CELEX: 62017TJ0055
Verejná služba
Zmluvní zamestnanci
Prijímanie do zamestnania
Interné výberové konanie
Vytvorenie rezervného zoznamu na prijímanie asistentov do zamestnania
Podmienka pripustenia týkajúca sa odpracovanej doby v službe v rámci Komisie
Nepripustenie k účasti na skúškach výberového konania

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 16. januára 2013 žalobca, pán John Morrison Healy, vstúpil do služby Európskej komisie ako zmluvný zamestnanec so zaradením do platového stupňa 1 platovej triedy 11 funkčnej skupiny III (GF III).
Dňa 9. februára 2016 uverejnila Komisia oznámenie o internom výberovom konaní založenom na skúškach s cieľom vytvorenia rezervného zoznamu na prijatie sekretárov/administratívnych pracovníkov v platovej triede 2 (AST/SC 2), asistentov v platovej triede 2 (AST 2) a administrátorov v platovej triede 6 (AD 6) do zamestnania (ďalej len „oznámenie o výberovom konaní“). Tieto tri výberové konania boli označené takto: COM/01/AST‑SC/16 (AST/SC 2) – Sekretári/administratívni pracovníci, COM/02/AST/16 (AST 2) – Asistenti, a COM/03/AD/16 (AD 6) – Administrátori.
Pokiaľ ide o administratívne postavenie uchádzačov, v článku 2.1 oznámenia o výberovom konaní hlavy III s názvom „Spôsobilosť“ sa najmä uvádzalo:
„[Musíte] mať odpracovaných najmenej 42 mesiacov služby, ktoré nemusia nevyhnutne nasledovať po sebe, ako úradník, dočasný zamestnanec alebo zmluvný zamestnanec v Komisii; obdobia činnosti odpracované v agentúrach alebo iných inštitúciách sa nezohľadňujú; obdobia činnosti odpracované v Komisii ako pracovník na dočasnú dobu, pomocný zamestnanec, miestny zamestnanec alebo vyslaný národný expert (VNE) sa takisto nezohľadňujú.“
Pokiaľ ide o diplom a požadovanú odbornú prax, v článku 2.3 tej istej hlavy oznámenia o výberovom konaní sa uvádzalo:
„[Musíte mať] vysokoškolské vzdelanie osvedčené diplomom, alebo stredoškolské vzdelanie osvedčené diplomom umožňujúcim prístup k vysokoškolskému vzdelaniu a najmenej trojročnú vhodnú odbornú prax, alebo odborné vzdelávanie alebo odbornú prax na rovnocennej úrovni.“
V zmysle článku 2 oznámenia o výberovom konaní museli byť splnené všetky podmienky spôsobilosti.
Žalobca podal k bližšie neurčenému dňu kandidatúru do interného výberového konania COM/02/AST/16 (AST 2).
Dňa 9. marca 2016, teda v posledný deň na účely prihlásenia sa do výberového konania, žalobca preukázal 38 odpracovaných mesiacov služby v Komisii ako zmluvný zamestnanec funkčnej skupiny III.
Dňa 11. apríla 2016 komisia interného výberového konania COM/02/AST/16 (AST 2) žalobcovi oznámila svoje rozhodnutie o zamietnutí jeho kandidatúry (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) z dôvodu, že nespĺňal podmienku stanovenú v oznámení o výberovom konaní vyžadujúcu mať odpracovaných najmenej 42 mesiacov služby v Komisii (ďalej len „sporná podmienka“).
Dňa 11. júla 2016 podal žalobca sťažnosť proti napadnutému rozhodnutiu.
Rozhodnutím z 19. októbra 2016, ktoré bolo žalobcovi oznámené v ten istý deň, menovací orgán (ďalej len „MO“) jeho sťažnosť zamietol.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobca návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 30. januára 2017 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Žalobca, ktorému položil otázku v tejto súvislosti tajomník Všeobecného súdu, sa listom z 23. februára 2017 vyjadril v prospech spojenia prejednávanej veci s vecami T‑73/17, RS/Komisia, a T‑79/17, Schoonjans/Komisia na spoločné konanie na účely ústnej časti konania.
Dňa 3. apríla 2017 Komisia predložila svoje vyjadrenie k žalobe.
Listom z 18. mája 2017 žalobca uviedol, že sa vzdáva svojho práva predložiť repliku.
Listom z 30. mája 2017 žalobca požiadal o nariadenie pojednávania.
