CELEX: 62014TJ0732
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Piiravad meetmed, mis on võetud seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas
Hageja nime kandmine ja seejärel jätmine nende üksuste loetelusse, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid
Hindamisviga
Põhjendamiskohustus
Kaitseõigused
Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele
Omandiõigus
Õigus tegeleda majandustegevusega

Vaidluse taust
Hageja Sberbank of Russia OAO on Moskvas (Venemaa) asutatud Vene jaepank, kes osutab pangateenuseid riigisisestele ja rahvusvahelistele klientidele.
20. veebruaril 2014 mõistis Euroopa Liidu Nõukogu kõige karmimalt hukka vägivalla kasutamise Ukrainas. Nõukogu kutsus üles vägivalda viivitamata lõpetama ning austama täielikult inimõigusi ja põhivabadusi Ukrainas. Nõukogu kavandas ka piiravate meetmete võtmist nende isikute suhtes, kes vastutavad inimõiguste rikkumiste, vägivalla ja ülemäärase jõu kasutamise eest.
Nõukogu mõistis 3. märtsil 2014 toimunud erakorralisel istungil hukka Ukraina suveräänsuse ja territoriaalse terviklikkuse selge rikkumise Venemaa relvajõudude agressiooniaktidega ning Sovet Federatsii Federalnogo Sobranija Rossiiskoi Federatsii (Venemaa Föderatsiooninõukogu) 1. märtsil 2014 antud loa kasutada Ukraina territooriumil relvajõude. Euroopa Liit kutsus Venemaa Föderatsiooni üles viima oma relvajõud viivitamata tagasi nende alalisse paiknemiskohta kooskõlas tema rahvusvaheliste kohustustega.
Nõukogu võttis 5. märtsil 2014 vastu piiravad meetmed, mis keskendusid Ukraina riigile kuuluvate, ent seadusvastaselt omastatud rahaliste vahendite külmutamisele ja tagasinõudmisele.
6. märtsil 2014 nõustusid liidu riigipead ja valitsusjuhid nõukogu 3. märtsi 2014 järeldustega. Nad mõistsid sügavalt hukka Ukraina suveräänsuse ja territoriaalse terviklikkuse provotseerimata rikkumise Venemaa Föderatsiooni poolt ning kutsusid Venemaa Föderatsiooni üles viima oma relvajõud viivitamata tagasi nende alalisse paiknemiskohta kooskõlas asjakohaste lepingutega. Liidu riigipead ja valitsusjuhid märkisid, et Venemaa Föderatsiooni mis tahes edasised sammud olukorra destabiliseerimiseks Ukrainas tooksid kaasa täiendavad ja kaugeleulatuvad tagajärjed ühelt poolt liidu ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt Venemaa Föderatsiooni vahelistes suhetes mitmes majandusvaldkonnas. Nad nõudsid, et Venemaa Föderatsioon lubaks viivitamatult rahvusvahelistel vaatlejatel siseneda, rõhutades, et Ukraina kriisi lahendus peab tuginema riigi territoriaalsele terviklikkusele, suveräänsusele ja sõltumatusele ning rahvusvaheliste normide rangele järgmisele.
16. märtsil 2014 korraldasid Krimmi Autonoomse Vabariigi parlament ja Sevastopoli linna kohalik omavalitsus, mis mõlemad on Ukraina allüksused, referendumi Krimmi staatuse üle. Selle referendumi raames pidi Krimmi elanikkond valima, kas nad soovivad liituda Venemaa Föderatsiooniga kui föderatsioonisubjekt või taastada 1992. aasta konstitutsiooni ja Krimmi staatuse Ukraina osana. Krimmi Autonoomses Vabariigis teatatud tulemuse kohaselt soovisid 96,77% valijatest piirkonna liitumist Venemaa Föderatsiooniga, kusjuures osalusprotsent oli 83,1%.
Nõukogu võttis 17. märtsil 2014 vastu teised järeldused Ukraina kohta. Nõukogu mõistis karmilt hukka Krimmis 16. märtsil 2014 korraldatud referendumi Venemaa Föderatsiooniga liitumise kohta, mis nõukogu sõnul korraldati Ukraina konstitutsiooni ilmselgelt rikkudes. Nõukogu kutsus kohe Venemaa Föderatsiooni üles astuma samme kriisi leevendamiseks, vähendama oma vägesid viivitamata kriisieelsele tasemele ja viima nad tagasi garnisonidesse vastavalt oma rahvusvahelistele kohustustele, alustama otsekõnelusi Ukraina valitsusega ning tegema koostööd kõigi asjaomaste rahvusvaheliste mehhanismidega rahumeelse ja läbirääkimistel põhineva lahenduse leidmiseks, järgides täielikult oma kahe- ja mitmepoolseid kohustusi seoses Ukraina suveräänsuse ja territoriaalse terviklikkuse austamisega. Sellega seoses väljendab nõukogu kahetsust, et ÜRO Julgeolekunõukogu ei saanud Venemaa Föderatsiooni veto tõttu võtta vastu resolutsiooni. Lisaks kutsus ta Venemaa Föderatsiooni tungivalt üles mitte astuma samme Krimmi annekteerimiseks, mis oleks vastuolus rahvusvahelise õigusega.
Samal päeval võttis nõukogu ELL artikli 29 alusel vastu otsuse 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (
ELT 2014, L 78, lk 16
), ning võttis ELTL artikli 215 alusel vastu määruse (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (
ELT 2014, L 78, lk 6
), millega ta sätestas selliste teatavate isikute ning nendega seotud füüsiliste või juriidiliste isikute, üksuste või asutuste suhtes reisipiirangute kehtestamise ning vahendite külmutamise, kes on vastutavad Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevuse eest.
17. märtsil 2014 tunnustas Venemaa Föderatsioon ametlikult Krimmi 16. märtsi 2014. aasta referendumi tulemusi. Selle referendumi tulemusel kuulutasid Krimmi ülemnõukogu ja Sevastopoli linnavolikogu Krimmi iseseisvaks Ukrainast ning taotlesid liitumist Venemaa Föderatsiooniga. Samal päeval allkirjastas Venemaa president dekreedi, milles tunnustatakse Krimmi Vabariiki kui suveräänset ja iseseisvat riiki.
21. märtsil 2014 tuletas Euroopa Ülemkogu meelde riigipeade ja valitsusjuhtide 6. märtsi 2014. aasta avaldust ning palus Euroopa Komisjonil ja liikmesriikidel valmistada ette võimalikud suunatud meetmed.
Nõukogu otsustas 23. juunil 2014, et tuleks keelata Krimmist ja Sevastopolist pärit kaupade import Euroopa Liitu, välja arvatud selliste Krimmist või Sevastopolist pärit kaupade import, millele Ukraina valitsus on väljastanud päritolusertifikaadi.
Pärast 17. juuli 2014. aasta õnnetust, mille tagajärjel hävis Donetskis (Ukraina) Malaysia Airlinesile kuuluv lennuk lennunumbriga MH17, palus nõukogu komisjonil ja Euroopa välisteenistusel viia lõpule ettevalmistused seoses võimalike suunatud meetmetega ning esitada hiljemalt 24. juuliks 2014 ettepanekud selliste meetmete võtmiseks, mis puudutavad muu hulgas juurdepääsu kapitaliturgudele, kaitsetööstust, kahesuguse kasutusega kaupu ja tundlikke tehnoloogiaid, sealhulgas energiasektoris.
Võttes arvesse olukorra tõsidust Ukrainas, mida ei muutnud teatavate füüsiliste ja juriidiliste isikute suhtes 2014. aasta märtsis reisipiirangute kehtestamine ja nende varade külmutamine, võttis nõukogu ELL artikli 29 alusel 31. juulil 2014 vastu otsuse 2014/512/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (
ELT 2014, L 229, lk 13
), et kehtestada suunatud piiravad meetmed sellistes valdkondades nagu juurdepääs kapitaliturgudele, kaitsetööstus, kahesuguse kasutusega kaubad ja tundlikud tehnoloogiad, sealhulgas energiasektoris.
Olles seisukohal, et viimati nimetatud meetmed kuuluvad EL toimimise lepingu reguleerimisalasse ja nende rakendamiseks on vaja liidu tasandi õigusakti, võttis nõukogu samal kuupäeval ELTL artikli 215 lõike 2 alusel vastu määruse (EL) nr 833/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (
ELT 2014, L 229, lk 1
), mis sisaldab üksikasjalikumaid sätteid, et jõustada nii liidu tasandil kui ka liikmesriikides otsuses 2014/512 sätestatud nõuded.
Piiravate meetmete väljakuulutatud eesmärk oli suurendada Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava tegevuse kulusid Venemaa Föderatsiooni jaoks ja toetada kriisi rahumeelset lahendamist. Selleks kehtestati otsusega 2014/512 muu hulgas teatavate naftasektorile mõeldud tundlike toodete ja tehnoloogiate Venemaale eksportimise keeld ning liidu kapitaliturgudele juurdepääsu piirangud teatavate selle sektori ettevõtjate suhtes.
Seejärel võttis nõukogu 8. septembril 2014 vastu otsuse 2014/659/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2014/512 (
ELT 2014, L 271, lk 54
), ja määruse (EL) nr 960/2014, millega muudetakse määrust nr 833/2014 (
ELT 2014, L 271, lk 3
), et laiendada teatud finantsinstrumente puudutavat keeldu, mis otsustati 31. juulil 2014, ja kehtestada täiendavaid kapitaliturgudele juurdepääsu piiranguid.
