. cikkének (4) bekezdésében biztosított azon lehetőséggel sem, hogy az ismételt kérelem érdemi vizsgálata esetében kivételt alkalmazzon?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikkének (2) és (3) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezés értelmében vett „új körülmények vagy tények” fogalma kizárólag azokat a körülményeket vagy tényeket foglalja magában, amelyek a nemzetközi védelem iránti korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárás jogerős befejezését követően merültek fel, vagy az említett fogalom magában foglalja azokat a körülményeket vagy tényeket is, amelyek ezen eljárás befejezése előtt már fennálltak, anélkül hogy a kérelmező azokra hivatkozott volna.
E kérdés megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből egyaránt az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést az egész Európai Unióban általában önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve nemcsak annak kifejezéseit, hanem e rendelkezés összefüggéseit és a kérdéses szabályozás célját is (2021. június 10‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Új körülmények vagy tények] ítélet,
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
,
28.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így először is meg kell állapítani, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelemnek az ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének d) pontja tekintetében fennálló elfogadhatóságát megállapító határozat meghozatala céljából az ismételt kérelmet mindenekelőtt előzetes elfogadhatósági vizsgálatnak kell alávetni a tekintetben, hogy felmerültek‑e, vagy a kérelmező előadott‑e olyan, a vizsgálattal kapcsolatos új körülményeket vagy tényeket, amelyek alapján a kérelmező a 2011/95 irányelv értelmében nemzetközi védelemre jogosultnak minősül (2021. június 10‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Új körülmények vagy tények] ítélet,
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
,
36.
pont).
Ezt követően csak akkor kell az ismételt kérelem elfogadhatóságát ezen irányelv 40. cikkének (3) bekezdésével összhangban tovább vizsgálni, ha ténylegesen léteznek ilyen, a nemzetközi védelem iránti első kérelemhez képest új körülmények vagy tények, mégpedig annak ellenőrzése érdekében, hogy ezen új körülmények vagy tények jelentősen növelik‑e annak valószínűségét, hogy az említett kérelmező megfelel az e jogállás elismeréséhez szükséges feltételeknek (2021. június 10‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Új körülmények vagy tények] ítélet,
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
,
37.
pont).
Következésképpen, bár a 2013/32 irányelv 40. cikkének szövege nem pontosítja az ismételt kérelem alátámasztására alkalmas „új tények vagy tények” fogalmát (2021. június 10‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Új körülmények vagy tények] ítélet,
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
,
29.
pont), e 40. cikk a (2) és a (3) bekezdésében előírja, hogy ezen új körülményeknek vagy tényeknek, amelyeken az ilyen kérelem alapulhat, „felmerülteknek” vagy „a kérelmező [által] előadottaknak” kell lenniük.
E rendelkezések tehát egyértelműen előírják, hogy az ismételt kérelem alapulhat körülményeken vagy tényeken, amelyek újak abban a tekintetben, hogy azok a korábbi kérelemre vonatkozó határozat elfogadását követően merültek fel, valamint olyan körülményeken és tényeken is, amelyek azáltal újak, hogy azokat a kérelmező első alkalommal adta elő.
E megfogalmazásból tehát az következik, hogy valamely körülmény vagy tény a 2013/32 irányelv 40. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében akkor minősül újnak, ha a korábbi kérelemre vonatkozó határozatot anélkül fogadták el, hogy ezt a körülményt vagy tényt a kérelmező jogállásának megállapításáért felelős hatóság tudomására hozták volna. E rendelkezés nem tesz különbséget aszerint, hogy az ismételt kérelem alátámasztása érdekében hivatkozott körülmények vagy tények e határozat elfogadása előtt vagy után merültek‑e fel.
A 2013/32 irányelv 40. cikke (2) és (3) bekezdésének ezen értelmezését másodsorban megerősíti az a kontextus, amelybe e rendelkezés illeszkedik.
