CELEX: 62016TJ0387
Finančná pomoc
Projekty spoločného záujmu v oblasti transeurópskych energetických sietí
Určenie konečnej sumy finančnej pomoci
Správa o audite identifikujúca nezrovnalosti
Neoprávnené náklady
Povinnosť odôvodnenia
Legitímna dôvera
Proporcionalita

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobkyňa Terna – Rete Elettrica Nazionale SpA je spoločnosť so sídlom v Taliansku, pôsobiaca v odvetví prenosu a distribúcie elektrickej energie vysokého napätia.
Žalobkyňa je akcionárom vo výške 42,68 % spoločnosti CESI SpA, ktorá pôsobí v odvetví skúšania a osvedčovania elektromechanických prístrojov a poradenstva v oblasti elektrických systémov.
V súlade s rozhodnutím Európskeho parlamentu a Rady č. 1364/2006/ES zo 6. septembra 2006, ktorým sa ustanovujú usmernenia pre transeurópske energetické siete a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 96/391/ES a rozhodnutie č. 1229/2003/ES (
Ú. v. EÚ L 262, 2006, s. 1
), Komisia Európskych spoločenstiev uverejnila 15. júna 2007 výzvu na predloženie návrhov na účely pridelenia finančnej pomoci v rámci ročného pracovného programu K(2007) 3945 zo 14. augusta 2007 v rámci subvencií v oblasti transeurópskych energetických sietí.
V súlade s článkom 9 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 680/2007 z 20. júna 2007, ktorým sa ustanovujú všeobecné pravidlá udeľovania finančnej pomoci Spoločenstva v oblasti transeurópskych dopravných a energetických sietí (
Ú. v. EÚ L 162, 2007, s. 1
), po každej výzve na predloženie návrhov na projekty na základe viacročného pracovného programu alebo ročných pracovných programov podľa článku 8 ods. 1 toho istého nariadenia Komisia rozhodne o sume finančnej pomoci, ktorá sa udelí vybraným projektom alebo častiam projektov, a spresní podmienky a spôsoby ich vykonávania.
Rozhodnutím K(2008) 7941 z 2. decembra 2008 (ďalej len „rozhodnutie z 2. decembra 2008“) Komisia vybrala spomedzi programov spôsobilých získať finančnú pomoc projekt všeobecného záujmu „Prenos elektrickej energie jednosmerným prúdom medzi Talianskom a Francúzskom cestnými infraštruktúrami“ (ďalej len „projekt E 221“). Týmto rozhodnutím sa žalobkyni priznala maximálna finančná pomoc vo výške 1542600 eur.
Rozhodnutím K(2010) 3360 z 21. mája 2010 (ďalej len „rozhodnutie z 21. mája 2010“) Komisia vybrala spomedzi programov spôsobilých získať finančnú pomoc projekt všeobecného záujmu „Posúdenie funkčnosti pre nové južné cezhraničné elektrické vzájomné prepojenie Taliansko – Francúzsko prostredníctvom diaľničných infraštruktúr“ (ďalej len „projekt E 255“). Týmto rozhodnutím sa žalobkyni priznala maximálna finančná pomoc vo výške 500000 eur.
Vykonanie projektov E 221 a E 255 si vyžiadalo služby týkajúce sa činností, ktoré žalobkyňa nemohla uskutočniť prostredníctvom svojich vlastných zdrojov. Žalobkyňa preto zverila výkon týchto služieb spoločnosti CESI. Konkrétnejšie, v rámci projektov E 221 a E 255 žalobkyňa zadala priamo spoločnosti CESI na základe rokovacieho konania uskutočnenie siedmich úloh, ktorých predmetom bolo poskytnutie služieb špecializovaného výskumu, vývoja a podpory, vyplývajúcich z rámcových dohôd č. 3000029140, 3000034279 a 6000001506 uzavretých s CESI podľa výnimky z pravidiel verejného obstarávania na základe existencie technických dôvodov, a to 17. apríla 2009, 27. mája 2010 a 8. apríla 2011 (ďalej len „dotknuté úlohy“).
Po dokončení projektov E 221 a E 255 Komisia listom z 5. novembra 2012 informovala žalobkyňu, že spoločnosť pre vonkajší audit (ďalej len „audítorská spoločnosť“) vykoná finančný audit nákladov deklarovaných žalobkyňou v rámci týchto projektov. Komisia spresnila, že výsledky finančného auditu posúdia príslušné služby s cieľom vykonať korekcie nákladov požadovaných žalobkyňou a že v prípade, ak tieto korekcie budú v prospech Komisie, mohli by mať vplyv na budúce platby alebo viesť k vydaniu príkazov na vymáhanie do výšky nadmerne zaplatených súm.
Listom z 13. júna 2013 audítorská spoločnosť zaslala návrh správy auditu žalobkyni. Návrh správy auditu žalobkyňu informoval, že niektoré náklady vynaložené v rámci realizácie projektov E 221 a E 255 nemožno považovať za oprávnené. Konkrétne, pokiaľ ide o vonkajšie náklady súvisiace s dotknutými úlohami, návrh auditu konštatoval, že ich nebolo možné považovať za oprávnené, keďže v súlade s údajmi poskytnutými Komisiou zadanie zmlúv spoločnostiam patriacim do tej istej skupiny je možné iba prostredníctvom odpočítania celého zisku podniku dosiahnutého vykonávateľom od vynaložených nákladov. Spoločnosť CESI pritom poskytovala služby žalobkyni za trhových podmienok, čím získala obchodnú maržu. Žalobkyňa bola vyzvaná, aby vyjadrila svoj súhlas alebo predložila prípadné pripomienky.
Žalobkyňa predložila svoje pripomienky v liste z 5. júla 2013. Žalobkyňa v tomto ohľade poukázala na neexistenciu akejkoľvek formy kontroly nad CESI a úplného súladu zadania dotknutých úloh tejto spoločnosti so zásadami uloženými európskou a vnútroštátnou právnou úpravu. Konkrétnejšie žalobkyňa uviedla, že zadanie týchto úloh CESI bez predchádzajúcej výzvy na súťaž sa uskutočnilo z dôvodu výnimiek stanovených v článku 40 ods. 3 písm. c), e) a i) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/17/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb (
Ú. v. EÚ L 134, 2004, s. 1
; Mim. vyd. 06/007 s 19), a to existencia technických dôvodov, na základe ktorých zmluva mohla byť vykonaná iba jediným určeným hospodárskym subjektom, technické ťažkosti vyplývajúce z prípadného nadobudnutia nových zákaziek spôsobujúceho nadmerné a neprimerané zvýšenie nákladov a existencia rámcovej dohody s CESI.
Listom z 18. júna 2014 Komisia zaslala žalobkyni konečnú správu o audite (ďalej len „správa o audite“) vypracovanú audítorskou spoločnosťou. Správa o audite prevzala v podstate všetky pôvodné závery návrhu správy o audite, uznala niektoré z nákladov požadovaných žalobkyňou a uviedla zistenia vo svetle pripomienok žalobkyne. Žalobkyňa bola vyzvaná, aby uviedla prípadné pripomienky v lehote dvoch týždňov od prijatia listu s tým, že Komisia v prípade ich nepredloženia vydá dve oznámenia o dlhu na účely vymáhania sumy 414101,72 eura pre projekt E 221 a sumy 80769,67 eura pre projekt E 255.
Žalobkyňa listom z 15. júla 2014 odpovedala na list Komisie a poskytla nové vysvetlenia. Žalobkyňa, ktorá vzala na vedomie, že veľká časť jej predchádzajúcich pripomienok bola prijatá, spochybnila závery, ku ktorým sa dospelo v správe o audite týkajúcej sa vonkajších priamych nákladov vzťahujúcich sa na dotknuté úlohy. Žalobkyňa trvala na skutočnosti, že nevykonávala nijaký druh kontroly nad CESI, ktorá bola výlučne spoločnosťou, s ktorou bola spojená, ale nad ktorou nevykonávala nijakú riadiacu alebo koordinačnú právomoc v súlade s článkom 2497 talianskeho Občianskeho zákonníka. Okrem toho žalobkyňa vysvetlila dôvody, ktoré ju viedli k využitiu konania bez predchádzajúcej výzvy na súťaž na zadanie dotknutých úloh CESI na základe výnimiek stanovených v článku 40 ods. 3 písm. c), e) a i) smernice 2004/17.