Otsuse nr 2014/512 (muudetud otsusega 2014/659) artikli 1 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Keelatud on selliste võlakirjade, aktsiate või sarnaste finantsinstrumentide otsene või kaudne ostmine või müümine, nendega seotud investeerimisteenuste otsene või kaudne osutamine, nende väljaandmisele otsene või kaudne kaasa aitamine ning mis tahes muu nendega kauplemine, mille lõpptähtaeg on üle 90 päeva ja mille on välja andnud pärast 1. augustit 2014 kuni 12. septembrini 2014, või mille lõpptähtaeg on üle 30 päeva ja mille on välja andnud pärast 12. septembrit 2014
a)
Venemaal asutatud olulised krediidiasutused või finantseerimisasutused, kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga riigi omandisse või kontrolli alla, ning kes on loetletud I lisas;
b)
väljaspool liitu asutatud juriidiline isik, üksus või asutus, kellest üle 50% kuulub mõne I lisas loetletud üksuse omandisse, või
c)
mis tahes juriidiline isik, üksus või asutus, kes tegutseb mõne käesoleva lõike punktis b osutatud või I lisas loetletud üksuse nimel või suuniste alusel.“
Otsuse 2014/512 (muudetud otsusega 2014/659) I lisa punktis 1 on esitatud hageja nimi.
Määruse nr 833/2014, muudetud määrusega nr 960/2014 (edaspidi „vaidlustatud määrus“) artikli 5 lõige 1 näeb ette järgmist:
„1.   Keelatud on selliste vabalt võõrandatavate väärtpaberite ja rahaturuinstrumentide otsene või kaudne ostmine või müümine, nendega seotud investeerimisteenuste osutamine, nende väljaandmisele kaasa aitamine ning mis tahes muu nendega kauplemine, mille lõpptähtaeg on üle 90 päeva ja mille on välja andnud pärast 1. augustit 2014 kuni 12. septembrini 2014, või mille lõpptähtaeg on üle 30 päeva ja mille on pärast 12. septembrit 2014 välja andnud:
a)
Venemaal asutatud oluline krediidiasutus või muu oluline asutus, kellel on konkreetsed volitused edendada Venemaa majanduse konkurentsivõimet, selle mitmekesistamist ja investeeringute soodustamist ning kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga riigi omandisse või kontrolli alla, ning kes on loetletud III lisas, või
b)
väljaspool liitu asutatud juriidiline isik, üksus või asutus, kelle omandiõigusest kuulub otseselt või kaudselt rohkem kui 50% III lisas loetletud üksusele;
c)
juriidiline isik, üksus või asutus, kes tegutseb mõne käesoleva lõike punktis b osutatud või III lisas loetletud üksuse nimel või suuniste alusel.“
Hageja nimi on kantud vaidlustatud määruse III lisasse.
Hageja taotles 22. oktoobri 2014. aasta kirjas luba tutvuda tema kohta nõukogu toimikus esitatud dokumentide ja tõenditega.
Nõukogu vastas 9. detsembri 2014. aasta kirjas hageja taotlusele ja edastas talle nõukogu valduses olevad tõendid ja dokumendid otsuse kohta kanda tema nimi nende üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse kõnealuseid piiravaid meetmeid.
Otsuse 2014/512 kehtivust pikendati 31. jaanuarini 2016 nõukogu 22. juuni 2015. aasta otsusega (ÜVJP) 2015/971, millega muudetakse otsust 2014/512 (
ELT 2015, L 157, lk 50
), seejärel kuni 31. juulini 2016 nõukogu 21. detsembri 2015. aasta otsusega (ÜVJP) 2015/2431, millega muudetakse otsust 2014/512 (
ELT 2015, L 334, lk 22
), kuni 31. jaanuarini 2017 nõukogu 1. juuli 2016. aasta otsusega (ÜVJP) 2016/1071, millega muudetakse otsust 2014/512 (
ELT 2016, L 178, lk 21
), kuni 31. juulini 2017 nõukogu 19. detsembri 2016. aasta otsusega (ÜVJP) 2016/2315, millega muudetakse otsust 2014/512 (
ELT 2016, L 345, lk 65
), ja lõpuks kuni 31. jaanuarini 2018 nõukogu 28. juuni 2017. aasta otsusega (ÜVJP) 2017/1148, millega muudetakse otsust 2014/512 (
ELT 2017, L 166, lk 35
).
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 23. oktoobril 2014.
Menetlusse astumine
Komisjon avaldas 23. veebruaril 2015 Üldkohtu kantseleisse esitatud avalduses soovi astuda nõukogu nõuete toetuseks käesolevasse menetlusse.
Hageja esitas oma märkused selle taotluse kohta 12. märtsil 2015.
Üldkohtu üheksanda koja president rahuldas selle taotluse 26. mai 2015. aasta määrusega.
Komisjon esitas oma menetlusse astuja seisukohad 2. juulil 2015.
Hageja ja nõukogu esitasid nende seisukohtade kohta oma märkused määratud tähtaja jooksul.
Menetluse peatamine
12. märtsil 2015 otsustas Üldkohtu üheksanda koja president kuulata ära pooled menetluse võimaliku peatamise küsimuses, et oodata ära Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C‑72/15, Rosneft. Üldkohtu kohtukantselei 23. märtsi 2015. aasta kirjas anti pooltele selle tarvis tähtaeg.
Nõukogu ja hageja esitasid selle võimaliku peatamise kohta oma seisukohad menetlusdokumentides, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse vastavalt 1. ja 8. aprillil 2015.
Üldkohtu kodukorra artikli 69 punkti a alusel otsustas Üldkohtu üheksanda koja president 29. oktoobril 2015 asja menetluse peatada, kuna esineb vähemalt osaline kokkulangevus nende sätete vahel, mille ulatust ja kehtivust Euroopa Kohus pidi hindama kohtuasjas C‑72/15, Rosneft, ning nende vahel, mis olid asjakohased siinses asjas.
Pärast 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsust Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) lõppes menetluse peatamine vastavalt kodukorra artikli 71 lõikele 3.
Kohtuasja pooltel paluti selles kontekstis esitada oma märkused selle kohta, milliseid järeldusi tuleb teha 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsusest Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) seoses siinse hagi raames esitatud väidete ja argumentidega. Nad vastasid sellele nõudele ette nähtud tähtaja jooksul.
Hagiavalduse muutmine
Üldkohtu kantseleisse 26. juunil 2015 saabunud menetlusdokumendiga muutis hageja hagiavaldust, et taotleda samuti otsuse 2015/971 tühistamist, kuna sellega pikendati kuni 31. jaanuarini 2016 otsusega 2014/512 sätestatud piiravate meetmete kohaldamist, sealhulgas tema nime kandmist üksuste loetellu, kellele neid meetmeid kohaldatakse.
Nõukogu esitas selle avalduse kohta oma seisukohad menetlusdokumendis, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 20. augustil 2015.
Üldkohtu kantseleisse 5. jaanuaril 2016 saabunud menetlusdokumendiga muutis hageja hagiavaldust, et taotleda samuti otsuse 2015/2431 tühistamist, kuna sellega pikendati kuni 31. juulini 2016 otsusega 2014/512 sätestatud piiravate meetmete kohaldamist, sealhulgas tema nime kandmist üksuste loetellu, kellele neid meetmeid kohaldati.
Üldkohtu kantseleisse 19. aprillil 2017 saabunud menetlusdokumendiga muutis hageja hagiavaldust, et taotleda ka otsuste 2016/1071 ja 2016/2315 tühistamist, kuna nendega pikendati vastavalt kuni 31. jaanuarini 2017 ja 31. juulini 2017 otsusega 2014/512 sätestatud piiravate meetmete kohaldamist, sealhulgas tema nime kandmist üksuste loetellu, kellele neid meetmeid kohaldati.
Nõukogu esitas nende avalduste kohta oma seisukohad menetlusdokumendis, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 15. mail 2017.
Üldkohtu kantseleisse 27. juulil 2017 saabunud menetlusdokumendiga muutis hageja hagiavaldust, et taotleda ka otsuse 2017/1148 tühistamist, kuna sellega pikendati kuni 31. jaanuarini 2018 otsusega 2014/512 sätestatud piiravate meetmete kohaldamist, sealhulgas tema nime kandmist üksuste loetellu, kellele neid meetmeid kohaldati.
Nõukogu esitas selle avalduse kohta oma seisukohad menetlusdokumendis, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 17. augustil 2015.
Muudatused kodade koosseisus
Kuna Üldkohtu kodade koosseis muutus ja ettekandja-kohtunik kuulub nüüd kuuenda koja koosseisu, määrati käesolev kohtuasi kodukorra artikli 27 lõike 5 alusel sellele kojale.
Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul sisuliselt:
–
tühistada esiteks otsus 2014/512, mida on pikendatud või muudetud otsusega 2014/659, otsusega 2015/971, otsusega 2015/2431, otsusega 2016/1071, otsusega 2016/2315 ja otsusega 2017/1148 (edaspidi „vaidlustatud otsus“), ning teiseks vaidlustatud määrus (edaspidi koos „vaidlustatud aktid“) teda puudutavas osas;
–
mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata, kuna see ei ole osaliselt tema pädevuses, ja tunnistada tervikuna vastuvõetamatuks või igal juhul jätta see põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Pärast 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsust Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) esitatud Üldkohtu küsimusele vastas nõukogu kirjalikult, täpsustades, et ta ei seadnud enam kahtluse alla Üldkohtu pädevust kontrollida vaidlustatud otsuse seaduslikkust, kuivõrd see sisaldab ELTL artikli 275 teise lõigu tähenduses piiravaid meetmeid; seda kinnitati kohtuistungil.
Komisjon palub Üldkohtul jätta hagi tervikuna rahuldamata.