Rozhodnutím zo 14. novembra 2017 predseda deviatej komory Všeobecného súdu rozhodol, že prejednávanú vec nespojí s vecami T‑73/17, RS/Komisia, a T‑79/17, Schoonjans/Komisia.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní z 18. januára 2018.
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
uložil žalobcovi povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca uvádza na podporu svojej žaloby jeden žalobný dôvod vychádzajúci v podstate z námietky nezákonnosti založenej na tom, že sporná podmienka, na ktorej sa zakladá napadnuté rozhodnutie, je v rozpore s kogentnými ustanoveniami článku 27 prvého odseku Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“). MO tým, že vyžadoval, aby uchádzači mali odpracovanú dobu v službe Komisie v dĺžke 42 mesiacov, neproporcionálne obmedzil prístup k internému výberovému konaniu COM/02/AST/16 (AST 2).
Podľa žalobcu článok 27 služobného poriadku naopak stanovuje, aby MO vykonával postupy prijímania do zamestnania na čo najširšom možnom základe, pričom akékoľvek obmedzenie počtu osôb, ktoré sa môžu zúčastniť na internom výberovom konaní, musí byť odôvodnené vzhľadom na požiadavky týkajúce sa pracovných miest, ktoré sa majú obsadiť a všeobecnejšie vzhľadom na záujem služby.
Požiadavka mať odpracovanú dobu v rámci Komisie v dĺžke 42 mesiacov nemôže byť odôvodnená záujmom služby. Tento cieľ nemožno okrem toho sledovať systematicky, lebo pod hlavou III, nazvanou „Spôsobilosť“, článok 2.3 oznámenia o výberovom konaní stanovoval, že uchádzači musia mať odbornú prax v dĺžke najmenej 36 mesiacov.
Navyše odpracovaná doba v službe v dĺžke 42 mesiacov nemôže byť podľa žalobcu automaticky považovaná za relevantnejšiu ako odpracovaná doba 36 mesiacov v rámci Komisie. Táto podmienka, ak sa vníma samostatne, nie je dostatočná na to, aby umožnila MO posúdiť odbornú prax zamestnanca a jeho schopnosť vykonávať funkcie na pracovnom mieste, ktoré sa má obsadiť, keďže nezohľadňuje iné okolnosti – ako napríklad obnova skoršej zmluvy – ktoré by odhalili uvedené skúsenosti a schopnosti.
V každom prípade článok 82 ods. 7 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (ďalej len „PZOZ“), na ktorom sa zakladá sporná podmienka, tým, že stanovuje, že je možné povoliť, aby sa zmluvní zamestnanci funkčných skupín II až IV zúčastnili na interných výberových konaniach, iba ak odpracovali tri roky v službe v rámci inštitúcie, spočíva na predpoklade, že zmluvní zamestnanci, ktorí majú odpracovanú dobu v službe kratšiu, ako je táto dĺžka, nie sú spôsobilí byť identifikovaní ako potenciálni uchádzači, ktorí by mohli mať najvyššiu úroveň spôsobilosti na zamestnanecké miesta, ktoré sa majú obsadiť prostredníctvom interných výberových konaní.
Oznámenie o výberovom konaní tým, že vyžaduje, aby uchádzači mali odpracovanú dobu v službe v dĺžke 42 mesiacov, preto negatívne ovplyvnilo schopnosť MO vykonať čo najrozumnejší výber spomedzi dostatočne rozšíreného okruhu uchádzačov, a to v rozpore s článkom 27 prvým odsekom služobného poriadku. Žalobca sa odvoláva najmä na rozsudok z 31. marca 1965, Rauch/Komisia (
16/64
,
EU:C:1965:29
), a domnieva sa nakoniec, že táto požiadavka je o to viac protiprávna, že predtým sa výraz „interné výberové konanie inštitúcie“ týkal v zásade všetkých osôb nachádzajúcich sa v službe inštitúcie, bez ohľadu na to, z akého titulu boli v tejto službe.
Komisia namieta voči tvrdeniam žalobcu.
Posúdenie Všeobecným súdom
Podľa článku 27 prvého odseku služobného poriadku „cieľom prijímania do služobného pomeru je zabezpečiť pre inštitúciu služby úradníkov s najvyššou úrovňou spôsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti, prijatých na čo najširšom možnom geografickom základe spomedzi štátnych príslušníkov členských štátov Únie. Žiadne pracovné miesta sa nevyhradia pre štátnych príslušníkov určitého členského štátu“.