V nadväznosti na odpoveď žalobkyne v liste z 15. júla 2014 Komisia nariadila doplnenie vyšetrovania. E‑mailom z 13. februára 2015 požiadala žalobkyňu, aby jej poskytla doplňujúce vysvetlenia o postupoch, ktoré viedli k zadaniu rámcových dohôd č. 3000034279 a 6000001506 spoločnosti CESI bez predchádzajúcej výzvy na súťaž. Konkrétne Komisia žiadala vysvetlenie, pokiaľ ide o odkaz na článok 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17 na účely odôvodnenia povahy jediného určeného hospodárskeho subjektu CESI z dôvodu technickej špecifickosti trhu. Okrem toho Komisia upozornila na to, že výnimka stanovená v článku 40 ods. 3 písm. e) smernice 2004/17 nebola v danej veci uplatniteľná, keďže dotknutý trh bol trhom služieb a nie dodávky tovaru.
Žalobkyňa v e‑maile z 23. marca 2015 odpovedala na otázky Komisie. Trvala na skutočnosti, že nevykonávala nijakú kontrolnú, riadiacu alebo koordinačnú právomoc nad spoločnosťou CESI, a uviedla, že listom z 5. júla 2013 už Komisiu oboznámila s právnym rámcom, ktorý jej umožnil priamo prideliť bez predchádzajúcej výzvy na súťaž dotknuté úlohy CESI, a to článkom 40 smernice 2004/17, ktorý v niektorých prípadoch umožňoval využiť konanie bez predchádzajúcej výzvy na súťaž. Žalobkyňa vyhlásila, že CESI bola z dôvodu používania špecifických nástrojov alebo programov vyvinutých spoločne s ňou samotnou jediným hospodárskym subjektom spôsobilým poskytnúť služby týkajúce sa dotknutých úloh, keďže využitie iných hospodárskych subjektov by spôsobilo dodatočné náklady, dlhšie lehoty a riziko straty informácií pri výkone týchto služieb.
Listom zo 6. júla 2015 Komisia, ktorá zohľadnila informácie zhromaždené počas ďalšieho vyšetrovania a konštatovala, že spoločnosť CESI nebola spoločnosťou kontrolovanou žalobkyňou, ale spoločnosťou s ňou spojenou, nad ktorou žalobkyňa nevykonávala nijakú formu riadenia alebo koordinácie, zmenila svoj postoj a žalobkyňu informovala, že náklady vyplývajúce z dotknutých úloh zadané priamo spoločnosti CESI nemohli byť považované za oprávnené nie z dôvodu nedodržania indícií Komisie týkajúcich sa zadávania zmlúv spoločnostiam patriacim do tej istej skupiny, ale z dôvodu nedodržania pravidiel uplatniteľných v oblasti zadávania verejných zákaziek. V tomto ohľade Komisia konštatovala, že žalobkyňa mohla prideliť priamo spoločnosti CESI dotknuté úlohy bez toho, aby predtým prešla výzvou na súťaž podľa článku 40 ods. 3 písm. i) smernice 2004/17, iba vtedy, ak boli rámcové dohody, z ktorých vyplývali tieto úlohy, uzavreté v súlade s uvedenou smernicou. Komisia tiež konštatovala, že žalobkyňa nesplnila dôkazné bremeno uvedené v článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17, pretože nepreukázala, že vzhľadom na technické možnosti vlastné službám vyplývajúcim z rámcových dohôd zverených CESI bola táto posledná uvedená spoločnosť jedinou spoločnosťou, ktorej žalobkyňa mohla tieto rámcové dohody prideliť. Nakoniec Komisia upozornila na to, že výnimka stanovená v článku 40 ods. 3 písm. e) smernice 2004/17 nebola v danej veci uplatniteľná, keďže sa týkala výlučne trhov dodávky tovaru. Komisia oznámila, že v lehote jedného mesiaca vydá dve oznámenia o dlhu, jedno vo výške 414101,72 eura, pokiaľ ide o projekt E 221, a druhé vo výške 80769,67 eura v súvislosti s projektom E 255.
Dňa 21. septembra 2015 podala žalobkyňa na Všeobecný súd žalobu o neplatnosť listu zo 6. júla 2015. Táto žaloba bola v kancelárii Všeobecného súdu zapísaná pod spisovou značkou T‑544/15.
Listom z 23. mája 2016 Generálne riaditeľstvo (GR) Komisie pre energetiku, konajúce v rámci vymáhania dlžných súm, žalobkyni oznámilo, že jej tvrdenia boli opäť preskúmané v spolupráci s príslušnými zamestnancami z ostatných generálnych riaditeľstiev. V tomto liste Komisia potvrdila závery uvedené v liste zo 6. júla 2015 a uviedla, že v lehote jedného mesiaca vydá dve oznámenia o dlhu na účely vymáhania sumy 414101,72 eura, pokiaľ ide o projekt E 221, a sumy 80769,67 eura v súvislosti s projektom E 255.
Listom zo 14. júna 2016 Komisia zaslala žalobkyni dve oznámenia o dlhu vo výške 414101,72 eura, pokiaľ ide o projekt E 221, a vo výške 80769,67 eura v súvislosti s projektom E 255.
Uznesením z 13. septembra 2016, Terna/Komisia (
T‑544/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:513
), Všeobecný súd zamietol žalobu podanú v dotknutej veci ako zjavne neprípustnú.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 20. júla 2016 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 4. októbra 2016 Komisia podala námietku neprípustnosti na základe článku 130 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
Žalobkyňa podala svoje pripomienky k tejto námietke 16. novembra 2016.
Uznesením predsedu piatej komory Všeobecného súdu zo 17. februára 2017 bolo konanie o námietke neprípustnosti spojené s konaním vo veci samej.
Podľa článku 106 ods. 3 rokovacieho poriadku Všeobecný súd môže v prípade, ak hlavní účastníci konania nepredložili žiadosť o nariadenie pojednávania v lehote troch týždňov od doručenia oznámenia o skončení písomnej časti konania, rozhodnúť, že sa o žalobe rozhodne bez ústnej časti konania. V prejednávanej veci sa Všeobecný súd domnieval, že má na základe písomností v spise dostatok informácií, a preto sa rozhodol, keďže takáto žiadosť nebola podaná, že o žalobe rozhodne bez ústnej časti konania.
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil listy zo 6. júla 2015, z 23. mája a zo 14. júna 2016 (ďalej len „napadnuté akty“),
–
spojil predmetné konanie s vecou T‑544/15 na spoločné konanie v súlade s článkom 68 ods. 1 rokovacieho poriadku,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako neprípustnú a subsidiárne ako nedôvodnú,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Vzhľadom na to, že uznesením z 13. septembra 2016, Terna/Komisia (
T‑544/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:513
), Všeobecný súd zamietol žalobu podanú v dotknutej veci ako zjavne neprípustnú, návrh na spojenie predmetnej veci s vecou T‑544/15 sa stal bezpredmetný, a nie je preto už opodstatnené rozhodnúť o druhom bode žalobných návrhov žalobkyne.
Právny stav
O námietke neprípustnosti
Komisia namieta, že žaloba je neprípustná z dôvodu, že napadnuté akty nie sú aktmi, ktoré možno napadnúť žalobou o neplatnosť v zmysle článku 263 ZFEÚ. Komisia v tomto ohľade tvrdí, že napadnuté akty nepredstavujú akty, ktoré definitívne určujú jej postoj, ani konečné akty, ale že ide o prípravné akty na prípadné konanie o vymáhaní. Komisia tvrdí, že predmetom žaloby o neplatnosť by mohlo byť iba prípadné rozhodnutie, ktoré nasleduje po vydaní oznámenia o dlhu.