Õiguslik käsitlus
Oma tühistamishagi põhjenduseks esitab hageja neli väidet, millest esimese kohaselt on nõukogu teinud ilmse hindamisvea ja tegutsenud
ultra vires
, kui ta kandis hageja nime vaidlustatud aktide lisadesse; teise väite kohaselt on rikutud ELTL artikli 296 teises lõigus sätestatud põhjendamiskohustust; kolmanda väite kohaselt on rikutud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kontrollile; ja neljanda väite kohaselt on rikutud põhiõigusi, sealhulgas omandiõigust, õigust majandustegevusega tegeleda ja õigust maine kaitsele, mis on esitatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklites 16 ja 17. Hageja esitab ka vaidlustatud otsuse artikli 1 ja vaidlustatud määruse artikli 5 suhtes õigusvastasuse väite, mis tugineb ELTL artiklile 277.
Esmalt tuleb analüüsida hagi vastuvõetavust.
Vastuvõetavus
Nõukogu leiab, et hagejal puudub õigus nõuda vaidlustatud aktide tühistamist.
Nõukogu väidab, et nõue tühistada need meetmed, millega hageja nimi kanti vaidlustatud aktide loeteludesse, ei vasta ELTL artikli 263 neljandas lõigus toodud vastuvõetavuse tingimustele. Nii ei ole hagejal õigust hagi esitada ühelgi kolmest alusest, mis on sätestatud ELTL artikli 263 neljandas lõigus.
Nõukogu märgib kõigepealt, et hageja ei ole eitanud asjaolu, et ta ei ole privilegeeritud hageja ega vaidlustatud määrusega kehtestatud meetmete adressaat. ELTL artikli 263 neljandas lõigus toodud esimene eeldus ei ole niisiis kohaldatav.
Seejärel, mis puudutab ELTL artikli 263 neljandas lõigus toodud teist ja kolmandat eeldust, siis leiab nõukogu esiteks, et hageja ei ole selle sätte tähenduses „otseselt puudutatud“.
Sellega seoses väidab nõukogu, et hageja nime kandmine vaidlustatud määruse lisasse ei tähenda, et selles määruses sätestatud meetmed on suunatud otseselt tema vastu, ja seda kõnealuse tekstiga keelatud tegevuse laadi tõttu. Vaidlustatud määruse artikli 5 lõige 1 ei keela mitte puudutatud üksustel finantsinstrumente väljastada, vaid liidu pädevuse alla kuuluvatel füüsilistel või juriidilistel isikutel investeerimisteenuseid osta ja müüa või asjaomaste finantsinstrumentide väljaandmisele kaasa aidata. Hageja on üksus, mis võib väljastada finantsinstrumente, kuid ta ei ole tõendanud, et ta tegutseb keelatud teenuste valdkonnas seoses kõnealuste finantsinstrumentide väljastamisega. Seega ei puuduta vaidlustatud aktid teda otseselt. Asjaolu, et hageja nime mainitakse, ei ole piisav, et hagi oleks vastuvõetav, kuna vaidlustatud aktid ei mõjuta „otseselt“ tema õiguslikku olukorda.
Teiseks, mis puudutab kõnealuste meetmete kvalifitseerimist, siis väidab nõukogu, et vaidlustatud otsuse sätted vajavad täiendavaid rakendusmeetmeid, mis võeti pealegi vastu samal päeval vaidlustatud määruse kujul. Vaidlustatud määrus on seevastu üldkohaldatav akt, mis ei vaja rakendusmeetmeid.
Kolmandaks väidab nõukogu, et vaidlustatud aktid ei „puuduta“ hagejat „isiklikult“. Hageja ei tõendanud ega suuda ka tõendada, et ta on eripärases olukorras, mis iseloomustab teda teiste üksustega võrreldes, kelle juurdepääsu liidu kapitali- ja laenuturule on vaidlustatud aktidega piiratud. Nõukogu märgib sellega seoses, et vaidlustatud aktid võivad mõjutada suure hulga ettevõtjate äritegevust, ilma et see tekitaks õigust nõuda nendes aktides sätestatud piiravate meetmete tühistamist. Kõnealuste meetmete majanduslik mõju ei ole pealegi piiratud finantsasutustega, vaid see puudutab suurt hulka kutseala esindajaid või ettevõtjaid, mitte üksnes neid, kes on asutatud kolmandas sihtriigis.
Hageja vaidleb nendele argumentidele vastu.
Sellega seoses tuleb meenutada, et ELTL artikli 263 neljas lõik sätestab, et iga füüsiline või juriidiline isik võib esimeses ja teises lõigus sätestatud tingimustel esitada hagi temale adresseeritud või teda otseselt ja isiklikult puudutava akti vastu ning üldkohaldatava akti vastu, mis puudutab teda otseselt ega sisalda rakendusmeetmeid [edaspidi kasutatakse ELTL artikli 263 kontekstis teiste keeleversioonide põhjal läbivalt sõna „sisaldama“ asemel sõna „vajama“]. ELTL artikli 263 neljanda lõigu teine lauseosa täpsustab niisiis, et kui tühistamishagi esitanud füüsiline või juriidiline isik ei ole vaidlustatud akti adressaat, sõltub hagi vastuvõetavus sellest, kas akt puudutab hagejat otseselt ja isiklikult. Lissaboni lepinguga lisati ELTL artikli 263 neljandasse lõiku kolmas lauseosa, mis lihtsustas füüsiliste ja juriidiliste isikute esitatud tühistamishagide vastuvõetavuse tingimusi. Nimelt, ilma et see sätte osa seaks füüsiliste ja juriidiliste isikute esitatud tühistamishagide vastuvõetavuse tingimuseks isikliku puutumuse, annab ta selle õiguskaitsevahendi selliste „üldkohaldatavate aktide“ suhtes, mis ei vaja rakendusmeetmeid ja mis puudutavad hagejat otseselt (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punktid
ja
).
Mis puudutab esiteks hageja otsese puutumuse tingimust, tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ELTL artikli 263 neljandas lõigus ette nähtud tingimus, mille järgi peab füüsiline või juriidiline isik olema otseselt puudutatud, eeldab seda, et vaidlustatud liidu meede avaldaks otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale ega jätaks meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (vt selle kohta 13. märtsi 2008. aasta kohtuotsus komisjon vs. Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siinses asjas keelavad esiteks vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 punkt a ja selle otsuse I lisa ning teiseks vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 punkt a ja selle määruse III lisa (edaspidi koos „vaidlustatud aktide asjasse puutuvad sätted“) kõigil liidu ettevõtjatel teostada teatud tüüpi finantstehinguid Venemaal asutatud krediidiasutustega, mis vastavad nendes artiklites kehtestatud tingimustele ja mille nimi on nendesse lisadesse kantud.
Seetõttu tuleb märkida, et vaidlustatud aktide asjasse puutuvad sätted puudutavad hagejat otseselt. Nimelt kohaldatakse kõnealuseid piiravaid meetmeid tema suhtes vahetult, kuna ta on üks üksustest, mida on käsitletud nendes sätetes koostoimes vastavate lisadega, ilma et neid rakendama kohustatud adressaadile oleks jäetud mingit kaalutlusõigust. Sellega seoses ei ole tähtis, et need sätted ei keela hagejal teostada käsitletud tehinguid väljaspool liitu. Nimelt ei ole vaidlust selles, et vaidlustatud aktide asjasse puutuvad sätted kehtestavad hagejale piiranguid liidu kapitaliturgudele juurdepääsul.
Samuti tuleb tagasi lükata nõukogu argument, et hageja õiguslikku olukorda ei ole otseselt puudutatud, kuna vaidlustatud aktidega kehtestatud meetmeid kohaldatakse üksnes liidus asutatud üksustele. Ehkki vaidlustatud aktides on esitatud keelud, mida kohaldatakse esmalt liidus asutatud krediidiasutustele ja muudele finantsasutustele, on nende keeldude eesmärk ja tagajärg mõjutada otseselt üksusi, nagu hageja, kelle majandustegevust piiratakse seetõttu, et nende suhtes kohaldatakse kõnealuseid meetmeid. On ilmne, et liidus asutatud asutused peavad neid meetmeid kohaldama, kuna liidu institutsioonide vastu võetud akte ei saa põhimõtteliselt väljaspool liidu territooriumi kohaldada. See ei tähenda siiski, et üksuseid, keda vaidlustatud aktid mõjutavad, ei puuduta nende suhtes kohaldatud piiravad meetmed otseselt. Nimelt asjaolu, et liidu ettevõtjatel keelatakse teostada teatud tüüpi tehinguid väljaspool liitu asutatud üksustega, võrdub sellega, et neil üksustel keelatakse teostada kõnealuseid tehinguid liidu ettevõtjatega. Pealegi tähendaks nõukogu teesiga nõustumine, et isegi individuaalse varade külmutamise korral ei ole need loetellu kantud isikud, kellele piiravaid meetmeid kohaldatakse, otseselt mõjutatud nendest meetmetest, kuna esmalt peavad neid kohaldama just liidu liikmesriigid ning nende pädevusalasse kuuluvad füüsilised ja juriidilised isikud.
Lisaks tugineb nõukogu sellega seoses asjatult kohtuasjale, milles tehti 6. septembri 2011. aasta kohtumäärus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
). Nimelt leidis Üldkohus selles asjas, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrus (EÜ) nr 1007/2009 hülgetoodetega kauplemise kohta (
ELT 2009, L 286, lk 36
) mõjutas üksnes nende hagejate õiguslikku olukorda, kes tegutsesid liidu hülgetoodete turul ja keda puudutas üldine keeld neid tooteid turustada, erinevalt nendest hagejatest, kelle tegevus ei olnud turustada neid tooteid või neid, mis kuulusid määruses nr 1007/2009 sätestatud erandi alla, kuna põhimõtteliselt on liidus lubatud turustada tooteid, mis on saadud inuittide ja muude põlisrahvaste kogukondade traditsioonilisel jahil ja elatuse saamiseks kütitud hüljestest (vt selle kohta 6. septembri 2011. aasta kohtumäärus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
, punkt
). Siinses asjas tuleb seevastu järeldada, et hageja tegutseb vaidlustatud aktide asjasse puutuvates sätetes käsitletud finantsteenuste turul, mitte aga mis tahes nende teenuste eelneval või järgneval turul, nagu väidab nõukogu. Nimelt vaidlustatud aktide tõttu on hagejal võimatu teostada teatud keelatud finantstehinguid liidus asutatud üksustega, ehkki tal oleks olnud õigus neid tehinguid teostada viidatud aktide puudumise korral.