Amint azt ugyanis a főtanácsnok az indítványának a 44. pontjában lényegében megállapítja, a 2013/32 irányelv 40. cikkének (4) bekezdése engedélyezi a tagállamoknak annak az előírását, hogy a kérelmet csak abban az esetben kell tovább vizsgálni, ha az érintett kérelmező a korábbi eljárásban önhibáján kívül nem volt képes arra, hogy az említett 40. cikk (2) és (3) bekezdésében említett körülményekre vagy tényekre hivatkozzon. Következésképpen ha a tagállamok nem élnek az ezen 40. cikk (4) bekezdésében számukra biztosított lehetőséggel, a kérelem vizsgálata folytatódik, és azt elfogadhatónak kell tekinteni még abban az esetben is, ha a kérelmező az ismételt kérelmének alátámasztása érdekében csupán olyan körülményeket vagy tényeket terjesztett elő, amelyekre a korábbi kérelem vizsgálatakor hivatkozhatott volna, és amelyek a korábbi eljárás jogerős befejezését megelőzően már szükségszerűen fennálltak.
Harmadszor, a 2013/32 irányelv 40. cikke (2) és (3) bekezdésének ezen értelmezését e rendelkezés célja is alátámasztja.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy az ismételt kérelem elfogadhatóságának vizsgálatára irányuló eljárás – amint az a 2013/32 irányelv (36) preambulumbekezdéséből következik – arra irányul, hogy a tagállamoknak lehetőséget adjon arra, hogy az új bizonyítékot vagy érvet nem tartalmazó ismételt kérelmeket a korábbi határozathoz kapcsolódó
res iudicata
elvével összhangban elfogadhatóság hiányában elutasítsák (2021. június 10‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Új körülmények vagy tények] ítélet,
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
,
49.
pont).
Ebből következik, hogy azon kérdés vizsgálatának, hogy valamely ismételt kérelem az arra irányuló vizsgálattal kapcsolatos új körülményeken vagy tényeken alapul‑e, hogy a kérelmező a 2011/95 irányelv értelmében nemzetközi védelemre jogosultnak minősül‑e, annak ellenőrzésére kell szorítkoznia, hogy fennállnak‑e az e kérelmet alátámasztó olyan körülmények vagy tények, amelyeket a korábbi kérelemre vonatkozó határozat keretében nem vizsgáltak, és amelyeken e jogerős határozat nem alapulhatott (2021. június 10‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Új körülmények vagy tények] ítélet,
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
,
50.
pont).
A 2013/32 irányelv 40. cikke (2) és (3) bekezdésének az ettől eltérő, olyan értelmezése, amely szerint a kérelmező jogállásának megállapításáért felelős hatóságnak elfogadhatatlannak kell tekintenie minden ismételt kérelmet kizárólag amiatt, hogy azok olyan körülményeken vagy tényeken alapulnak, amelyeket a kérelmező a korábbi kérelme alátámasztása érdekében előterjeszthetett volna, túllépne a
res iudicata
elve tiszteletben tartásának biztosításához szükséges mértéken, és sértené a kérelmező helyzetének megfelelő és teljes körű vizsgálatát.
A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikkének (2) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés értelmében vett, azon „új körülmények vagy tények” fogalma, amelyek „felmerültek”, vagy amelyeket „a kérelmező előadott”, azokat a körülményeket vagy tényeket foglalja magában, amelyek a nemzetközi védelem iránti korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárás jogerős befejezését követően merültek fel, valamint azokat a körülményeket és tényeket is, amelyek az eljárás befejezését megelőzően már fennálltak, anélkül hogy a kérelmező azokra hivatkozott volna.
A második kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikkének (3) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzetközi védelem iránti ismételt kérelem vizsgálata a korábbi kérelemre vonatkozó eljárás újbóli megnyitása keretében is lefolytatható, vagy új eljárást kell indítani.
E kérdés megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikkének (2) és (3) bekezdése az ismételt kérelmek két szakaszban történő elbírálását írja elő. Az előzetes jellegű első szakasz tárgya e kérelmek elfogadhatóságának vizsgálatára, míg a második szakasz az említett kérelmek érdemi vizsgálatára vonatkozik (2021. június 10‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Új körülmények vagy tények] ítélet,
C‑921/19
,
EU:C:2021:478
,
34.
pont).
Márpedig bár a 2013/32 irányelv 40. cikkének (2)–(4) bekezdése és 42. cikkének (2) bekezdése bizonyos eljárási szabályokat állapít meg az ismételt kérelmek elbírálásának első, azok elfogadhatóságára vonatkozó szakaszát érintően, ezen irányelv nem határoz meg semmilyen konkrét eljárási keretet az említett kérelmek érdemi elbírálása tekintetében. Az említett irányelv 40. cikkének (3) bekezdése ugyanis annak megkövetelésére szorítkozik, hogy az elfogadható ismételt kérelmeket érdemben tovább kell vizsgálni ezen irányelv II. fejezetével összhangban, amely utóbbi azokat az alapelveket és garanciákat írja elő, amelyeket a tagállamoknak az általuk meghatározott eljárás keretében tiszteletben kell tartaniuk.