V prvom rade treba pripomenúť zásady, ktoré stanovuje judikatúra, týkajúce sa podmienok a spôsobov organizácie výberového konania.
Po prvé základnou úlohou oznámenia o výberovom konaní je čo najpresnejšie informovať dotknuté osoby o povahe podmienok požadovaných na obsadenie predmetného pracovného miesta, aby mohli posúdiť, či je opodstatnené podanie ich kandidatúry (pozri rozsudok z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, bod
a citovanú judikatúru).
Po druhé inštitúcia v tejto súvislosti disponuje širokou mierou voľnej úvahy, keď stanovuje kritériá spôsobilosti požadované pre obsadzované pracovné miesta a v závislosti od týchto kritérií a v záujme služby určuje podmienky a spôsob organizácie výberového konania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. októbra 2008, Chetcuti/Komisia,
C‑16/07 P
,
EU:C:2008:549
, body
a
a citovanú judikatúru; z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, bod
a citovanú judikatúru, a z 13. decembra 2006, Heus/Komisia,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, bod
a citovanú judikatúru).
V každom prípade výkon právomoci voľnej úvahy, ktorou inštitúcie disponujú v oblasti organizácie výberových konaní, najmä pokiaľ ide o stanovenie podmienok pripustenia uchádzačov k účasti, musí byť zlučiteľný s kogentnými ustanoveniami článku 27 prvého odseku a článku 29 ods. 1 služobného poriadku. Článok 27 prvý odsek služobného poriadku kogentným spôsobom vymedzuje účel každého prijímania do služobného pomeru a článok 29 ods. 1 služobného poriadku stanovuje rámec postupov, ktoré treba dodržať pri obsadzovaní voľných pracovných miest. V dôsledku toho musí byť táto voľná úvaha vždy uplatňovaná podľa požiadaviek súvisiacich s pracovným miestom, ktoré sa má obsadiť, a všeobecnejšie, podľa záujmu služby (pozri rozsudok z 13. decembra 2006, Heus/Komisia,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, bod
a citovanú judikatúru; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok zo 17. novembra 2009, Di Prospero/Komisia,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, body
a
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide konkrétne o podmienky obmedzujúce prihlásenie sa uchádzačov do výberového konania, hoci by aj skutočne mohli obmedziť možnosti inštitúcie prijať na pracovné miesto najlepších uchádzačov v zmysle článku 27 prvého odseku služobného poriadku, neznamená to, že každá podmienka zavádzajúca takéto obmedzenie je v rozpore s vyššie uvedeným článkom. V skutočnosti voľná úvaha správneho orgánu pri organizácii výberových konaní a zo všeobecnejšieho hľadiska záujem služby poskytujú inštitúcii právo stanoviť podmienky, ktoré považuje za primerané a ktoré napriek tomu, že obmedzujú prístup uchádzačov k výberovému konaniu, a teda nutne aj počet prihlásených uchádzačov, nepredstavujú riziko ohrozenia cieľa zabezpečiť prihlásenie sa uchádzačov s najvyššou úrovňou spôsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti v zmysle článku 27 prvého odseku služobného poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. novembra 2009, Di Prospero/Komisia,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, bod
).
Platí teda, že v rozpore s článkom 27 prvým odsekom služobného poriadku sú len podmienky obmedzujúce prístup uchádzačov k výberovému konaniu, ktoré zahŕňajú riziko narušenia cieľa zabezpečiť prihlásenie sa uchádzačov, ktorí majú najvyššiu úroveň spôsobilosti (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. marca 1997, de Kerros a Kohn‑Berge/Komisia,
T‑40/96 a T‑55/96
,
EU:T:1997:28
, bod
, a zo 17. novembra 2009, Di Prospero/Komisia,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, bod
).
Po tretie treba pripomenúť, že vzhľadom na rozsiahlu právomoc voľnej úvahy priznanú inštitúciám v tejto oblasti sa preskúmanie Všeobecného súdu týkajúce sa dodržiavania podmienky záujmu služby musí obmedziť na otázku, či inštitúcia postupovala v primeraných a nekritizovateľných medziach a svoju voľnú úvahu nevykonala zjavne nesprávne (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. júna 2015, Z/Súdny dvor,
T‑88/13 P
,
EU:T:2015:393
, bod
).
V druhom rade treba určiť dosah článku 82 ods. 7 prvej vety PZOZ.