Žalobkyňa spochybňuje tvrdenia Komisie a uvádza, že napadnuté akty predstavujú konečné akty, ktoré vyvolávajú záväzné právne účinky, ako je vrátenie súm, spôsobilé dotknúť sa jej záujmov tým, že podstatne zmenia jej právne postavenie. V tomto ohľade predovšetkým tvrdí, že Komisia nezohľadňuje platbu, ktorú s výhradou uskutočnila 12. augusta 2016, pokiaľ ide o sumy požadované Komisiou, s cieľom vyhnúť sa vzniku povinnosti platiť úroky z omeškania, a že preto v tejto situácii Komisia neprijme neskoršie rozhodnutie, jediný akt, ktorý možno podľa nej samotnej napadnúť. Ďalej žalobkyňa tvrdí, že ak napadnuté akty nepodliehajú žalobe podľa článku 263 ZFEÚ, jediným napadnuteľným aktom je akt, ktorý Komisia prijme po uplynutí lehoty stanovenej na zaplatenie sumy vyplývajúcej z oznámenia o dlhu, to znamená, keď sa uplatní sankcia z omeškania, a že by to bolo v rozpore s najzákladnejšími právnymi zásadami. Nakoniec žalobkyňa tvrdí, že ak by bola žaloba zamietnutá ako neprípustná, Všeobecný súd by ju zbavil jej práva na účinnú súdnu ochranu.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry aktmi alebo rozhodnutiami, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť v zmysle článku 263 ZFEÚ, sú opatrenia s právne záväznými účinkami, ktoré môžu zasiahnuť do záujmov žalobcu tým, že podstatným spôsobom zmenia jeho právne postavenie (rozsudky z 11. novembra 1981, IBM/Komisia,
60/81
,
EU:C:1981:264
, bod
; z 5. októbra 1999, Holandsko/Komisia,
C‑308/95
,
EU:C:1999:477
, bod
, a z 29. januára 2002, Van Parys a Pacific Fruit Company/Komisia,
T‑160/98
,
EU:T:2002:18
, bod
).
Konkrétnejšie, pokiaľ ide o akty, ktorých vypracovanie prebieha vo viacerých štádiách, predovšetkým v rámci interného postupu, z tej istej judikatúry vyplýva, že za napadnuteľné akty sa v zásade považujú len tie opatrenia, ktoré obsahujú konečné stanovisko inštitúcie na konci tohto postupu, s vylúčením predbežných opatrení, ktorých cieľom je pripraviť konečné rozhodnutie (rozsudky z 11. novembra 1981, IBM/Komisia,
60/81
,
EU:C:1981:264
, bod
, a zo 14. decembra 2006, Nemecko/Komisia,
T‑314/04 a T‑414/04
, neuverejnený,
EU:T:2006:399
, bod
).
V predmetnej veci treba uviesť, že ako sa pripomenulo v bode 4 vyššie, Komisia v súlade s článkom 9 nariadenia č. 680/2007 v nadväznosti na každú výzvu na predloženie návrhov na zadanie finančnej pomoci rozhodne o výške finančnej pomoci, ktorá sa prizná vybraným projektom alebo častiam projektov a spresní podmienky a spôsoby ich vykonania.
Napadnuté akty tak patria do kontextu rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010, ktoré zaväzujú Komisiu aj žalobkyňu. Tieto rozhodnutia Komisie v sebe zahŕňajú prijatie predložených návrhov, a to zhodu vôle tých, ktorí navrhujú, na jednej strane a Komisie na druhej strane, bez toho, aby ale nariadenie č. 680/2007 stanovovalo, že táto zhoda vôle nadobúda formu zmluvy.
V tomto kontexte listy Komisie z 23. mája a 14. júna 2016, v rámci ktorých Komisia definitívne formuluje nároky voči príjemcovi pomoci na základe rozhodnutia o priznaní finančnej pomoci, môžu byť kvalifikované ako napadnuteľné akty iba vtedy, ak stanovujú sumy, ktoré Komisia považuje za potrebné vymôcť od príjemcu pomoci a ktoré tento príjemca nahradí, s výhradou podania žaloby, čím naplní požiadavku Komisie.
Navyše, keďže vrátenie sa už uskutočnilo, Komisia po vydaní oznámenia o dlhu neprijme prípadné rozhodnutie. Preto zbavenie žalobkyne možnosti spochybniť vrátené sumy by mohlo zasiahnuť jej právo na účinný prostriedok nápravy. Bolo by preto v rozpore s právom na riadnu správu vecí verejných navádzať žalobkyňu k tomu, aby nezaplatila dlžné sumy podľa oznámenia o dlhu, aby bolo prijaté prípadné rozhodnutie po vydaní oznámenia o dlhu a mohlo byť napadnuteľné na základe článku 263 ZFEÚ.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že námietka neprípustnosti vznesená Komisiou musí byť zamietnutá, pokiaľ ide o list zo 14. júna 2016, ktorý slúži ako sprievodný list pre oznámenia o dlhu uvedené v bode 18 vyššie, a list z 23. mája 2016, podľa ktorého GR Komisie pre energetiku prijalo konečné stanovisko tejto inštitúcie vo veci samej po preskúmaní tvrdení žalobkyne, pričom sa tiež poradilo s príslušnými zamestnancami ostatných generálnych riaditeľstiev. Naopak, žaloba musí byť zamietnutá ako neprípustná v rozsahu, v akom smeruje proti listu zo 6. júla 2015, ktorý už bol predmetom žaloby zamietnutej podľa uznesenia z 13. septembra 2016, Terna/Komisia (
T‑544/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:513
) (pozri body 16 a 19 vyššie), keďže toto uznesenie je právoplatné.
O veci samej
Na podporu svojej žaloby žalobkyňa uvádza štyri žalobné dôvody; prvý je založený v podstate na nedostatku vyšetrovania a odôvodnenia napadnutých aktov, nesprávnom uplatnení článkov 14 a 37 smernice 2004/17 a nesprávnom uplatnení článku III.3.7 ods. 1, 4 a 6 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010; druhý je založený na nesprávnom uplatnení článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17; tretí je založený na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery a štvrtý, uvedený subsidiárne, na porušení zásady proporcionality.
Na úvod treba uviesť, že žalobkyňa v žalobe opakovane uviedla, že dotknuté úlohy sa mali preskúmať nezávisle od rámcových dohôd uzavretých so spoločnosťou CESI v rokoch 2009 až 2011, ktorých sa týkajú. Žalobkyňa sa domnieva, že táto vecná chyba podmienila následnú analýzu Komisie, keďže ekonomické úvahy, ktoré sú určite relevantné pre uzatvorenie rámcových dohôd, významné nie sú, pokiaľ ide o dotknuté úlohy, čo viedlo k tomu, že náklady spojené s týmito úlohami sa nepovažujú za oprávnené.
V prejednávanej veci treba po prvé konštatovať, že žalobkyňa si v tomto ohľade v žalobe protirečí. Hoci opakovane spochybňuje súvislosť medzi dotknutými úlohami a rámcovými dohodami, inokedy tvrdí, že tieto úlohy sú spojené a spadajú do rámcových dohôd. Samotná žalobkyňa totiž v žalobe vymedzuje tento vzťah a tvrdí, že dotknuté úlohy treba posúdiť v širšom rámci vzťahov existujúcich medzi ňou samotnou a CESI, ktoré sa riadia rámcovými dohodami, ktoré uzavreli v rokoch 2009 až 2011. Žalobkyňa okrem toho v rámci svojho tretieho žalobného dôvodu uvádza, že zákonnosť priameho pridelenia dotknutých úloh bola práve výsledkom toho, že Komisia nespochybnila pridelenie rámcovej dohody č. 3000034279, ktorej sa týkajú tieto úlohy, bez predchádzajúcej výzvy na súťaž. Naopak, žalobkyňa v žalobe tiež uvádza, že rámcové dohody sú irelevantné vo vzťahu k projektom E 221 a E 255, a preto sa Komisia mala obmedziť na preskúmanie výlučne priamych zadaní spoločnosti CESI, ktoré sa týkajú dotknutých úloh nad rámec rámcových dohôd. V dôsledku toho z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobkyňa nemôže vytýkať Komisii, že sa na jednej strane zamerala výlučne na zákonnosť rámcových dohôd a že na druhej strane zákonnosť každého priameho zadania dotknutých úloh vyvodzuje práve zo zákonnosti skôr uzavretých rámcových dohôd.