E körülmények között a tagállamok továbbra is szabadon írhatnak elő az ismételt kérelmek elbírálására irányadó eljárásjogi rendelkezéseket, amennyiben egyrészt tiszteletben tartják a 2013/32 irányelvben meghatározott elfogadhatósági feltételeket, többek között ideértve az irányelv 33. cikke (2) bekezdésének a 40. cikkével összefüggésben értelmezett d) pontjában foglaltakat, és másrészt az érdemi elbírálásra az említett alapelveknek és alapvető garanciáknak megfelelően kerül sor.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy az osztrák jognak a valamely korábbi kérelemről hozott határozattal befejezett eljárás újbóli megnyitására alkalmazandó rendelkezései biztosítják‑e az említett feltételek tiszteletben tartását, és megfelelnek‑e az említett alapelveknek és garanciáknak.
Mindazonáltal a Bíróság az elé terjesztett iratokban szereplő információk alapján értékelési támpontokat adhat e bíróságnak.
E tekintetben ezen iratokból különösen az elfogadhatóság feltételeit illetően az tűnik ki, hogy az osztrák jogban a közigazgatási eljárás újbóli megnyitását az AVG 69. §‑a szabályozza, és e cikk ezen eljárás újbóli megnyitására vonatkozóan három feltétel teljesülését írja elő. Így először is az ismételt kérelem alátámasztása érekében hivatkozott új tények vagy bizonyítékok – önmagukban vagy az eljárás más eredményeivel összefüggésben vizsgálva – olyanok, hogy azok valószínűleg a korábbi határozatétól eltérő rendelkező részt tartalmazó határozathoz vezethettek volna; másodszor az ilyen tényekre és bizonyítékokra a korábbi kérelemre vonatkozó eljárásban nem lehetett hivatkozni, ami nem az érdekeltnek felróható hibán alapul, és harmadszor az ismételt kérelmet lényegében attól az időponttól számított két héten belül nyújtják be, amikor a kérelmező tudomást szerzett az újbóli megnyitás indokáról, de mindenképpen a korábbi kérelmet elbíráló határozat meghozatalától számított három éven belül.
Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának a 68. pontjában rámutat, e feltételek közül az első lényegében megfelel a 2013/32 irányelv 40. cikkének (3) bekezdésében előírt második feltételnek, amely szerint az új körülmények vagy tények „jelentősen növelik annak valószínűségét, hogy a [2011/95] irányelv értelmében a kérelmező nemzetközi védelemre jogosult személynek minősül”, míg az AVG 69. §‑ában előírt második feltétel a tagállamok számára az ezen irányelv 40. cikkének (4) bekezdésében biztosított, azon lehetőségnek felel meg, hogy „rendelkezhet[nek] úgy, hogy csak azokban az esetekben vizsgálj[ák] tovább a kérelmet, ha az érintett kérelmező rajta kívül álló ok miatt az előző eljárásban nem volt képes az e cikk (2) és (3) bekezdésében meghatározott helyzeteket kihasználni”.
Úgy tűnik tehát, hogy az AVG 69. §‑ában előírt első két feltétel tiszteletben tartja az ismételt kérelmek elfogadhatóságának a jelen ítélet 52. pontjában említett két feltételét.
Az e 69. §-ban előírt harmadik feltételt illetően, amely azon határidőkre vonatkozik, amelyeken belül az osztrák jog szerint az ismételt kérelem benyújtható, meg kell állapítani, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikke nem ír elő ilyen határidőket, és nem is jogosítja fel a tagállamokat kifejezetten módon arra, hogy előírjanak ilyen határidőket.
Ezen 40. cikk kontextusából az következik, hogy az a körülmény, hogy e rendelkezés nem jogosítja fel a tagállamokat arra, hogy az ismételt kérelem benyújtására vonatkozó jogvesztő határidőket állapítsanak meg, azt jelenti, hogy e rendelkezés tiltja az ilyen határidők megállapítását.
E tekintetben meg kell állapítani egyrészt azt, hogy a 2013/32 irányelv nem ír elő határidőt arra vonatkozóan, hogy a kérelmező mikor gyakorolja azon jogait, amelyeket a nemzetközi védelem iránti kérelem tárgyában lefolytatott közigazgatási eljárás keretében ezen irányelv biztosít számára.