Článok 82 ods. 7 prvá veta PZOZ stanovuje, že je možné povoliť zmluvným zamestnancom patriacim do funkčných skupín II až IV zúčastniť sa na interných výberových konaniach, iba ak odpracovali tri roky v službe v rámci inštitúcie.
Po prvé a na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, normotvorca Európskej únie sa v článku 82 ods. 7 prvej vete PZOZ rozhodol obmedziť voľnú úvahu inštitúcie tak, že stanovil hranicu troch rokov odpracovaných v službe, pričom zmluvní zamestnanci funkčných skupín II až IV, ktorí ju nedosahujú, nemôžu dostať súhlas zúčastniť sa na interných výberových konaniach, a to bez ohľadu na ich odborné kvality a zásluhy. Takéto obmedzenie vyplýva vzhľadom na článok 29 ods. 1 tretí pododsek služobného poriadku z osobitnej povahy organizácie interných výberových konaní, na ktorých sa môžu zúčastniť uvedení zmluvní zamestnanci. Tento výklad navyše podporuje znenie prípravných prác k nariadeniu Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 1023/2013 z 22. októbra 2013, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 15
). Výbor Európskeho parlamentu pre právne veci tak spresnil, že zmluvní zamestnanci môžu byť pripustení do takýchto výberových konaní len „pokiaľ ku dňu doručenia kandidatúr do výberového konania pracovali najmenej tri roky… pre dotknutú inštitúciu“ [zmena a doplnenie č. 30 Správy k návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (COM(2011)0890 – C7‑0507/2011 – 2011/0455(COD)), s. 26].
Po druhé boli v judikatúre už pred touto legislatívnou zmenou uznané podmienky odpracovanej doby v službe v dĺžke troch rokov (rozsudky zo 6. marca 1997, de Kerros a Kohn‑Berge/Komisia,
T‑40/96 a T‑55/96
,
EU:T:1997:28
, bod
, a zo 17. novembra 2009, Di Prospero/Komisia,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, bod
), päť rokov (rozsudok z 13. decembra 2006, Heus/Komisia,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, body
,
a
) a desať rokov (rozsudok z 21. novembra 2000, Carrasco Benítez/Komisia,
T‑214/99
,
EU:T:2000:272
, body
a
), keďže v týchto veciach dotknutá inštitúcia vykonávala svoju širokú mieru voľnej úvahy za dodržania podmienky spojenej so záujmom služby.
Po tretie už bolo rozhodnuté, že požiadavka určitého počtu rokov odpracovaných v službe predstavuje vhodný prostriedok na zabezpečenie toho, aby úradníci mali spôsobilosť stanovenú článkom 27 prvým odsekom služobného poriadku a tým na zabezpečenie záujmu služby. To, že uchádzač má určitú odpracovanú dobu v službe a má teda značné skúsenosti v rámci inštitúcií Európskej únie, predstavuje „indíciu istoty“ existencie vyššie uvedenej spôsobilosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. decembra 2006, Heus/Komisia,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, bod
a citovanú judikatúru).
Takáto podmienka odpracovanej doby umožňuje zabezpečiť, že osoby pripustené do interného výberového konania podliehali režimu uplatniteľnému na administratívny personál inštitúcií, najmä pravidlám týkajúcim sa povyšovania a disciplíny, počas určitého obdobia, a že preukázali svoje schopnosti v tomto rámci. Postup výberu zamestnancov zaručuje teda inštitúcii, že sa vykoná súťaž úradníkov, ktorí majú najvyššiu úroveň spôsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti, tak ako to posúdili samotné inštitúcie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. decembra 2006, Heus/Komisia,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, bod
).
Z toho, ako tvrdí Komisia, vyplýva, že inštitúcia, ktorá sa rozhodne výnimočne zorganizovať interné výberové konanie, na ktorom sa môžu zúčastniť zmluvní zamestnanci patriaci do funkčných skupín II až IV, je povinná dodržať hranicu troch rokov odpracovaných v službe, ktorú stanovuje článok 82 ods. 7 prvá veta PZOZ. Táto inštitúcia však môže vzhľadom na svoju širokú mieru voľnej úvahy a za dodržania kogentných ustanovení článku 27 prvého odseku a článku 29 ods. 1 služobného poriadku stanoviť prísnejšie podmienky pre niektoré pracovné miesta alebo niektoré funkčné skupiny a vyžadovať najmä dlhšiu odpracovanú dobu v službe než je minimálna doba, ktorú stanovuje článok 82 ods. 7 prvá veta PZOZ (pozri, v tomto zmysle a analogicky, rozsudok z 13. júla 1989, Jaenicke Cendoya/Komisia,
108/88
,
EU:C:1989:325
, bod
).