Po druhé treba uviesť, že definícia rámcovej dohody obsiahnutá v článku 1 ods. 4 smernice 2004/17 stanovuje, že rámcová dohoda je dohoda, ktorou obstarávateľ stanoví s jedným alebo viacerými hospodárskymi subjektmi podmienky upravujúce zákazky, ktoré sa budú zadávať počas daného obdobia, najmä pokiaľ ide o cenu, a prípadne aj o predpokladané množstvo. Z tejto definície vyplýva, že zmluvy založené na rámcových dohodách sa prideľujú za podmienok stanovených v rámcovej dohode a že všetky zákazky zadané počas celej doby trvania rámcovej dohody sú vnútorne spojené s rámcovou dohodou, ktorá určí ceny, množstvá a podmienky.
Po tretie treba zdôrazniť, že v súlade s článkom 17 ods. 2 smernice 2004/17 obstarávatelia nesmú obchádzať túto smernicu tým, že rozdelia projekty na práce alebo navrhované nákupy určitého množstva.
Preto vzhľadom na smernicu 2004/17 a vzhľadom na úzky vzťah medzi rámcovými dohodami a dotknutými úlohami, pridelenými priamo spoločnosti CESI na ich základe, posúdenie zákonnosti pridelenia dotknutých úloh, bez ohľadu na pridelenie rámcových dohôd, s ktorými sú nevyhnutne a vnútorne prepojené, je zjavne v rozpore s touto smernicou.
V dôsledku toho Komisia správne posúdila zákonnosť priameho pridelenia dotknutých úloh spoločnosti CESI v úzkej súvislosti s pridelením rámcových dohôd, na ktorých záviseli.
Žalobné dôvody uvedené na podporu žaloby preto treba preskúmať so zreteľom na tieto úvodné úvahy.
O prvom žalobnom dôvode založenom v podstate na nedostatku vyšetrovania a odôvodnenia napadnutých aktov, nesprávnom uplatnení článkov 14 a 37 smernice 2004/17 a nesprávnom uplatnení článku III.3.7 ods. 1, 4 a 6 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010
Tento žalobný dôvod sa v podstate skladá z troch častí, pričom prvá z nich je založená na nedostatku vyšetrovania a odôvodnenia napadnutých aktov, druhá na nesprávnom uplatnení článkov 14 a 37 smernice 2004/17 a tretia na nesprávnom uplatnení článku III.3.7 ods. 1, 4 a 6 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010 z dôvodu príliš formálneho uplatnenia smernice 2004/17.
–
O prvej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nedostatku vyšetrovania a odôvodnenia napadnutých aktov
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že napadnuté akty sú zjavne postihnuté nedostatkom vyšetrovania a nedostatočným odôvodnením, pretože Komisia sa opierala o nesprávny výklad uplatniteľných ustanovení a o nesprávne vymedzenie vzťahu medzi dotknutými úlohami a rámcovými dohodami.
V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí, že vždy poukazovala alternatívne a nie kumulatívne na výnimku uvedenú v článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17, týkajúcu sa výlučne dotknutých úloh, a výnimku uvedenú v článku 40 ods. 3 písm. i) uvedenej smernice týkajúcu sa rámcových dohôd. Žalobkyňa sa domnieva, že Komisia mala posúdiť, či existovala technická špecifikácia v zmysle článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17, ktorá odôvodňuje zadanie zákazky bez predchádzajúcej výzvy na súťaž z hľadiska týchto úloh a nie z hľadiska rámcových dohôd.
Žalobkyňa navyše poukazuje na zjavne nesprávnu povahu stručného odôvodnenia Komisie z dôvodu, že Komisia nikdy neodpovedala na pripomienky, ktoré uviedla, pokiaľ ide o existenciu technických dôvodov odôvodňujúcich zadanie dotknutých úloh spoločnosti CESI bez predchádzajúcej výzvy na súťaž.
Žalobkyňa nakoniec tvrdí, že Komisia nesprávne vylúčila z náhrady požadovanej žalobkyňou náklady týkajúce sa dotknutých úloh pridelených priamo spoločnosti CESI, vychádzajúc z predpokladu, že rámcové dohody, na ktoré odkazujú tieto úlohy, boli uzavreté bez predchádzajúcej výzvy na súťaž v rozpore s pravidlami Európskej únie o zadávaní verejných zákaziek.
Komisia namieta voči tvrdeniam žalobkyne.
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry povinnosť odôvodnenia aktu spôsobujúceho ujmu vyplýva zo zásady dodržiavania práva na obhajobu a jej cieľom je jednak poskytnúť dotknutej osobe dostatočné informácie na to, aby zistila, či je akt dôvodný, prípadne či má vadu, ktorá by umožnila napadnúť jeho platnosť na súde Únie, a jednak umožniť tomuto súdu vykonať preskúmanie zákonnosti tohto aktu (pozri rozsudok z 15. novembra 2012, Rada/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, bod
a citovanú judikatúru).
Z odôvodnenia vyžadovaného podľa článku 296 ZFEÚ musia jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, aby sa umožnilo dotknutej osobe pochopiť dôvody prijatých opatrení a príslušnému súdu preskúmať tieto opatrenia (pozri rozsudok z 15. novembra 2012, Rada/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, bod
a citovanú judikatúru).
Odôvodnenie však musí byť prispôsobené povahe sporného aktu a kontextu, v ktorom bol prijatý. Požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať vzhľadom na okolnosti daného prípadu, najmä na obsah aktu, charakter uvádzaných dôvodov a záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto vysvetlení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie konkrétne vymedzovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže dostatočnosť odôvodnenia sa musí posúdiť nielen vzhľadom na text aktu, ale takisto na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych pravidiel upravujúcich dotknutú oblasť. Presnejšie, akt spôsobujúci ujmu je dostatočne odôvodnený vtedy, keď bol prijatý v kontexte, ktorý bol dotknutej osobe známy a ktorý jej umožňuje pochopiť dosah opatrenia prijatého vo vzťahu k nej (pozri rozsudok z 15. novembra 2012, Rada/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, body
a
a citovanú judikatúru).
V prvom rade treba uviesť, že ako je vysvetlené v bodoch 39 až 43 vyššie, Komisia správne posúdila zákonnosť priameho pridelenia dotknutých úloh spoločnosti CESI v úzkej súvislosti s pridelením rámcových dohôd, na ktorých záviseli. Z toho vyplýva, že výhrady žalobkyne týkajúce sa nesprávneho vymedzenia vzťahu medzi dotknutými úlohami a rámcovými dohodami nie sú dôvodné.