Ezenkívül, amikor a jogalkotó lehetőséget kívánt biztosítani a tagállamoknak arra, hogy olyan határidőket határozzanak meg, amelyeken belül a kérelmező köteles eljárni, erről kifejezetten rendelkezett, amint azt ezen irányelv 28. cikke is tanúsítja.
Másrészt, amint arra a főtanácsnok az indítványának a 75–78. pontjában rámutat, a 2013/32 irányelvnek az általa felváltott 2005/85 irányelvvel való összehasonlításából, és különösen a 2013/32 irányelv 42. cikkének és a 2005/85 irányelv 34. cikkének az összevetéséből, amelyek a nemzetközi védelem iránti, illetve menedékjog iránti ismételt kérelmekre alkalmazandó eljárási szabályokra vonatkoznak, az következik, hogy az uniós jogalkotó a nemzetközi védelem iránti ismételt kérelmek elfogadhatóságát nem kívánta az új körülmények vagy tények előterjesztését érintő határidőhöz kötni. A 2013/32 irányelv 42. cikke (2) bekezdésének szövege ugyanis nem felel meg a 2005/85 irányelv 34. cikke (2) bekezdése b) pontja szövegének, amely rendelkezés lehetőséget biztosított a tagállamoknak arra, hogy megköveteljék a kérelmezőtől, hogy az új információkat egy meghatározott határidőn belül terjesszék elő, amely az ezen információkhoz való hozzájutás időpontjától számítandó. E lehetőségnek a 2013/32 irányelvben való eltörlése azt jelenti, hogy a tagállamok már nem írhatnak elő ilyen határidőt.
Ezt az értelmezést egyébiránt megerősíti a 2013/32 irányelv 5. cikke is, amely szerint a tagállamok ezen irányelv normatív tartalmától a nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó eljárások tekintetében csak annyiban térhetnek el, amennyiben azok a kérelmezőre nézve kedvezőbb szabályokat írnak elő vagy tartanak fenn, a kevésbé kedvező szabályok alkalmazásának pedig minden lehetősége kizárt. Ez vonatkozik többek között a jogvesztő határidőknek a kérelmező hátrányára történő megállapítására is.
A 2013/32 irányelv 42. cikkének az ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének d) pontjával, valamint 40. cikkének (2) és (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett (2) bekezdése tehát megtiltja a tagállamoknak, hogy az ismételt kérelem benyújtását jogvesztő határidőhöz kössék.
A fentiekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi védelem iránti ismételt kérelem érdemi vizsgálata lefolytatható az első kérelmet érintő eljárás újbóli megnyitása keretében, amennyiben az ilyen újbóli megnyitásra vonatkozó szabályok összeegyeztethetők a 2013/32 irányelv II. fejezetével, és e kérelem benyújtására nem vonatkoznak jogvesztő határidők.
A harmadik kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikkének (4) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az lehetővé teszi az e rendelkezést átültető különös jogi aktusok elfogadását elmulasztó tagállam számára, hogy az általános nemzeti közigazgatási eljárási szabályok alapján megtagadja az ismételt kérelem érdemi vizsgálatát, ha az e kérelem alátámasztása érdekében hivatkozott új körülmények vagy tények a korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárás időpontjában már fennálltak, és azokat a kérelmezőnek felróható okból ezen eljárásban nem terjesztették elő.
Pontosítani kell, hogy a kérdést előterjesztő bíróság e kérdést arra az esetre teszi fel, ha a jelen ítélet 49. pontjának megfelelően általa elvégzendő vizsgálat eredményeként azt kell megállapítania, hogy az osztrák jognak a korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárásnak az ismételt kérelem vizsgálata céljából való újbóli megnyitására vonatkozó rendelkezései nem biztosítják e kérelem elfogadhatósági feltételeinek a tiszteletben tartását, vagy nem felelnek meg a 2013/32 irányelv II. fejezetében előírt alapvető elveknek és garanciáknak.