Seetõttu tuleb järeldada, et vaidlustatud aktide asjasse puutuvad sätted puudutavad hagejat otseselt niivõrd, kui need teda puudutavad.
Ilma et oleks vaja analüüsida, kas vaidlustatud aktide asjasse puutuvad sätted vajavad rakendusmeetmeid või mitte, tuleb teiseks märkida, et isikliku puutumuse tingimus, mis on sätestatud ELTL artikli 263 neljanda lõigus teises olukorras, on samuti siinses asjas täidetud.
Nimelt tuleb sellega seoses meenutada, et mis tahes kandmine selliste isikute või üksuste loetellu, kellele kohaldatakse piiravaid meetmeid, annab sellele isikule või üksusele ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel, millele on viidatud ELTL artikli 275 teises lõigus, õiguse pöörduda liidu kohtusse, kuna tema suhtes on tegu üksikaktiga (vt selle kohta 28. novembri 2013. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
; 1. märtsi 2016. aasta kohtuotsus National Iranian Oil Company vs. nõukogu,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punkt
, ja 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna aga siinses asjas on hageja nime mainitud vaidlustatud otsuse I lisa loetelus ja vaidlustatud määruse III lisa loetelus nende üksuste hulgas, kellele kohaldatakse vaidlustatud aktide asjasse puutuvates sätetes ette nähtud piiravaid meetmeid, siis tuleb järeldada, et need meetmed puudutavad hagejat isiklikult.
Mis tahes muu lahendus rikuks ELTL artikli 263 ja artikli 275 teise lõigu sätteid ja oleks seetõttu vastuolus EL toimimise lepinguga kehtestatud kohtuliku kaitse süsteemiga ning harta artiklis 47 sätestatud õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile (vt selle kohta 16. juuli 2014. aasta kohtuotsus National Iranian Oil Company vs. nõukogu,
T‑578/12
, ei avaldata,
EU:T:2014:678
, punkt
).
Seetõttu tuleb järeldada, et hagejal on õigus nõuda vaidlustatud aktide asjasse puutuvate sätetega kehtestatud piiravate meetmete tühistamist teda puudutavas osas.
Sisulised küsimused
Esimene väide, mis käsitleb sisuliselt hindamisviga, mille nõukogu väidetavalt tegi, kandes hageja nime vaidlustatud aktide lisadesse
Esimeses väites märgib hageja, et nõukogu on teinud kaks sisulist faktiviga ning ühe ilmse hindamisvea ning tegutsenud
ultra vires
, kui ta järeldas, et hageja vastas vaidlustatud määruse artikli 5 lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele, mis võimaldas tema nime kanda vaidlustatud aktide lisadesse.
Esiteks väidab hageja, et ta ei kuulu Venemaa valitsuse omandisse ega kontrolli alla ja ta tegutseb puhtalt ärilisi eesmärke silmas pidades. Ta väidab, et seda olukorda ei muuda asjaolu, et tema suurim aktsionär on Venemaa Föderatsiooni Keskpank, kellele kuulub üle 50% hääleõigusega aktsiatest. Venemaa Föderatsiooni Keskpank tegutseb sõltumatult avalikust võimust, tema sõltumatu seisund on eelkõige sätestatud Venemaa konstitutsiooni artiklis 75.
Hageja leiab pealegi, et asjaolu, et ta „kuulub riigi omandisse või kontrolli alla“, tuleb tõlgendada nii, et see tähendab Venemaa valitsuse omandisse kuulumist või kontrolli all olemist. Mis tahes laiendav tõlgendus oleks vastuolus eelkõige piiravate meetmete kitsa tõlgendamise põhimõttega, võttes arvesse nende meetmete tagajärgi ja nendest põhjustatud sekkumist käsitletud üksuste põhiõigustesse.
Teiseks väidab hageja, et tema põhikirjast ilmneb selgelt, et tal ei ole konkreetset volitust edendada Venemaa majanduse konkurentsivõimet, selle mitmekesistamist ja investeeringute soodustamist. Kuna vaidlustatud määruse artikli 5 lõikes 1 toodud tingimused on kumulatiivsed ja kuna nõukogu ei tõendanud, et hagejal on viidatud volitus, siis eksis nõukogu ilmselgelt oma hinnangus, et hageja vastab esitatud tingimustele. Hageja rõhutab vaidlustatud määruse artikli 5 lõikes 1 esitatud kahe tingimuse kumulatiivsust. Ta leiab, et kui esinevad kahtlused vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 tõlgendamisel, peab Üldkohus tõlgendama sätteid tema suhtes kitsalt, kõrvaldades mis tahes kahtluse tema kasuks. Lisaks esitas hageja kohtuistungil tabeli, mis koosnes vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 erinevate keeleversioonide kogust, mis pidi tõendama, et mitmes keeleversioonis on konkreetse volituse nõue täiendav tingimus, mida kohaldatakse kõigile olulistele krediidiasutustele, kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga Vene riigi omandisse või kontrolli alla.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb nendele argumentidele vastu.
Esmalt tuleb järeldada, et hageja argumente tuleb mõista nii, et nendega viidatakse õigusnormi rikkumisele ja hindamisveale, mitte aga ilmsele hindamisveale.
Nimelt nõuab harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus samuti, et liidu kohus kontrolliks, kas piiravaid meetmeid vastu võtnud või kehtima jätnud otsus, mis puudutab asjaomast isikut või üksust isiklikult, põhineb arvestataval faktilisel alusel. See tähendab selle otsuse aluseks olevas põhjenduste ülevaates kirjeldatud väidetavate asjaolude kontrollimist, nii et kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjenduste abstraktse tõepärasuse hindamisega, vaid see käsitleb küsimust, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse selle otsuse argumenteerimiseks piisavaks, on tõendatud (18. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
).
Esiteks tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse artikli 5 lõike 1 punkt a peab silmas teatud asutusi, kellest üle 50% kuulub Vene „riigi“ omandisse või kontrolli alla, mitte aga Venemaa „valitsuse“ omandisse või kontrolli alla, nagu väidab hageja. Hageja pakutud kitsas tõlgendus piiraks vaidlustatud määruse kohaldamisala ja kirjutaks ümber vaidlustatud otsuses sätestatud algkriteeriumi, mistõttu ei saa sellega nõustuda.
Hageja ei eita, et temast üle 50% kuulub Venemaa Föderatsiooni Keskpanga omandisse. Lisaks ilmneb 10. juuli 2002. aasta föderaalseadusest nr 86-FZ Venemaa Föderatsiooni Keskpanga kohta, et see on föderaalne organ, mis kuulub riigi võimu alla (artikli 1 lõige 2), mille presidendi ja juhatuse nimetab ametisse Gosudarstvennaja Duma Federalnogo Sobranija Rossiiskoi Federatsii (Venemaa Föderatsiooni Föderaalassamblee Riigiduuma) Venemaa Föderatsiooni presidendi ettepanekul või temaga kokkuleppel (artikkel 5), et ta osaleb Venemaa Föderatsiooni valitsuse majanduspoliitika väljatöötamisel (artikkel 21), et ta esindab Venemaa Föderatsiooni huve eelkõige rahvusvahelistes rahandus- ja finantsorganisatsioonides (artikkel 51) ja et ta kannab föderaaleelarvesse üle 50% (alates 1. jaanuarist 2016 75%) oma aastakasumist.
Teiseks tuleb analüüsida, kas vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 punktis a mainitud „konkreetset volitust“ puudutav tingimus on mõiste „oluline krediidiasutus“ kõrval alternatiivne tingimus, nagu väidavad nõukogu ja komisjon, või kumuleeruv tingimus, nagu väidab hageja.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 punktis a, mis on pisut täpsem ja üksikasjalikum kui vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 punkt c, on sätestatud, et „[k]eelatud on selliste vabalt võõrandatavate väärtpaberite ja rahaturuinstrumentide otsene või kaudne ostmine või müümine, nendega seotud investeerimisteenuste osutamine, nende väljaandmisele kaasa aitamine ning mis tahes muu nendega kauplemine, mille lõpptähtaeg on üle 90 päeva ja mille on välja andnud pärast 1. augustit 2014 kuni 12. septembrini 2014, või mille lõpptähtaeg on üle 30 päeva ja mille on pärast 12. septembrit 2014 välja andnud […] Venemaal asutatud oluline krediidiasutus või muu oluline asutus, kellel on konkreetsed volitused edendada Venemaa majanduse konkurentsivõimet, selle mitmekesistamist ja investeeringute soodustamist ning kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga riigi omandisse või kontrolli alla, ning kes on loetletud III lisas“.
Vastab tõele, et vaidlustatud määruse erinevate keeleversioonide artikli 5 lõike 1 punkti a lugemisel võiks jätta mulje, et alternatiiv seisneb ühelt poolt „olulise krediidiasutuse“ ja teiselt poolt „muu olulise asutuse“ vahel ning et need kaks tüüpi asutust peavad igal juhul omama konkreetset volitust edendada Venemaa majanduse konkurentsivõimet, selle mitmekesistamist ja investeeringute soodustamist, nagu väidab hageja.