V druhom rade z napadnutých aktov vyplýva, že Komisia vysvetlila dôvody, pre ktoré sa domnievala, že náklady súvisiace s dotknutými úlohami pridelenými priamo spoločnosti CESI v rámci projektov E 221 a E 255 boli považované za neoprávnené a že dôvody uvedené žalobkyňou týkajúce sa odchýlenia sa od pravidiel zadávania verejných zákaziek neboli ani technicky, ani zákonne prijateľné. Listom zo 6. júla 2015 Komisia uviedla, že tieto úlohy neboli predmetom výzvy na súťaž, keď boli pridelené, a že preto možnosť žalobkyne prideliť ich priamo spoločnosti CESI závisela od zlučiteľnosti postupu, ktorý sa použil pri uzatváraní rámcových dohôd, ktorých sa dotknuté úlohy týkajú, so smernicou 2004/17 v súlade s článkom 14 ods. 2 a 3 tejto smernice. Komisia v tejto súvislosti uviedla, že vysvetlenia poskytnuté žalobkyňou založené na technickej povahe očakávaných plnení neboli spôsobilé odôvodniť priame pridelenie rámcových dohôd. Okrem toho listom z 23. mája 2016 Komisia žalobkyni uviedla, že uvedené vysvetlenia nie sú spôsobilé zmeniť posúdenia nachádzajúce sa v liste zo 6. júla 2015, ktoré mali byť považované za konečné, a oznámila, že v lehote jedného mesiaca vydá dve oznámenia o dlhu s cieľom vymôcť sumu 414101,72 eura pre projekt E 221 a sumu 80769,67 eura pre projekt E 255. Nakoniec Komisia zaslala žalobkyni dve oznámenia o dlhu 14. júna 2016.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že napadnuté akty sú výsledkom listovej výmeny, pri ktorej Komisia dostatočne právne preukázala právne a skutkové okolnosti, na ktorých založila svoje rozhodnutia, a odpovedala na všetky pripomienky predložené žalobkyňou. Preto napadnuté akty boli vydané v kontexte, ktorý žalobkyni umožnil pochopiť rozsah prijatých opatrení proti nej, a sú v dôsledku toho dostatočne odôvodnené.
Nakoniec na otázku, či uzavretie rámcovej dohody v rozpore s pravidlami Únie o zadávaní verejných zákaziek nie je takej povahy, aby vylúčilo náklady súvisiace s úlohami, na ktoré sa vzťahuje táto rámcová dohoda, sa vzťahuje preskúmanie veci samej, a nie formy napadnutých aktov. Z tohto dôvodu sú takéto úvahy za predpokladu, že sú dostatočne presné, neúčinné v rámci výhrady založenej na nedostatku odôvodnenia a môžu byť iba zamietnuté.
Z uvedeného vyplýva, že prvá časť prvého žalobného dôvodu musí byť zamietnutá.
–
O druhej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom uplatnení článkov 14 a 37 smernice 2004/17
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne dospela k záveru, že použitie subdodávateľských zmlúv poskytuje prvky spôsobilé vylúčiť existenciu technických dôvodov, ktoré by odôvodňovali zadávanie zákaziek bez výzvy na súťaž v súlade s článkom 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17. Žalobkyňa sa v tomto ohľade domnieva, že ustanovenie o subdodávateľských zmluvách, teda článok 37 smernice 2004/17, nevylučuje zo svojej pôsobnosti zmluvy uzavreté bez predchádzajúcej výzvy na súťaž a že podobným spôsobom článok 40 smernice 2004/17 nestanovuje, že v prípade priameho zadania bez výzvy na súťaž je konkrétny hospodársky subjekt povinný osobne vykonať všetky plnenia, ktoré sú predmetom zákazky.
Žalobkyňa dodáva, že v každom prípade sa využitie subdodávateľských zmlúv uskutočnilo len v prípade jednej z dotknutých úloh a bolo zamýšľané pre obmedzený počet subjektov a pre činnosti čisto sekundárne a vedľajšie so zanedbateľným vplyvom, ktoré by pri plnení tejto úlohy nemali žiadny osobitný význam. Okrem toho žalobca tvrdí, že plnenia poskytované subdodávateľom boli odlišné od plnení špecifického technického charakteru.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
Treba pripomenúť, že hoci článok 37 smernice 2004/17 umožňuje obstarávateľom zadať subdodávateľskou zmluvou časť dotknutej zákazky tretím osobám, článok 40 ods. 2 uvedenej smernice stanovuje, že obstarávatelia si môžu vybrať medzi otvoreným konaním, užším konaním alebo rokovacím konaním na účely zadania zákaziek, pokiaľ bola vyhlásená výzva na súťaž. Okrem toho článok 40 ods. 3 písm. c) uvedenej smernice stanovuje, že obstarávatelia môžu použiť konanie bez predchádzajúcej výzvy na súťaž, ak z technických dôvodov zákazku môže vykonať len určitý hospodársky subjekt.
V prejednávanej veci treba zdôrazniť, že použitie iných hospodárskych subjektov na poskytovanie služby samo osebe vylučuje, aby sa na takéto plnenie mohla vzťahovať výnimka stanovená v článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17. Ako totiž vyplýva z judikatúry, uplatnenie článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17 podlieha splneniu dvoch kumulatívnych podmienok, teda na jednej strane, že existuje technická špecifickosť služieb, ktoré sú predmetom zmluvy, a na druhej strane, že na základe tejto technickej špecifickosti je úplne nevyhnutné uzavrieť uvedenú zmluvu s určitým podnikom (pozri analogicky rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Grécko,
C‑394/02
,
EU:C:2005:336
, bod
).
Rámcové dohody uzavreté so spoločnosťou CESI, ktoré sa vzťahujú na dotknuté úlohy, pritom umožňujú využívanie subdodávateľských zmlúv, keďže činnosti s príslušnými subdodávateľmi sú uvedené v rámcových dohodách. Preto treba vychádzať z toho, že žalobkyňa sa domnievala, že iné subjekty boli v zásade schopné vykonávať tieto činnosti (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Grécko,
C‑394/02
,
EU:C:2005:336
, bod
). Treba preto konštatovať, že nebolo absolútne nevyhnutné zadať tieto rámcové dohody spoločnosti CESI, keďže táto posledná uvedená spoločnosť nebola jediným subjektom s
know‑how
na vykonávanie príslušných plnení.
V dôsledku toho nemožno tvrdiť, že využitie iných subjektov, aj keď ide o okrajový prípad, obmedzený počet subjektov alebo vedľajšie činnosti, nevylučuje, že plnenie môže spadať pod výnimku stanovenú v článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17.
Za týchto podmienok sa musí druhá časť prvého žalobného dôvodu zamietnuť.
–
O tretej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom uplatnení článku III.3.7 ods. 1, 4 a 6 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010
Žalobkyňa poukazuje na nesprávne uplatnenie článku III.3.7 ods. 1, 4 a 6 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010 z dôvodu príliš formálneho uplatnenia smernice 2004/17.
V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí, že článok III.3.7 ods. 1 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010 nestanovuje povinnosť využiť predchádzajúce otvorené alebo užšie zadávacie konanie, ale jednoducho vyžaduje všeobecnejšiu povinnosť stanoviť „primerané a opodstatnené náklady spĺňajúce požiadavky riadneho finančného hospodárenia, najmä pokiaľ ide o hospodárnosť a efektívnosť“. Žalobkyňa tvrdí, že aj keď legitímne opomenula vyhlásiť výzvu na súťaž v pravom zmysle slova na zadanie zákazky spoločnosti CESI, riadne vykonala dôkladné rokovania s touto spoločnosťou a dosiahla od tohto subjektu významné zľavy. Z tohto dôvodu žalobkyňa Komisii vytýka, že smernicu 2004/17 uplatnila príliš formálne, keďže sa obmedzila na konštatovanie, že náklady vyplývajúce zo zákaziek zadávaných priamo spoločnosti CESI neboli oprávnené iba z dôvodu, že boli zadané bez predchádzajúcej výzvy na súťaž bez overenia vo veci, či sú tieto zákazky hospodársky výhodné, alebo nie a či boli náklady primerané a opodstatnené.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
Treba uviesť, že zásada hospodárskej súťaže ponúk je základom každého verejného obstarávania financovaného v celom rozsahu alebo čiastočne z rozpočtu Únie, rovnako, ako aj zásady transparentnosti, proporcionality, rovnosti zaobchádzania a nediskriminácie, ako je stanovené v článku 102 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 z 25. októbra 2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, a zrušení nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (
Ú. v. EÚ L 298, 2012, s. 1
).