Ilyen esetben ugyanis XY ismételt kérelmét egy új közigazgatási eljárás keretében kellene megvizsgálni, amelyet a 2013/32 irányelv 40. cikkének (4) bekezdését az osztrák jogba átültető intézkedések hiányában az AVG 68. §‑a szabályozna. Márpedig ezen utóbbi rendelkezés, ellentétben az AVG 69. §‑ával, amely a korábbi közigazgatási eljárás újbóli megnyitására alkalmazandó, az új eljárás megindításának lehetőségét nem köti ahhoz a feltételhez, hogy nem lehet a kérelmezőnek felróható az, hogy az ismételt kérelem alátámasztása érdekében hivatkozott körülményeket és tényeket a korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárásban nem terjesztették elő, ha azok ezen utóbbi eljárás időpontjában már fennálltak.
E harmadik kérdés megválaszolása érdekében meg kell állapítani, hogy – amint azt lényegében a főtanácsnok is hangsúlyozza az indítványának a 93. pontjában – a 2013/32 irányelv 40. cikkének (4) bekezdése fakultatív rendelkezés abban az értelemben, hogy lehetővé teszi a tagállamok számára annak előírását, hogy a kérelmet csak abban az esetben vizsgálják tovább, ha az érintett kérelmező rajta kívül álló okok miatt az előző eljárásban nem volt képes arra, hogy az említett 40. cikk (2) és (3) bekezdésében leírt helyzetekre hivatkozzon. Következésképpen mivel e 40. cikk (4) bekezdésének a hatálya attól függ, hogy a tagállamok elfogadnak‑e különös átültető rendelkezéseket, ezen előírás nem feltétlen, így nem rendelkezik közvetlen hatállyal.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint mindenesetre egy irányelvi rendelkezés önmagában nem keletkeztethet magánszemélyekre vonatkozó kötelezettségeket, következésképpen nemzeti bíróság előtt arra önmagában nem is lehet magánszemélyekkel szemben hivatkozni (1986. február 26‑iMarshall ítélet,
152/84
,
EU:C:1986:84
,
48.
pont; 2019. június 24‑iPopławski ítélet,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
,
65.
pont).
Márpedig ez az eset állna fenn, ha a 2013/32 irányelv 40. cikkének (4) bekezdését úgy kellene értelmezni, hogy az ismételt kérelem elfogadhatósága még nemzeti átültető intézkedés hiányában is attól a feltételtől függ, hogy a kérelmező a korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárásban elmulassza az ismételt kérelem alátámasztása érdekében előterjesztett, olyan új körülményekre vagy tényekre való hivatkozást, amelyek már az említett eljárás időpontjában is fennálltak, és hogy e mulasztás a kérelmezőnek ne legyen felróható.
A fentiekre tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 40. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé az e rendelkezést átültető különös jogi aktusok elfogadását elmulasztó tagállam számára, hogy az általános nemzeti közigazgatási eljárási szabályok alapján megtagadja az ismételt kérelem érdemi vizsgálatát, ha az e kérelem alátámasztása érdekében hivatkozott új körülmények vagy tények a korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárás időpontjában már fennálltak, és azokat a kérelmezőnek felróható okból ezen eljárásban nem terjesztették elő.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös szabályokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 40. cikkének (2) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés értelmében vett, azon „új körülmények vagy tények” fogalma, amelyek „felmerültek”, vagy amelyeket „a kérelmező előadott”, azokat a körülményeket vagy tényeket foglalja magában, amelyek a nemzetközi védelem iránti korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárás jogerős befejezését követően merültek fel, valamint azokat a körülményeket és tényeket is, amelyek az eljárás befejezését megelőzően már fennálltak, anélkül hogy a kérelmező azokra hivatkozott volna.

2)
A 2013/32 irányelv 40. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi védelem iránti ismételt kérelem érdemi vizsgálata lefolytatható az első kérelmet érintő eljárás újbóli megnyitása keretében, amennyiben az ilyen újbóli megnyitásra vonatkozó szabályok összeegyeztethetők a 2013/32 irányelv II. fejezetével, és e kérelem benyújtására nem vonatkoznak jogvesztő határidők.

3)
A 2013/32 irányelv 40. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé az e rendelkezést átültető különös jogi aktusok elfogadását elmulasztó tagállam számára, hogy az általános nemzeti közigazgatási eljárási szabályok alapján megtagadja az ismételt kérelem érdemi vizsgálatát, ha az e kérelem alátámasztása érdekében hivatkozott új körülmények vagy tények a korábbi kérelem tárgyában lefolytatott eljárás időpontjában már fennálltak, és azokat a kérelmezőnek felróható okból ezen eljárásban nem terjesztették elő.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.