Lisaks ei võimalda vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 punkti a erinevad keeleversioonid niisama kinnitada nõukogu teesi, et tegelikkuses ei ole alternatiivi ühelt poolt „olulise krediidiasutuse“ ja teiselt poolt „muu oluli[se] asutus[e], kellel on konkreetsed volitused edendada Venemaa majanduse konkurentsivõimet, selle mitmekesistamist ja investeeringute soodustamist“ vahel. Lisaks, nagu nõukogu tunnistas kohtuistungil, on teatud keeleversioonid ebamäärased ja neid võib tõlgendada nii, nagu hageja pakkus, see tähendab, et sellega nõutakse ka oluliste krediidiasutuste puhul „konkreetse volituse“ olemasolu.
Siiski tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liidu õigusnorme tõlgendada ja kohaldada ühetaoliselt, arvestades liidu kõikides keeltes kehtivaid versioone. Kui liidu sätte keeleversioonides on erinevusi, tuleb vastavat sätet tõlgendada lähtuvalt selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärgist, mille osaks vastav säte on (vt 8. detsembri 2005. aasta kohtuotsus Jyske Finans,
C‑280/04
,
EU:C:2005:753
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; vt samuti selle kohta 21. novembri 1974. aasta kohtuotsus Moulijn vs. komisjon,
6/74
,
EU:C:1974:129
, punktid
ja
).
Kuna siinses asjas on vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 eesmärk vastavalt ELTL artiklile 215 võtta vastu vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 jõustamiseks vajalikud meetmed, tuleb esimesena viidatud sätte sõnastust tõlgendada viimati nimetatud sättest lähtudes, kui see on võimalik (vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
).
Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 punktis a on mainitud „Venemaal asutatud olulised krediidiasutused või finantseerimisasutused, kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga riigi omandisse või kontrolli alla, ning kes on loetletud I lisas“ (punkt 17 eespool). Seega esineb tõepoolest alternatiiv „oluliste krediidiasutuste“ ja „finantseerimisasutuste“ vahel, kusjuures viimaseid on täpsemalt määratletud vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 punktis a kui „muu oluline asutus, kellel on konkreetsed volitused edendada Venemaa majanduse konkurentsivõimet, selle mitmekesistamist ja investeeringute soodustamist“.
Seetõttu väidab hageja ekslikult, et „kõik olulised krediidiasutused“ peavad samuti omama „konkreetse[id] volitus[i] edendada Venemaa majanduse konkurentsivõimet, selle mitmekesistamist ja investeeringute soodustamist“ peale muude vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 punktis a kehtestatud tingimuste täitmise, et teda saaks kanda selle määruse III lisa loetellu.
Seetõttu võis nõukogu ilma õigusnormi rikkumata ja hindamisviga tegemata järeldada, et hageja oli „Venemaal asutatud oluline krediidiasutus […] ning kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga riigi omandisse või kontrolli alla“, mistõttu ta täidab vaidlustatud määruse artikli 5 lõikes 1 punktis a sätestatud tingimused, et teda saaks kanda selle määruse III lisa loetellu.
Järelikult tuleb esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide, mis käsitleb sisuliselt ELTL artikli 296 teises lõigus sätestatud põhjendamiskohustuse rikkumist
Teise väitega märgib hageja, et nõukogu ei esitanud asjakohast või piisavat põhjendust, et kanda teda vaidlustatud aktidele lisatud loeteludesse, rikkudes nii ELTL artikli 296 teist lõiku.
Hageja väidab esiteks, et ta ei saanud nõukogult kirja ega teavitust selle kohta, et ta on kantud vaidlustatud aktidele lisatud loeteludesse, ega ammugi põhjenduste kohta, mille alusel nõukogu soovis teda lisada neisse loeteludesse, koos neid põhjendusi kinnitavate tõenditega. Sellega seoses leiab hageja, et ei ole tähtis, et vaidlustatud aktide asjasse puutuvaid sätteid ei saa kvalifitseerida varade külmutamise meetmeteks, kuna need sätted kujutavad endast piiravaid meetmeid, mis mõjutavad negatiivselt füüsilisi ja juriidilisi isikuid, kelle vastu need on individuaalselt suunatud. Nõukogul oli seega kohustus esitada hagejale põhjendused, mis selgitavad tema kandmist vaidlustatud aktidele lisatud loeteludesse, ja kõnealuste meetmete avaldamine Euroopa Liidu Teatajas ei ole piisav.
Teiseks leiab hageja, et vaidlustatud aktidest on võimatu aru saada, mis alusel järeldas nõukogu, et tema puhul olid loetellu kandmise kriteeriumid täidetud, ja millistele faktidele ta selle tarvis tugines, samas kui tema nimi oli vaidlustatud aktide lisades mainitud ilma mingi selgituseta. Lisaks argument, et need sätted ise annavad nõutud põhjenduse, mis võimaldab hageja kanda vaidlustatud aktidele lisatud loeteludesse, on nõukogu poolt ringargument.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb nendele argumentidele vastu.
ELTL artikli 296 teises lõigus on kirjas, et „[õ]igusaktides esitatakse nende vastuvõtmise põhjused […]“. Pealegi, ELL artikli 6 lõige 1 omistab aluslepingutega võrreldes samaväärse õigusjõu hartale, mille artikli 41 lõike 2 punkti c kohaselt kätkeb õigus heale haldusele eeskätt „asutuste kohustust põhjendada oma otsuseid“.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad ELTL artikliga 296 ja harta artikli 41 lõike 2 punktiga c nõutavad põhjendused vastama vaidlustatud akti laadile ja selle vastuvõtmise kontekstile. Neist peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teostada kontrolli. Põhjendamisnõude hindamisel tuleb arvestada juhtumi asjaolusid (vt 14. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ei ole nõutav, et põhjendustes oleks täpselt ära toodud kõik asjakohased faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna seda, kas akti põhjendused vastavad ELTL artikli 296 ja harta artikli 41 lõike 2 punkti c nõuetele, tuleb hinnata mitte ainult akti sõnastust, vaid ka konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme silmas pidades. Esiteks on huve kahjustav akt seega piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud huvitatud isikule teadaolevas kontekstis, mis võimaldab tal tema suhtes võetud meetme ulatust mõista. Teiseks peab otsuse põhjenduste täpsuse aste olema proportsionaalne materiaalsete võimaluste ja tehniliste tingimuste või tähtajaga, millest kinni pidades see tuleb teha (vt 14. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab esiteks hageja argumenti, et vaidlustatud aktidest oleks pidanud individuaalselt teatama, siis tuleb märkida, et selline etteheide kuulub pigem kaitseõiguste rikkumist puudutava väite alla ning seda hinnatakse seetõttu kolmanda väite raames.
Mis puudutab teiseks nõukogul siinses asjas lasuva põhjendamiskohustuse ulatust, siis tuleb meenutada, et hageja taotleb vaidlustatud aktide tühistamist üksnes teda puudutavas osas, millega tema nimi on kantud nendele aktidele lisatud loeteludesse.
Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud aktide asjasse puutuvatest sätetest tulenevate piiravate meetmete eesmärk on määratletud viitega konkreetsetele üksustele, kuna nende sätetega keelatakse eelkõige erinevate finantstehingute teostamine selliste üksustega, kes on kantud vaidlustatud otsuse I lisasse ja vaidlustatud määruse III lisasse; nende hulgas on ka hageja. Tegu on seega hageja suhtes piiravate üksikmeetmetega (vt selle kohta analoogia alusel 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punktid
ja
).
Kohtupraktikas on täpsustatud, et piiravaid meetmeid kehtestava nõukogu õigusakti põhjendusest peab selguma mitte ainult selle meetme õiguslik alus, vaid tuleb määratleda ka spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, millest lähtudes nõukogu on oma kaalutlusõigust kasutades asunud seisukohale, et huvitatud isiku suhtes tuleb sellist meedet kohaldada (vt 3. juuli 2014. aasta kohtuotsus National Iranian Tanker Company vs. nõukogu,
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu tuleb tagasi lükata nõukogu argument, et siinses asjas ei ole kohaldatavad kohtupraktikast tulenevad kriteeriumid selliste aktide põhjendamiskohustuse kohta, millega kehtestatakse individuaalseid piiravaid meetmeid.
Siiski tuleb eespool punktis 93 toodud kohtupraktika kohaselt võtta arvesse konteksti, milles piiravad meetmed vastu võeti, ning kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme.
Siinses asjas tuleb esiteks meenutada, et kõik need meetmed kuuluvad hagejale teada olevasse konteksti, kus vaidlustatud aktide vastuvõtmisele eelnesid rahvusvahelised pinged, mida on meenutatud eespool punktides 2–12. Lisaks nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 1–8 ja vaidlustatud määruse põhjendusest 2, et vaidlustatud aktide väljakuulutatud eesmärk oli suurendada Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava tegevuse kulusid Venemaa Föderatsiooni jaoks ning toetada kriisi rahumeelset lahendamist. Vaidlusalustes aktides on seega kirjeldatud nende vastuvõtmise tinginud üldist olukorda ning üldisi eesmärke, mille saavutamiseks need aktid on mõeldud (28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
).
Teiseks tuleb meenutada, et vaidlustatud aktide asjasse puutuvate sätetega on liidu ettevõtjatel keelatud võlakirjade, aktsiate või sarnaste finantsinstrumentide otsene või kaudne ostmine või müümine, nendega seotud investeerimisteenuste otsene või kaudne osutamine, nende väljaandmisele otsene või kaudne kaasa aitamine ning mis tahes muu nendega kauplemine, mille lõpptähtaeg on üle 90 päeva ja mille on välja andnud pärast 1. augustit 2014 kuni 12. septembrini 2014, või mille lõpptähtaeg on üle 30 päeva ja mille on välja andnud pärast 12. septembrit 2014 juriidilised isikud, kes vastavad neis sätetes kehtestatud tingimustele, mille hulgas on tingimus, et neist üle 50% kuulub Vene riigi omandusse või kontrolli alla, ja kelle nimi on esitatud vaidlustatud otsuse I lisas ja vaidlustatud määruse III lisas (vt punktid 17 ja 19 eespool). Need lisad seevastu ei sisalda ühtegi konkreetset põhjendust iga loetellu kantud üksuse kohta.