Treba pripomenúť, že vzhľadom na to, že dotknuté zákazky sú čiastočne financované Úniou, musia dodržiavať pravidlá uplatniteľné v oblasti zadávania verejných zákaziek. V rámci týchto pravidiel článok III.2.5 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010 stanovuje zásadu, podľa ktorej v prípade zadania činností, ktoré sú predmetom financovania, tretím osobám musí prijímateľ dodržiavať pravidlá uplatniteľné v oblasti zadávania verejných zákaziek stanovené právnou úpravou Únie. V súlade s článkom 40 ods. 2 smernice 2004/17 na zadanie zákaziek môžu obstarávatelia uplatniť otvorenú alebo užšiu súťaž, alebo rokovacie konanie, pokiaľ sa s výhradou výnimiek stanovených v odseku3 tohto článku uskutočnila výzva na súťaž.
V danej veci efektívnosť zadania činností vonkajším subjektom z hľadiska nákladov nezbavuje povinnosti dodržiavať ustanovenia článku III.2.5 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010. Žalobkyňa sa opiera o článok III.3.7 písm. f) prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010, keď uvádza, že náklady na činnosť na to, aby boli oprávnené, musia byť primerané, opodstatnené a byť v súlade so zásadami riadneho finančného hospodárenia. Tvrdí, že tieto zásady neboli v žiadnom prípade porušené pri zadávaní rámcových zmlúv spoločnosti CESI bez predchádzajúcej výzvy na súťaž, pretože spoločnosť CESI jej poskytla významné zľavy. Napriek tomu, hoci tento aspekt môže byť dôležitý pri zadávaní zákaziek, v žiadnom prípade nemôže odôvodniť výnimku z pravidiel verejného obstarávania a nezaručuje, že činnosť bola vykonaná v súlade s politikami Únie, najmä pravidlami verejného obstarávania.
V tomto kontexte Komisia poukázala vo svojich listoch zo 6. júla 2015 a 23. mája 2016 na to, že priame zadanie rámcových dohôd, ktoré sa vzťahujú na dotknuté úlohy, nebolo odôvodnené tvrdeniami založenými na technickej špecifickosti zákazky, podľa ktorej zákazku môže vykonať iba konkrétny hospodársky subjekt. Preto z dôvodu nedodržania pravidiel upravených právnou úpravou Únie uplatniteľných v oblasti verejného obstarávania pri priamom zadávaní uvedených rámcových zmlúv bez predchádzajúcej výzvy na súťaž nemôžu sa náklady vzťahujúce sa na dotknuté úlohy považovať za oprávnené, aj keď sú primerané a opodstatnené.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že tretia časť prvého žalobného dôvodu a v dôsledku toho aj prvý žalobný dôvod ako celok sa musia zamietnuť.
O druhom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom uplatnení článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17
Žalobkyňa tvrdí, že skutočnosť, že spoločnosti CESI bez predchádzajúcej výzvy na súťaž zverila služby, ktoré nemohla vykonávať so svojimi vlastnými zdrojmi, predstavovala v skutočnosti nevyhnutné rozhodnutie vzhľadom na to, že CESI bola jediným subjektom schopným vykonávať tieto služby. Žalobkyňa tak tvrdí, že výber spoločnosti CESI spadal pod výnimku stanovenú v článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17.
Žalobkyňa sa domnieva, že poskytla presné vysvetlenie a odôvodnenie týkajúce sa rozsahu technických špecifikácií služieb pridelených priamo CESI umožňujúce preukázať dôvody, pre ktoré bolo pridelenie spoločnosti CESI nevyhnutné a v každom prípade ekonomicky výhodnejšie. V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí, že CESI je jediný subjekt schopný poskytnúť potrebnú podporu vďaka zručnostiam, ktoré má v rámci správy alebo používania softvérov Spira, Promed, Sicre a Wcreso a nástroja Grare, používaných v kontexte rámcovej dohody č. 3000034279 pre projekt E 255 a rámcovej dohody č. 3000029140 pre projekt E 221. Konkrétnejšie, žalobkyňa tvrdí, že uzavretie zmluvy s iným prípadným hospodárskym subjektom by bolo menej výhodné, že lehoty na vykonanie by boli dlhšie a že by mohlo dôjsť k určitým chybám a strate informácií.
Okrem toho sa žalobkyňa domnieva, že podľa judikatúry kontinuita komplexných projektov predstavuje platný technický dôvod priameho zadania určitému subjektu. V tejto súvislosti tvrdí, že preukázala, že neexistovala primeraná alternatíva k priamemu zadaniu dotknutých úloh spoločnosti CESI a z dôvodu vzťahu medzi dotknutými úlohami a predtým vykonávanými činnosťami v rámci rámcových dohôd pridelila tieto úlohy spoločnosti CESI bez predchádzajúcej výzvy na súťaž.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
Z článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17 vyplýva, že obstarávatelia môžu použiť konanie bez predchádzajúcej výzvy na súťaž, najmä ak z technických alebo umeleckých dôvodov, alebo z dôvodov súvisiacich s ochranou výlučných práv zákazku môže vykonať len určitý hospodársky subjekt.
Okrem toho treba pripomenúť, že z judikatúry vyplýva, že uplatnenie článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17 podlieha splneniu dvoch kumulatívnych podmienok, teda že na jednej strane existuje technická špecifickosť prác, ktoré sú predmetom zmluvy, a že na druhej strane na základe tejto technickej špecifickosti je úplne nevyhnutné uzavrieť uvedenú zmluvu s určitým podnikom (pozri analogicky rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Grécko,
C‑394/02
,
EU:C:2005:336
, bod
).
Rovnako treba pripomenúť, že ako výnimky z pravidiel týkajúcich sa postupov verejného obstarávania musia byť aj ustanovenia článku 20 ods. 2 písm. c) smernice Rady 93/38/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania subjektov pôsobiacich vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore (
Ú. v. ES L 199, 1993, s. 84
; Mim. vyd. 06/002, s. 194), ktorá obsahovala podobné pravidlá ako tie, ktoré sa nachádzajú v článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17, vykladané reštriktívne. Navyše dôkazné bremeno spočíva na účastníkovi konania, ktorý sa na tieto ustanovenia odvoláva (rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Grécko,
C‑394/02
,
EU:C:2005:336
, bod
).
V prejednávanej veci žalobkyňa tvrdí, že plnenia zo služieb, ktoré sama nemohla vykonať prostredníctvom vlastných zdrojov, spadajú pod výnimku stanovenú v článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17, keďže spoločnosť CESI je jediným subjektom, ktorý je schopný vykonávať tieto plnenia.
Treba konštatovať, že žalobkyňa, ktorá znáša dôkazné bremeno, nezmieňuje žiadnu technickú špecifickosť ani žiaden dôvod, ktorý by preukázal, že takáto špecifickosť za predpokladu, že existuje, spôsobila, že je absolútne nevyhnutné zveriť realizáciu týchto plnení spoločnosti CESI. V tomto ohľade sa žalobkyňa obmedzuje na tvrdenie, že činnosti, ktoré boli predmetom týchto plnení, zahŕňali používanie softvéru alebo programu už používaného ňou samotnou a CESI spoločne. Treba uviesť, že ako zdôrazňuje Komisia, okolnosť, že CESI používa softvéry vo vlastníctve žalobkyne, je určite faktorom na posúdenie v rámci porovnávania s inými konkurenčnými subjektmi, no nemôže s ohľadom na judikatúru citovanú v bode 80 vyššie odôvodniť
a priori
vylúčenie akéhokoľvek iného subjektu z dôvodu údajnej výlučnej zručnosti CESI. Nič totiž nebráni žalobkyni, aby v prípade výhodnejšej ponuky než CESI udelila licenciu na používanie daného softvéru alebo programu novému subjektu. Najmä treba uviesť, že licencia na programy alebo softvéry nepredstavuje výlučné právo, ktoré by znemožnilo využitie iných subjektov na vykonávanie príslušných činností. Nemôže to byť inak, pretože ak by bolo možné dovolávať sa predchádzajúceho profesijného vzťahu s verejným obstarávateľom s cieľom vylúčiť akékoľvek verejné obstarávanie v súvislosti s novými zákazkami, cieľ otvorenia zákaziek, sledovaný smernicou 2004/17, by bol nevyhnutne narušený, čo by paradoxne bránilo hospodárskej súťaži v prospech vykonávajúceho subjektu.