Tento záver, ktorý vedie k vylúčeniu zmluvných zamestnancov nespĺňajúcich podmienky odpracovanej doby v službe definované dotknutou inštitúciou, nemôže byť, na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, vyvrátený tým, že predtým sa výraz „interné výberové konanie inštitúcie“ týkal v zásade všetkých osôb, ktoré sa nachádzajú v jej službách, bez ohľadu na právny základ.
Povinnosť pripustiť na interné výberové konanie inštitúcie všetky osoby, ktoré sú v jej službe, by totiž narušilo jej širokú mieru voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. októbra 2008, Chetcuti/Komisia,
C‑16/07 P
,
EU:C:2008:549
, body
až
, a z 24. septembra 2009, Brown/Komisia,
F‑37/05
,
EU:F:2009:121
, bod
), a preto nemôže byť priznané zamestnancom a úradníkom inštitúcie žiadne absolútne právo zúčastniť sa na jej internom výberovom konaní (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. marca 1997, de Kerros a Kohn‑Berge/Komisia,
T‑40/96 a T‑55/96
,
EU:T:1997:28
, bod
, a z 8. novembra 2006, Chetcuti/Komisia,
T‑357/04
,
EU:T:2006:339
, bod
).
V predmetnom prípade treba konštatovať, že sporná podmienka vyžadujúca, aby uchádzači do interného výberového konania mali odpracovanú dobu v dĺžke 42 mesiacov v službe, nie nevyhnutne nepretržite, dodržuje podmienku týkajúcu sa záujmu služby.
Z judikatúry citovanej v bodoch 38 až 40 vyššie totiž vyplýva, že požiadavka určitého počtu rokov odpracovanej doby v službe predstavuje „indíciu istoty“ existencie spôsobilosti požadovanej článkom 27 prvým odsekom služobného poriadku medzi uchádzačmi do interných výberových konaní.
V tejto súvislosti oznámenie o výberovom konaní teda výslovne stanovuje, že záujem služby si vyžaduje, aby prijímanie dočasných zamestnancov do zamestnania ako úradníkov zabezpečilo Komisii služby úradníkov s najvyššou úrovňou spôsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti, a preto len uchádzači so zjavnými skúsenosťami v danej funkčnej skupine sa môžu stať okamžite použiteľnými úradníkmi.
Ako uviedla Komisia vo vyjadrení k žalobe, organizácia interných výberových konaní uvedených v oznámení o výberovom konaní sleduje záujem služby vo forme dvojitého cieľa, teda jednak regularizovať situáciu určitých dočasných a zmluvných zamestnancov tak, že sa stanú úradníkmi, a jednak prijať do zamestnania zamestnancov ktorí majú nielen vysokú kvalifikačnú úroveň, ale sú aj okamžite použiteľní.
Treba ešte uviesť, že v odpovedi na písomnú otázku Všeobecného súdu Komisia odovzdala zápisnicu zo zasadnutia sociálneho dialógu týkajúceho sa interných výberových konaní, ktoré sú otvorené pre zmluvných zamestnancov, z 11. decembra 2015. Z nej vyplýva, že Komisia pôvodne chcela vyžadovať odpracovanú dobu v službe v dĺžke štyroch rokov. Táto podmienka bola odôvodnená „tým, že stanovením [štyroch] rokov odbornej praxe v inštitúciách je možné mať určitú istotu týkajúcu sa odbornej spôsobilosti dotknutých zamestnancov, keďže týmto zamestnancom bola obnovená zmluva“. Vzhľadom na pripomienky viacerých odborových organizácií, ktoré navrhovali, aby táto odpracovaná doba v službe bola tri roky, Komisia nakoniec stanovila dĺžku spornej podmienky na tri a pol roka (strana 4 zápisnice).
Komisia tak od začiatku chcela, aby uchádzači mali minimálnu odpracovanú dobu v službe, pôvodne štyri roky a nakoniec tri a pol roka, keďže táto odpracovaná doba poskytuje určité ubezpečenie, pokiaľ ide o ich odbornú spôsobilosť. Za týchto okolností uvedená inštitúcia nepoužila svoju právomoc voľnej úvahy zjavne nesprávnym spôsobom, keď ako podmienku týkajúcu sa odpracovanej doby v službe v oznámení o výberovom konaní vyžadovala dobu len o šesť mesiacov presahujúcu minimálnu dobu stanovenú v článku 82 ods. 7 prvej vete PZOZ.