Tuleb siiski järeldada, et „spetsiifilised ja konkreetsed põhjused“, millest lähtudes nõukogu oli oma kaalutlusõigust kasutades asunud seisukohale, et hageja suhtes tuleb kõnealuseid meetmeid kohaldada, eespool punktis 97 esitatud kohtupraktika tähenduses, vastavad siinses asjas vaidlustatud aktide asjaomastes sätetes kehtestatud kriteeriumidele.
Nimelt valiti hageja välja pelgalt seetõttu, et ta vastas spetsiifilistele ja konkreetsetele tingimustele, mis olid sätestatud vaidlustatud aktide asjasse puutuvates sätetes.
Sellega seoses tuleb märkida, et samade kaalutluste kasutamine, et võtta vastu piiravad meetmed mitme isiku vastu, ei välista, et need kaalutlused annavad piisavalt spetsiifilise põhjenduse iga konkreetse isiku kohta (vt selle kohta ja analoogia alusel 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Ezz jt vs. nõukogu,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
).
Lisaks nähtub toimiku materjalidest, et vastuses hageja 22. oktoobri 2014. aasta kirjale täpsustas nõukogu 9. detsembri 2014. aasta kirjas, et tema nimi kanti vaidlustatud aktidele lisatud loeteludesse just seetõttu, et ta on Venemaal asutatud oluline krediidiasutus, kellest üle 50% kuulub Venemaa Föderatsiooni Keskpangale.
Sellist täiendavat põhjendust ei saa lugeda hilinemisega esitatuks, kuna sellega üksnes täiendatakse põhjendust, mis oli juba esitatud nende asjaolude põhjal, mis olid hagejale vaidlustatud aktide vastuvõtmise hetkel teada (vt selle kohta 22. aprilli 2015. aasta kohtuotsus Tomana jt vs. nõukogu ja komisjon,
T‑190/12
,
EU:T:2015:222
, punkt
). Neil asjaoludel – nõustudes, et üksikasjalikumad põhjendused oleks olnud eelistatud – võimaldasid esitatud põhjendused hagejal piisavalt täpselt aru saada, miks teda puudutavad piiravad meetmed olid õigustatud, ja neid vaidlustada. Samuti võimaldab see põhjendus Üldkohtul teostada vaidlustatud aktide seaduslikkuse kontrolli (vt selle kohta 8. septembri 2015. aasta kohtuotsus Ministry of Energy of Iran vs. nõukogu,
T‑564/12
,
EU:T:2015:599
, punktid
ja
).
Neid kaalutlusi arvestades tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide, mis käsitleb sisuliselt seda, et on rikutud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele
Kolmandas väites viitab hageja oma kaitseõiguste ja kohtuliku kaitse õiguse rikkumisele, arvestades esiteks seda, et ta ei saanud kirja, millega oleks teatatud tema nime kandmisest vaidlustatud aktide loeteludesse, ja teiseks seda, et nõukogu ei esitanud ühtegi tõendit, et kinnitada põhjendusi, millega ta õigustas seda kannet. Niisiis edastas nõukogu dokumendid hageja nime loeteludesse kandmise otsuse kohta, mis ei andnud mingitki faktilist alust sellele otsusele.
Nõukogu vaidleb nendele argumentidele vastu ja leiab, et kuna vaidlustatud aktid ei ole „suunatud“ piiravad meetmed ega puuduta hagejat otseselt ja isiklikult, ei pidanud ta hagejat individuaalselt teavitama. Hageja ei tõendanud pealegi, kuidas individuaalse teavitamise puudumine kahjustas siinses asjas tema kaitseõigusi. Nõukogu väidab ühtlasi, et tal ei ole kohustust lubada omal algatusel ja spontaanselt üksusel, kes on kantud loetellu, tutvuda dokumentidega, mis asuvad teda puudutavas toimikus. Ta vastas siiski 9. detsembril 2014 hageja taotlusele ja edastas talle tõendid ja dokumendid vaidlustatud otsuse kohta, mis asuvad toimikus.
Tuleb meenutada, et kaitseõiguste ja kohtuliku kaitse õiguse järgimine on põhiõigused, mis on lahutamatu osa liidu õiguskorrast ja mida silmas pidades peavad liidu kohtud tagama põhimõtteliselt täieliku kontrolli kõigi liidu õigusaktide seaduslikkuse üle (vt selle kohta 24. mai 2016. aasta kohtuotsus Good Luck Shipping vs. nõukogu,
T‑423/13 ja T‑64/14
,
EU:T:2016:308
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Kaitseõiguste tagamine, mis on otsesõnu sätestatud harta artikli 41 lõike 2 punktis a, tähendab piiravate meetmete vastuvõtmisele eelnenud menetluse käigus õigust olla ära kuulatud ja õigust tutvuda toimikuga, võttes arvesse konfidentsiaalsusega seotud legitiimseid huve (28. novembri 2013. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Fulmen ja Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punkt
, ning 15. juuni 2017. aasta kohtuotsus Kiselev vs. nõukogu,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Harta artiklis 47 sätestatud õigus tõhusale kohtulikule kaitsele nõuab, et puudutatud isik saaks tutvuda tema suhtes tehtud otsuse põhjendustega, lugedes kas otsust ennast või saades oma sellekohase taotluse põhjal teada selle põhjendused, kusjuures pädev kohus võib asjaomaselt ametiasutuselt nõuda kõnealuste põhjenduste teatavakstegemist, et võimaldada puudutatud isikul kaitsta oma õigusi parimates võimalikes tingimustes ja otsustada täielikult informeerituna, kas on tarvis pöörduda pädevasse kohtusse, ning võimaldada kohtul täiel määral kontrollida käsitletava otsuse seaduslikkust (vt 24. mai 2016. aasta kohtuotsus Good Luck Shipping vs. nõukogu,
T‑423/13 ja T‑64/14
,
EU:T:2016:308
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selle teavitamise käigus peab liidu pädev asutus võimaldama sellel isikul esitada tõhusalt oma seisukoht tema vastu kasutatud põhjenduste kohta (18. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
).
Nende põhimõtete alusel tuleb hageja argumente analüüsida.
Esmalt tuleb lükata tagasi nõukogu argument, et piiravaid meetmeid puudutav kohtupraktika ei ole siinses asjas kohaldatav, kuna tegu on üldkohaldatavate meetmetega, mitte aga suunatud piiravate meetmetega. Nimelt tuleneb Üldkohtu pädevus vaidlustatud otsuse üle sellest, et käesolev hagi puudutab ELTL artikli 275 teise lõigu alusel füüsilistele või juriidilistele isikutele kehtestatud piiravate meetmete seaduslikkuse kontrolli, nagu Euroopa Kohus ka leidis kohtuasjas, milles tehti 28. märtsi 2017. aasta otsus Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
).
Mis puudutab esiteks hageja argumenti, et nõukogu oleks pidanud teda individuaalselt teavitama vaidlustatud aktidest, kuna nendes olid ette nähtud piiravad meetmed tema vastu, tuleb siiski märkida, et ehkki vaidlustatud aktide otse edastamata jätmine mõjutab kuupäeva, millest hakkab kulgema hagi esitamise tähtaeg, ei õigusta see iseenesest kõnealuste aktide tühistamist. Hageja ei esita aga argumente, mis tõendaksid, et käesoleval juhul tõi nende aktide otse edastamata jätmine kaasa tema õiguste rikkumise, mis annaks alust nende aktide tühistamiseks hagejat puudutavas osas (vaata selle kohta 5. novembri 2014. aasta kohtuotsus Mayaleh vs. nõukogu,
T‑307/12 ja T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab teiseks seda, et nõukogu jättis väidetavalt edastamata tõendid, millel põhineb hageja nime kandmine vaidlustatud aktide loeteludesse, siis tuleb eraldi hinnata esialgseid akte, millega hageja nimi kanti esimest korda nende üksuste loetellu, kelle suhtes piiravaid meetmeid kohaldati (edaspidi „esialgsed aktid“), ja hilisemaid akte, millega seda kannet kinnitati ja millega tema nimi nimetatud loeteludesse jäeti.
Mis puudutab esiteks esialgseid akte, tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole nõukogu kohustatud esialgse rahaliste vahendite külmutamise otsuse puhul eelnevalt teavitama asjaomaseid isikuid või üksusi põhjustest, millele see institutsioon kavatseb tugineda sellise isiku või üksuse kandmisel asjaomasesse loetellu. Selleks et niisuguse meetme tõhusust mitte ohtu seada, peab sellel nimelt juba oma laadilt olema üllatav mõju ja see peab olema viivitamatult kohaldatav. Sellisel juhul on üldjuhul piisav, kui institutsioon teavitab asjaomast isikut või üksust põhjendustest ning annab õiguse ärakuulamiseks otsuse vastuvõtmisega samal ajal või vahetult pärast seda (21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, punkt
).
Kui nõukogult kohtuistungil selle kohta küsiti, väitis ta, et eespool punktis 118 viidatud kohtupraktikat ei saa siinses asjas kohaldada, kuna kõnealused piiravad meetmed puudutasid liidu kapitaliturule juurdepääsu piiranguid, mis olid üldkohaldatavad, mitte aga ranges mõttes individuaalseid varade külmutamise meetmeid. Teise võimalusena leiab nõukogu, et isegi kui seda kohtupraktikat saaks siinses asjas kohaldada, ei olnud mingit kohustust kuulata hageja ära enne esialgsete aktide vastuvõtmist ega edastada talle tema suhtes arvesse võetud tõendid juba selles faasis.