Okrem toho, pokiaľ ide o vysvetlenia žalobkyne smerujúce k odôvodneniu priameho zadania sporných plnení spoločnosti CESI z dôvodu, že zmluva uzatvorená s akoukoľvek inou spoločnosťou by bola uzavretá za menej výhodných podmienok, že lehoty na vykonanie by boli dlhšie alebo že by sa mohli vyskytnúť určité chyby, alebo by sa mohli stratiť informácie, treba uviesť, že údajné problémy s prispôsobením počas prechodu z jedného dodávateľa na iného a dodatočné náklady, ktoré by táto adaptácia mohla spôsobiť, uvedené žalobkyňou, logicky predpokladajú, že zmena subjektu zo spoločnosti CESI na iného uchádzača bola technicky možná. Žalobkyňa totiž nikdy neodkazuje na technickú nezlučiteľnosť, ktorá by objektívne bránila tomu, aby iný subjekt poskytoval tie isté služby, takže ako je uvedené v bode 80 vyššie, bolo by absolútne nevyhnutné vybrať jediný subjekt. V každom prípade treba okrem toho zdôrazniť, že žalobkyňa v nijakom okamihu neposkytla číselné ani iné údaje umožňujúce preukázať, že zmluva uzavretá s akoukoľvek inou spoločnosťou by bola uzavretá s vyššími nákladmi a s dlhšími lehotami na vykonanie.
Nakoniec, pokiaľ ide o kontinuitu prác, treba uviesť, že, nepochybne, cieľ zabezpečiť nadväznosť prác vzťahujúcich sa na zložité projekty je technickým dôvodom, ktorému treba priznať dôležitosť. Napriek tomu iba tvrdenie o zložitom a citlivom charaktere celého súboru prác nestačí na preukázanie, že ich vykonanie môže byť zverené iba tomu istému subjektu (pozri analogicky rozsudok zo 14. septembra 2004, Komisia/Taliansko,
C‑385/02
,
EU:C:2004:522
, bod
). V danom prípade sa žalobkyňa obmedzila len na všeobecné poukázanie na to, že využitie akéhokoľvek iného subjektu by zvýšilo náklady a lehoty bez vysvetlenia, ktoré by umožnilo preukázať nevyhnutnosť zverenia prác jedinému subjektu. Neexistencia ďalších primeraných riešení nie je referenčným kritériom na určenie zákonnosti priameho zadania určitému subjektu, ktorá naopak predpokladá absolútnu nevyhnutnosť takéhoto zadania, ako to stanovuje judikatúra. Preto prepojenie medzi predchádzajúcimi činnosťami, ktoré spoločnosť CESI poskytla žalobkyni v rámci rámcových dohôd, a dotknutými úlohami nemôže byť dôvodom v tomto zmysle.
Keďže žalobkyni sa nepodarilo preukázať, že z technických dôvodov v zmysle článku 40 ods. 3 písm. c) smernice 2004/17 rámcové dohody, ktorých sa dotknuté úlohy týkajú, mohli byť zadané výlučne spoločnosti CESI, treba druhý žalobný dôvod zamietnuť.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery
Po prvé žalobkyňa tvrdí, že sporné napadnuté akty sú v rozpore so zásadou ochrany legitímnej dôvery, keďže Komisia považovala za neoprávnené náklady, ktoré vyplývajú z úloh, na ktoré sa vzťahuje rámcová dohoda č. 3000034279, ktorá ňou nikdy nebola spochybnená napriek uverejneniu oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania tejto rámcovej dohody v
Úradnom vestníku Európskej únie
7. júla 2010. V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí, že uverejnenie oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania v
Úradnom vestníku Európskej únie
, ktoré informuje o zadaní zákazky určitému hospodárskemu subjektu na základe rokovacieho konania bez predchádzajúcej výzvy na súťaž a bez toho, aby Komisia alebo iný hospodársky subjekt spochybnili uvedené zadanie alebo predložili pripomienky v lehotách stanovených v článku 2f smernice Európskeho parlamentu a Rady 2007/66/ES z 11. decembra 2007, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice Rady 89/665/EHS a 92/13/EHS, pokiaľ ide o zvýšenie účinnosti postupov preskúmania v oblasti zadávania verejných zákaziek (
Ú. v. EÚ L 335, 2007, s. 31
), je okolnosť spôsobilá vzbudiť u žalobkyne legitímnu dôveru, pokiaľ ide o riadny priebeh konania.
Po druhé žalobkyňa spochybňuje uplatniteľnosť ustanovení smernice 2004/17 v prejednávanej veci na základe hodnoty podstatnej časti množstva dotknutých úloh, ktorá je nižšia ako prah relevantnosti uvedený v článku 16 písm. a) tejto smernice.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
V prvom rade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa právo dovolávať sa zásady ochrany legitímnej dôvery vzťahuje na každú osobu podliehajúcu súdnej právomoci nachádzajúcu sa v situácii, keď v nej inštitúcia Únie vyvolala odôvodnené očakávania [pozri rozsudok z 11. marca 1987, Van den Bergh en Jurgens a Van Dijk Food Products (Lopik)/EHS,
265/85
,
EU:C:1987:121
, bod
a citovanú judikatúru].
Právo domáhať sa uplatnenia tejto zásady však predpokladá splnenie troch kumulatívnych podmienok. Po prvé, dotknutej osobe museli byť administratívou Únie poskytnuté presné, bezpodmienečné a zhodujúce sa ubezpečenia, pochádzajúce z oprávnených a spoľahlivých zdrojov. Po druhé, tieto záruky musia svojou povahou vyvolať legitímne očakávanie u toho, komu sú určené. Po tretie, poskytnuté ubezpečenia musia byť v súlade s uplatniteľnými predpismi (pozri rozsudky z 30. júna 2005, Branco/Komisia,
T‑347/03
,
EU:T:2005:265
, bod
a citovanú judikatúru; z 23. februára 2006, Cementbouw Handel & Industrie/Komisia,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
, bod
, a z 30. júna 2009, CPEM/Komisia,
T‑444/07
,
EU:T:2009:227
, bod
).
Pokiaľ ide o prvú podmienku, takéto záruky predstavujú bez ohľadu na formu, v akej sú oznámené, presné, nepodmienené a zhodné informácie, ktoré pochádzajú z oprávnených a dôveryhodných zdrojov. Nikto sa naopak nemôže dovolávať porušenia zásady legitímnej dôvery, ak neexistujú konkrétne uistenia, ktoré mu poskytla administratíva (pozri rozsudok z 19. marca 2003, Innova Privat‑Akademie/Komisia,
T‑273/01
,
EU:T:2003:78
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci zo spisu nevyplýva, že Komisia poskytla žalobcovi konkrétne uistenie, že uznala spôsob, akým zadala zákazky vyplývajúce z projektov E 221 a E 255. Overenie oprávnenosti výdavkov sa totiž vykonáva až po predložení konečnej účtovnej závierky, zatiaľ čo predchádzajúce fázy sa týkajú iba technického monitorovania pokroku projektov. Preto až v okamihu žiadosti o vyplatenie zostatku, ktorá sa predkladá súbežne s technickou správou o vykonaní a s finančným výkazom skutočne vynaložených oprávnených nákladov, sa vykonáva toto overenie, ako to vyplýva najmä z článku III.3.5 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010.