Okrem toho nemožno uznať ani tvrdenie žalobcu založené na nezlučiteľnosti spornej podmienky so zásadou proporcionality.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora zásada proporcionality vyžaduje, aby akty inštitúcií Únie boli primerané na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných dotknutou právnou úpravou a nešli nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie týchto cieľov (rozsudok z 8. apríla 2014, Digital Rights Ireland a i.,
C‑293/12 a C‑594/12
,
EU:C:2014:238
, bod
a citovaná judikatúra). Okrem toho, vzhľadom na právomoc širokej voľnej úvahy, ktorú má MO na určenie kritérií spôsobilosti vyžadovaných na pracovné miesta, ktoré sa majú obsadiť a na určenie, v závislosti od týchto kritérií a všeobecnejšie v záujme služby, podmienok a podrobností organizácie výberového konania (rozsudok z 5. februára 1997, Petit‑Laurent/Komisia,
T‑211/95
,
EU:T:1997:13
, bod
), iba zjavne nevhodná povaha spornej podmienky v porovnaní so sledovanými cieľmi môže ovplyvniť zákonnosť oznámenia o výberovom konaní (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júna 2010, Vodafone a i.,
C‑58/08
,
EU:C:2010:321
, bod
). Nakoniec treba pripomenúť, že účel každého výberového konania organizovaného v rámci Únie spočíva, ako vyplýva z článku 27 prvého odseku služobného poriadku, zo zabezpečenia, pre inštitúciu, ako aj akýkoľvek orgán, výberového konania spomedzi úradníkov s najvyššou úrovňou spôsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti (rozsudok zo 14. apríla 2011, Clarke a i./ÚHVT,
F‑82/08
,
EU:F:2011:45
, bod
).
V tejto súvislosti po prvé z úvah uvedených v bodoch 44 až 49 vyššie vyplýva, že požiadavka mať odpracovanú dobu v službe v dĺžke 42 mesiacov, môže dosiahnuť sledovaný dvojitý cieľ, teda jednak regularizovať situáciu určitých dočasných a zmluvných zamestnancov, tak, že sa stanú úradníkmi, a jednak prijať do zamestnania zamestnancov, ktorí majú nielen vysokú kvalifikačnú úroveň, ale sú aj okamžite použiteľní.
Po druhé sporná podmienka neprekračuje hranice toho, čo je vhodné a potrebné na dosiahnutie tohto dvojitého cieľa. Na jednej strane tým, že vyžaduje, aby uchádzač mal odpracovanú dobu v službe v dĺžke 42 mesiacov, presahuje len o šesť mesiacov minimálnu dobu stanovenú článkom 82 ods. 7 prvou vetou PZOZ. Všeobecný súd však už pripustil, ako sa uvádza v bode 38 vyššie, podmienky týkajúce sa odpracovanej doby v službe v dĺžke vo veľkej miere presahujúcej 42 mesiacov, keďže tak ako v prejednávanom prípade predmetná inštitúcia vykonala svoju právomoc voľnej úvahy spôsobom zlučiteľným so záujmom služby. Na druhej strane, ako to spresnila Komisia v odpovedi na písomnú otázku položenú Všeobecným súdom, 84 % zo 615 uchádzačov zapísaných do interného výberového konania COM/02/AST/16 (AST 2) sa mohlo prihlásiť do výberového konania.
Toto posledné uvedené konštatovanie postačuje napokon na vyvrátenie tvrdenia žalobcu, podľa ktorého sporná podmienka neumožnila MO viesť postup prijímania do zamestnania na čo najširšom základe. Z číselných údajov oznámených Komisiou totiž vyplýva, že na predmetnom internom výberovom konaní sa mohlo zúčastniť 519 uchádzačov.
Vzhľadom na tieto skutočnosti treba dospieť k záveru, že Komisia tým, že stanovila spornú podmienku, nepoužila svoju právomoc voľnej úvahy zjavne nesprávnym spôsobom, a že preto neporušila kogentné ustanovenia článku 27 prvého odseku služobného poriadku.
Treba teda zamietnuť námietku nezákonnosti a v dôsledku toho zamietnuť žalobu.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, treba mu uložiť povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhom Komisie.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Pán John Morrison Healy je povinný nahradiť trovy konania.

Gervasoni
Kowalik‑Bańczyk
Mac Eochaidh
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. septembra 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.