Sellise tõlgendusega ei saa nõustuda.
Nimelt tuleb meenutada, et põhiõigus sellele, et piirava meetme võtmisele eelneva menetluse ajal järgitakse kaitseõigusi, tuleneb vahetult harta artikli 41 lõike 2 punktist a (vt punkt 111 eespool).
Kuna vaidlustatud aktide asjasse puutuvate sätetega hagejale kehtestatud meetmed on tema suhtes piiravad üksikmeetmed (vt punkt 96 eespool) ja kuna puudus tõendatud vajadus anda neile meetmetele nende tõhususe tagamiseks üllatusmoment, oleks nõukogu pidanud edastama põhjendused nende meetmete kohaldamise kohta hagejale enne vaidlustatud aktide vastuvõtmist.
Tuleb siiski meenutada, et siinses asjas põhjendused, mille alusel nõukogu kehtestas hageja suhtes piiravad meetmed ja mis on esitatud vaidlustatud aktide asjasse puutuvates sätetes endis, seisnevad selles, et hageja on Venemaal asutatud krediidiasutus, kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga riigi omandisse või kontrolli alla.
Hageja ei ole aga selgitanud, mis ulatuses nõukogu poolt eelnev teavitamata jätmine toimiku teatud materjalidest, mis puudutavad neid põhjendusi, oleks mõjutanud tema kaitseõigusi nii, et see toob kaasa esialgsete aktide tühistamise.
Nimelt tuleb meenutada, et selleks, et kaitseõiguste rikkumine tooks kaasa akti tühistamise, on nõutav, et selle rikkumise puudumisel oleks menetluse tulemus olnud teistsugune (vt selle kohta 18. septembri 2014. aasta kohtuotsus Georgias jt vs. nõukogu ja komisjon,
T‑168/12
,
EU:T:2014:781
, punkt
, ning 15. juuni 2017. aasta kohtuotsus Kiselev vs. nõukogu,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, punkt
).
Siinses asjas ei ole hageja selgitanud, milliseid argumente või asjaolusid oleks ta saanud esitada, kui ta oleks kõnealused dokumendid varem saanud, ning ei ole ka tõendanud, et need argumendid või asjaolud oleks võinud viia tema juhtumis erineva tulemuseni. Nimelt ei saa hageja kehtivalt väita, et ta ei olnud esialgsete aktide vastuvõtmise hetkel teadlik, et ta on Venemaal asutatud krediidiasutus, kellest üle 50% kuulub riigi omandisse või kontrolli alla. Pealegi, ehkki hageja vaidlustas oma esimese väite raames selle, et ta vastas vaidlustatud aktide asjasse puutuvates sätetes kehtestatud kriteeriumidele, ei selgitanud ta seda, kuidas nendest kriteeriumidest eelnev teatamata jätmine võis mõjutada tema kaitseõigusi siinses asjas. Seega ei saa käesolev väide viia esialgsete aktide tühistamiseni.
Mis puudutab teiseks järjestikuseid akte, millega piiravad meetmed jäeti hageja suhtes kehtima, siis on kohtupraktikas täpsustatud, et nõukogu peab uue otsuse vastuvõtmisel, millega isiku või üksuse nimi jäetakse nende isikute või üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, järgima selle isiku või üksuse õigust saada teada tema vastu esitatud tõendid ja õigust olla ära kuulatud, kui ta tugineb tema suhtes uutele asjaoludele ehk asjaoludele, mida ei olnud mainitud tema esmases loetellu kandmise otsuses (vt selle kohta 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, punkt
, ning 18. juuni 2015. aasta kohtuotsus Ipatau vs. nõukogu,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siinses asjas on aga kriteeriumid, mille alusel hageja nimi säilitati vaidlustatud aktidele lisatud loeteludes, esitatud algusest peale vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 punktis a ja vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 1 punktis a. Hageja kanti vaidlustatud otsuse I lisasse ja vaidlustatud määruse III lisasse nimelt seetõttu, et ta on Venemaal asutatud oluline krediidiasutus, kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga riigi omandisse või kontrolli alla. Need asjaolud olid hagejale hästi teada ning neid ei saa niisiis lugeda uuteks asjaoludeks eespool viidatud kohtupraktika tähenduses.
Lõpuks tuleb meeles pidada, et kui on teatavaks tehtud piisavalt täpsed andmed, mis võimaldavad puudutatud isikul esitada tõhusalt oma seisukoha talle nõukogu poolt süüks pandavate asjaolude kohta, ei pane kaitseõiguste tagamise põhimõte sellele institutsioonile kohustust anda spontaanselt luba tutvuda tema toimikus sisalduvate dokumentidega. Nõukogu on kohustatud andma loa tutvuda kõigi asjaomast meedet käsitlevate mittekonfidentsiaalsete haldusdokumentidega üksnes juhul, kui puudutatud isik seda taotleb (vt 14. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Bank Melli Iran vs. nõukogu,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siinses asjas tuleb märkida, et nõukogu on seda kohustust järginud ja vastanud hageja 22. oktoobri 2014. aasta taotlusele saada teavet 9. detsembri 2014. aasta kirjaga. Selle raames andis nõukogu loa tutvuda tema valduses olevate dokumentidega, mis puudutas tema otsust kehtestada hageja suhtes piiravaid meetmeid.
Seetõttu tuleb järeldada, et nendest asjaoludest teavitamine leidis aset mõistliku aja jooksul ja oli piisav, et hageja saaks oma õigustele tõhusalt tugineda ja nõuda oma kaitseõiguste järgimist.
Seetõttu tuleb hageja teine etteheide ja järelikult kolmas väide tervikuna tagasi lükata.
Neljas väide, mis käsitleb sisuliselt hageja põhiõiguste, eelkõige omandiõiguse, õiguse tegeleda majandustegevusega ja õiguse oma maine kaitsele rikkumist
Neljanda väite raames märgib hageja, et nõukogu otsus võtta vastu kõnealused piiravad meetmed rikub põhjendamatult ja ebaproportsionaalselt tema põhiõigusi, eelkõige tema omandiõigust, õigust majandustegevusega tegeleda ja õigust oma maine kaitsele, mis tulenevad harta artiklitest 16 ja 17 ning Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonile lisatud I protokolli artiklist 1.
Esiteks leiab hageja, et tema nime kandmine vaidlustatud aktide loeteludesse on seaduslikku eesmärki arvestades ebaproportsionaalne. Tema lisamine nende aktide loeteludesse ei toimunud seaduslikul eesmärgil, milleks võeti vastu piiravad meetmed seoses Venemaa Föderatsiooni tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas. Lisaks ei väidetud, et ta rahastas protsessi, millega töötati välja poliitikaid või otsuseid seoses selle tegevusega, või et ta mängis mingit rolli selles protsessis. Hageja väidab isegi, et ta toetab Ukraina majandust, kuna ta tõi oma Ukrainas asuvatele klientidele täiendavat kapitali ja likviidset vara. Vaidlustatud akte tuleb tõlgendada kui soovi avaldada survet Venemaa Föderatsiooni tegevusele, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas, mitte aga kui soovi avaldada laiemat survet ettevõtjatele või kodanikele, kellel puudub seos Ukraina olukorraga. Hageja leiab seega, et seos vaidlustatud aktides nimetatud isikute või üksuste ning Venemaa valitsuse tegevuse vahel Ukrainas peaks olema määrav, et lisada nende isikute ja üksuste nimi kõnealustesse aktidesse.
Teiseks väidab hageja, et tema nime lisamine vaidlustatud aktide loeteludesse toob kaasa rahalise kahjumi ja suure kahju. Tema maine riive on talle kahjustav, kuid toob kaasa ühtlasi usalduse puudumise ja negatiivsed mõjud tervele kontsernile ja kaubamärgile.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb nendele argumentidele vastu.
Esiteks tuleb märkida, et harta artiklis 16 on märgitud, et „[e]ttevõtlusvabadust tunnustatakse liidu õiguse ning siseriiklike õigusaktide ja tavade kohaselt“.
Teiseks on harta artikli 17 lõikes 1 sätestatud järgmist:
„Igaühel on õigus vallata, kasutada, käsutada ja pärandada oma seaduslikul teel saadud omandit. Kelleltki ei tohi tema omandit ära võtta muidu kui üldistes huvides ja seaduses ettenähtud juhtudel ja tingimustel ning õigeaegse ja õiglase hüvituse eest. Omandi kasutamist võib reguleerida seadusega niivõrd, kui see on vajalik üldistes huvides.“
Vastab tõele, et sellised piiravad meetmed nagu siinses asjas piiravad vaieldamatult õigusi, mis hagejale on antud harta artiklite 16 ja 17 alusel (vt selle kohta ja analoogia alusel 22. septembri 2016. aasta kohtuotsus NIOC jt vs. nõukogu,
C‑595/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:721
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siiski ei ole hageja viidatud põhiõigused absoluutsed õigused ja neid võib järelikult piirata harta artikli 52 lõikes 1 esitatud tingimustel (vt selle kohta 28. novembri 2013. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
, ning 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Ezz jt vs. nõukogu,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seoses sellega olgu meenutatud, et harta artikli 52 lõige 1 näeb esiteks ette, et „[h]artaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist tohib piirata ainult seadusega ning arvestades nimetatud õiguste ja vabaduste olemust“, ja teiseks, et „[p]roportsionaalsuse põhimõtte kohaselt võib piiranguid seada üksnes juhul, kui need on vajalikud ning vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi“.