Skutočnosť, že Komisia nespochybnila zadanie rámcovej dohody č. 3000034279 spoločnosti CESI napriek pravidelnému uverejneniu oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania v
Úradnom vestníku Európskej únie
, preto nie je uistením, ktoré by mohlo vyvolať legitímnu dôveru žalobkyne, pokiaľ ide o oprávnenosť výdavkov. V tejto súvislosti nemožno mlčanie Komisie týkajúce sa priameho pridelenia rámcovej dohody považovať za konkrétne uistenie poskytnuté administratívou spôsobilé vytvoriť legitímnu dôveru (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. januára 2006, Regione Marche/Komisia,
T‑107/03
, neuverejnený,
EU:T:2006:20
, bod
).
Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého smernica 2004/17 nie je uplatniteľná v prejednávanej veci, je potrebné uviesť, že čo sa týka konkrétne výpočtu predpokladanej hodnoty verejnej zákazky, článok 17 ods. 2 a 3 smernice 2004/17 na jednej strane stanovuje, že pri rámcových dohodách sa zohľadňuje najvyššia hodnota bez dane z pridanej hodnoty (DPH) všetkých predpokladaných zákaziek počas celej doby platnosti rámcovej dohody, a na druhej strane, že obstarávatelia nesmú obchádzať uplatňovanie tejto smernice tým, že rozdelia projekty na práce alebo navrhované nákupy určitého množstva tovaru alebo služieb alebo že použijú osobitné metódy výpočtu predpokladanej odhadovanej hodnoty zákaziek. Ako bolo uvedené v bodoch 39 až 43 vyššie, dotknuté úlohy, ktoré boli priamo zadané spoločnosti CESI, sa nemohli vážne považovať za oddelené od rámcových dohôd, pretože sa vykonávali práve pri vykonávaní týchto dohôd.
Preto je potrebné určiť uplatniteľnosť smernice 2004/17 v zmysle jej článku 17 ods. 3 vo vzťahu k hodnote rámcových dohôd. V tejto súvislosti treba uviesť, že hodnota rámcových dohôd významne prevyšuje prah relevantnosti, keďže rámcová dohoda č. 3000029140 bola uzavretá na sumu 16039700 eur, rámcová dohoda č. 3000034279 na sumu 19200000 eur a rámcová dohoda č. 6000001506 na sumu 24925000 eur, pričom prah relevantnosti pre zákazky na dodávky a služby predstavuje 499000 eur v súlade s článkom 16 písm. a) smernice 2004/17.
Za týchto okolností musí byť tretí žalobný dôvod zamietnutý.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady proporcionality
Žalobkyňa subsidiárne tvrdí, že napadnuté akty sú protiprávne v rozsahu, v akom Komisia dospela k záveru, že náklady na dotknuté úlohy sú v celom rozsahu neoprávnené. Žalobkyňa tvrdí, že Komisia vyhlásila, že tieto náklady neboli oprávnené, keďže zásada hospodárskej efektívnosti pri zadávaní zákaziek spoločnostiam patriacim do tej istej skupiny nebola dodržaná, vzhľadom na to, že spoločnosť CESI jej poskytovala služby za trhových podmienok a získala z nich tak zisk. Žalobca sa v tejto súvislosti domnieva, že postupy Komisie sú v rozpore so zásadou proporcionality vzhľadom na to, že článok III.3.8 ods. 4 a 6 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010 neumožňuje Komisii vylúčiť v celom rozsahu vynaložené náklady v prípade dosiahnutia zisku, ale v prípade nevyhnutnosti je možné iba zníženie sumy finančnej pomoci pre podiel zo zisku, ktorý sa považuje za neoprávnený.
Žalobkyňa preto tvrdí, že riadne uplatňovanie tohto článku malo viesť Komisiu najskôr k tomu, že zvýši položku prirážky nákladov v rámci príslušných úloh, a potom vyhlási tieto náklady za neoprávnené výlučne pre časť zisku, ktorú považuje za neoprávnenú. Žalobkyňa sa preto domnieva, že Komisia vykonala nadmernú sankčnú právomoc na základe jej právomocí, ktoré jej priznávajú iba právomoci v oblasti dohľadu a kontroly.
Okrem toho žalobkyňa uvádza, že Komisia vyhlásila dotknuté výdavky za neoprávnené, pričom poukázala na skutočnosť, že spoločnosť CESI nebola spoločnosťou kontrolovanou žalobkyňou, ale že s ňou bola iba spojená. Podľa žalobkyne by koherentné uplatnenie tohto zistenia malo viesť Komisiu k pochopeniu nemožnosti žalobkyne získať od spoločnosti CESI podrobný rozpis nákladov týkajúcich sa služieb poskytovaných touto spoločnosťou.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
Treba uviesť, že tento dôvod je neúčinný v rozsahu, v akom Komisia, ako je uvedené v bode 15 vyššie, v nadväznosti na ďalšie ňou nariadené vyšetrovanie zmenila svoj postoj a dospela k záveru o neoprávnenosti nákladov v dôsledku nedodržania pravidiel uplatniteľných v oblasti verejného obstarávania, a nie z dôvodu nedodržania zásady hospodárskej efektívnosti v prípade zadávania zákaziek spoločnostiam, ktoré patria do rovnakej skupiny. Komisia totiž listom zo 6. júla 2015 informovala žalobkyňu, že náklady spojené s dotknutými úlohami pridelenými priamo spoločnosti CESI neboli oprávnené z dôvodu, že rámcové dohody boli zadané bez výzvy na súťaž a že žalobkyňa neuniesla dôkazné bremeno uvedené v článku 40 ods. 3 smernice 2004/17.
V prejednávanej veci Komisia neuplatnila nijakú sankčnú právomoc, ale iba konštatovala porušenie článku III.2.5.3 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010, v ktorom sa od žalobkyne vyžaduje, aby pri zadávaní zákaziek dodržiavala právnu úpravu Únie v oblasti verejného obstarávania. Komisia po tom, ako zistila toto porušenie, nemohla dospieť k inému záveru, keďže by sa iba náklady na činnosť týkajúce sa zákaziek zadaných v súlade s právnou úpravou Únie o verejnom obstarávaní mohli považovať za oprávnené náklady na spolufinancovanie, ako to stanovujú články III.2.5.3 a III.3.7 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010. V dôsledku toho Komisia, konfrontovaná s nedodržaním právnej úpravy Únie v oblasti verejného obstarávania pre niektoré zákazky, bola povinná vyhlásiť za neoprávnené výdavky, ktoré s nimi súviseli, podľa toho vypočítať výšku pomoci a začať postup vymáhania na úrovni rozdielu medzi sumami oprávnených nákladov a sumami, ktoré už boli zaplatené. To znamená, že sumy zodpovedajúce neoprávneným nákladom v rozsahu, v akom sa vzťahujú na zákazky nezákonne zverené CESI, už nie sú dlžnými sumami, pričom ako také podliehali povinnosti vrátenia podľa článku III.3.9 ods. 1 prílohy III rozhodnutí z 2. decembra 2008 a z 21. mája 2010.
Okrem toho Komisii nemožno vytýkať, že uložila sankciu, pretože opatrenia prijaté na vymáhanie časti vyplatených súm postihujú príjemcu menej ako čisté a jednoduché zrušenie pomoci. Podľa článku 116 ods. 3 nariadenia č. 966/2012, ak sa po zadaní zákazky preukáže, že pri postupe zadávania zákazky alebo plnení zmluvy došlo k závažným chybám, nezrovnalostiam alebo podvodu, verejný obstarávateľ môže pozastaviť plnenie zmluvy alebo v prípade potreby ju vypovedať. Navyše, ak sa závažných chýb alebo nezrovnalostí dopustil dodávateľ, verejný obstarávateľ môže okrem toho odmietnuť vykonať platby alebo môže vymáhať sumy, ktoré boli neoprávnene vyplatené, a to úmerne k významnosti závažných chýb, nezrovnalostí alebo podvodu.
Za týchto podmienok musí byť štvrtý žalobný dôvod zamietnutý a z tohto dôvodu musí byť táto žaloba v celom rozsahu zamietnutá.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Komisie v súlade s jej návrhmi.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (piata komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Terna – Rete elettrica nazionale SpA znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Európskej komisie.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 18. októbra 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.