Niisiis peab kõnealuste põhiõiguste kasutamise piirang vastama kolmele tingimusele, et olla kooskõlas liidu õigusega. Esiteks peab piirang olema ette nähtud seadusega. Teisisõnu peab asjaomasel meetmel olema seaduslik alus. Teiseks peab piirang vastama liidu tunnustatud üldist huvi pakkuvale eesmärgile. Kolmandaks ei tohi piirang olla ülemäärane. Ühelt poolt peab piirang olema taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik ning sellega proportsionaalne. Teiselt poolt ei tohi riivata õiguse või vabaduse „põhiolemust“, see tähendab selle sisu (vt 30. novembri 2016. aasta kohtuotsus Rotenberg vs. nõukogu,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb tõdeda, et käesolevas asjas on need kolm nõuet täidetud.
Esiteks on kõnealused piiravad meetmed „seadusega“ ette nähtud, kuna need on sätestatud aktides, mis on üldkohaldatavad, millel on selge õiguslik alus liidu õiguses ja piisav põhjendus (vt punktid 91–107 eespool).
Teiseks nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 1–8 ja vaidlustatud määruse põhjendusest 2, et nende aktide väljakuulutatud eesmärk oli suurendada Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava tegevuse kulusid Venemaa Föderatsiooni jaoks ning toetada kriisi rahumeelset lahendamist. Selline eesmärk on kooskõlas rahu ja rahvusvahelise julgeoleku tagamise eesmärgiga vastavalt ELL artiklis 21 sõnastatud liidu välistegevuse eesmärkidele (28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
).
Kolmandaks, proportsionaalsuse põhimõttega seoses olgu meenutatud, et see on liidu õiguse üldpõhimõte, mis nõuab, et liidu institutsioonide aktid ei ületaks selle piire, mis on asjaomaste õigusnormidega taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik. Juhul kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ning tekitatud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega (vt 30. novembri 2016. aasta kohtuotsus Rotenberg vs. nõukogu,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtupraktikas on seoses proportsionaalsuse põhimõtte järgimise kohtuliku kontrolliga täpsustatud, et liidu seadusandjal on ulatuslik kaalutlusõigus valdkondades, mis eeldavad viimaselt poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning milles ta peab andma keerulisi hinnanguid. Järelikult võib nendes valdkondades võetud meedet pidada ebaseaduslikuks ainult siis, kui see on pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu (vt 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks leiab hageja, et vaidlustatud aktide alusel talle kehtestatud piiravad meetmed ei võimalda saavutada nende aktidega taotletud eesmärke avaldada survet Venemaa valitsusele, piirates nõukogu tuvastatud Vene riigile kuuluvate pankade juurdepääsu kapitaliturgudele, kuna temal ei ole mingit rolli Venemaa Föderatsiooni tegevuses, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas.
Siiski ei ole mingit tähtsust asjaolul, et hagejal ei olnud mingit rolli Venemaa Föderatsiooni tegevuses, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas, kuna talle ei määratud piiravaid meetmeid mitte sellel põhjusel, vaid seetõttu, et ta on Venemaal asutatud oluline krediidiasutus, kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga riigi omandisse või kontrolli alla.
Lisaks vastab tõele, et piiravatel meetmetel on nende olemusest tulenevalt tagajärjed, mis mõjutavad omandiõigusi ja kutsetegevusega tegelemise vabadust, tekitades nii kahju isikutele, kes ei ole sugugi kõnealuste meetmete võtmise põhjustanud olukorra eest vastutavad. Seda enam on piiravatel meetmetel selline mõju üksustele, kellele need on suunatud (vt 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siiski tuleb märkida, et vaidlustatud aktidega taotletud eesmärgid, see tähendab Ukraina territoriaalse terviklikkuse, suveräänsuse ja sõltumatuse kaitse ning selles riigis kriisi rahumeelse lahendamise toetamine, mis moodustavad osa suuremast eesmärgist säilitada rahu ja rahvusvaheline julgeolek kooskõlas ELL artiklis 21 ette nähtud liidu välistegevuse eesmärkidega, on sellised, mis õigustavad teatud ettevõtjatele, kes ei ole sugugi vastutavad sanktsioonide vastuvõtmiseni viinud olukorra eest, põhjustatavaid negatiivseid tagajärgi, isegi kui need on märkimisväärsed (vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punktid
ja
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks, vastupidi hageja väidetule esineb kõnealuste piiravate meetmete ja nõukogu poolt nende vastuvõtmisel taotletud eesmärgi vahel mõistlik seos. Kuna see eesmärk seisneb eeskätt Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava tegevuse kulude suurendamises Venemaa Föderatsiooni jaoks, on lähenemisviis, mis seisneb keskendumises Vene riigile kuuluvatele pankadele, selle eesmärgiga vastavuses ning seda ei saa igal juhul pidada ilmselgelt sobimatuks taotletava eesmärgi saavutamiseks (vt selle kohta analoogia alusel 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
).
Nimelt võis nõukogu õiguspäraselt hinnata, et hageja juurdepääsu piiramine liidu kapitaliturule võib aidata saavutada eesmärki suurendada Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava tegevuse kulusid Venemaa Föderatsiooni jaoks ning toetada kriisi rahumeelset lahendamist (vt punkt 15 eespool). Sellega seoses, kuna hageja väidab, et kõnealuste piiravate meetmete järgselt tekkis tal kahjum ja jätkuv kahju, näitab see, et kõnealused meetmed võimaldavad nende eesmärki saavutada, kuna finantsraskuste korral peavad tema aktsionärid ja viimases astmes Vene riik teda päästma.
Seetõttu võis nõukogu õiguspäraselt hinnata, et selle eesmärgi saavutamiseks peab ta meetmed suunama Venemaal asutatud olulistele krediidiasutustele või finantseerimisasutustele, kellest üle 50% kuulub 1. augusti 2014. aasta seisuga riigi omandisse või kontrolli alla.
Kolmandaks tuleb märkida, et nõukogu siinses asjas võetud meetmed seisnevad suunatud majandussanktsioonides, mida ei saa lugeda majandus- ja finantssuhete täielikuks katkestamiseks kolmanda riigiga, ehkki nõukogul on selline pädevus ELTL artikli 215 alusel.
Neil asjaoludel ja pidades eelkõige silmas Ukraina kriisi ajel nõukogu võetud piiravate meetmete järkjärgulist karmistumist, ei saa hageja ettevõtlusvabaduse ja omandiõiguse riivet ebaproportsionaalseks pidada (vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
).
Mis puudutab lõpuks hageja viidatud õigust mainele, siis tuleb esiteks märkida, et maine riive sellise isiku puhul, kelle suhtes on võetud piiravad meetmed õigustuste alusel, mis neid meetmeid põhjendavad, ei saa iseenesest olla selle isiku omandiõiguse ja ettevõtlusvabaduse ebaproportsionaalne kahjustamine. Niisiis, kuna puudub täpsustus hageja väidetud maine kahjustamiste ja eespool viidatud põhiõiguste kahjustamiste seose kohta, mis on käesoleva väite ese, on see argument tulemusetu. Teiseks ja igal juhul tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole õigus maine kaitsele, nagu ka omandiõigus ja ettevõtlusvabadus, absoluutne õigus ning selle teostamisele võib kehtestada piiranguid, mis on õigustatud liidu taotletavate üldise huvi eesmärkidega. Kõnealuste piiravate meetmetega taotletavate eesmärkide olulisus õigustab niisiis asjaomaste isikute või üksuste mainele põhjustatavaid negatiivseid tagajärgi, isegi kui need on märkimisväärsed (vt 30. juuni 2016. aasta kohtuotsus Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punktid
ja
ja seal viidatud kohtupraktika).
Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb neljas väide tagasi lükata.
Vaidlustatud otsuse artikli 1 ja vaidlustatud määruse artikli 5 õigusvastasuse väide
Hageja palub Üldkohtul tuvastada ELTL artikli 277 alusel vaidlustatud otsuse artikli 1 ja vaidlustatud määruse artikli 5 õigusvastasuse.
Hageja väidab, et nõukogu saab lisada üksnes asjaomasele meetmele sobilikke ja sellega proportsionaalseid loetellu kandmise kriteeriume. Hageja leiab, et siinses asjas nõukogu ei tõendanud, kuidas võõrandatavaid väärtpabereid ja rahaturuinstrumente puudutavate keeldude kehtestamine asutustele, keda vaidlustatud aktidega käsitletakse, on põhjendatud nende aktide eesmärke silmas pidades, või ammugi, mil viisil on see proportsionaalne nende eesmärkide saavutamiseks.
Nõukogu, keda toetab komisjon, leiab, et õigusvastasuse väide tuleb tunnistada vastuvõetamatuks või igal juhul põhjendamatuks.
Tuleb märkida, et sellise väite põhjenduseks esitatud argumendid, mis puudutavad kõnealuste piiravate meetmete ebasobivust ja ebaproportsionaalsust, on identsed või kattuvad suures osas nendega, mida on juba analüüsitud eespool neljanda väite raames.
Seetõttu, ilma et oleks vaja hinnata selle väite vastuvõetavust, tuleb tingimata viidata eespool punktides 146–157 esitatud kaalutlustele ja lükata hageja esitatud õigusvastasuse väide samadel põhjustel tagasi.
Seetõttu tuleb tagasi lükata õigusvastasuse väide ja jätta hagi tervikuna rahuldamata, ilma et oleks vaja seisukohta võtta hagi muutmise nõuete kohta.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, jäetakse kohtukulud vastavalt nõukogu nõuetele hageja kanda.
Kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud. Seetõttu kannab komisjon oma kohtukulud ise.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kuues koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Sberbank of Russia OAO kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.

3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.

Berardis
Spielmann
Csehi
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. septembril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.