CELEX: 62015TJ0611
Prístup k dokumentom
Nariadenie (ES) č. 1049/2001
Zoznam dokumentov v spise Komisie týkajúcom sa konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ
Odmietnutie prístupu
Povinnosť odôvodnenia
Povinnosť informovať o opravných prostriedkoch
Výnimka vzťahujúca sa na ochranu účelu vyšetrovania
Všeobecná domnienka dôvernosti

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobkyňa, Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring mbH, je spoločnosť, ktorá podniká najmä v odvetví veľkoobchodu a maloobchodu potravín a podstatnú časť svojej činnosti vykonáva v spolkovej krajine Hesensko (Nemecko).
V rámci konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP), ktoré súvisí najmä s vyšetrovaním kartelov medzi bankami v odvetví úrokových derivátov denominovaných v eurách (Euro Interest Rate Derivatives, EIRD) (ďalej len „konanie EIRD“), Európska komisia prijala 4. decembra 2013 rozhodnutie, ktorým uložila pokutu štyrom bankám, ktoré s ňou spolupracovali v rámci konania o urovnaní a z tohto dôvodu im bola znížená suma ich pokuty (ďalej len „rozhodnutie EIRD“). V čase podania žaloby v prejednávanej veci vyšetrovanie Komisie v rámci tohto konania stále prebiehalo.
Listom z 3. decembra 2014 Edeka Verband kaufmännischer Genossenschaften eV (ďalej len „Edeka Verband“) na základe nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (
Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43
; Mim. vyd. 01/003, s. 331) požiadala v mene žalobkyne o prístup k spisu Komisie v konaní EIRD. Tento návrh Komisia zapísala do registra pod číslom GESTDEM 2015/429 (ďalej len „prvé konanie“).
Listom z 12. marca 2015 Edeka Verband potvrdila svoju žiadosť o prístup ku všetkým dokumentom vypracovaným od roku 2006 vrátane informácií o manipulácii členov kartelu so sadzbou Euribor.
Listom z 31. marca 2015 generálne riaditeľstvo (GR) Komisie pre hospodársku súťaž na základe článku 4 ods. 2 prvej a druhej zarážky a článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 a všeobecnej domnienky dôvernosti spojenej s výnimkou stanovenou v článku 4 ods. 2 tretej zarážke toho istého nariadenia zamietlo žiadosť o prístup k dokumentom, ktorú podala Edeka Verband (ďalej len „pôvodné rozhodnutie v prvom konaní“). Takisto odmietlo čiastočný prístup k požadovaným dokumentom.
Listom z 8. apríla 2015 Edeka Verband požiadala generálny sekretariát Komisie o opätovné preskúmanie pôvodného rozhodnutia v prvom konaní. Uviedla najmä, že odmietnutie čiastočného prístupu bolo neprimerané a GR pre hospodársku súťaž malo umožniť aspoň prístup k zoznamu dokumentov v spise Komisie v konaní EIRD (ďalej len „zoznam dokumentov“).
Rozhodnutím z 27. apríla 2015 generálny tajomník Komisie potvrdil pôvodné rozhodnutie v prvom konaní (ďalej len „potvrdzujúce rozhodnutie v prvom konaní“). Odmietnutie prístupu k dokumentom v spise z konania EIRD vrátane zoznamu dokumentov bolo v podstate založené v prvom rade na výnimkách stanovených v článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážke a článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001 s cieľom chrániť obchodné záujmy podnikov, ktorých sa toto konanie týka, ako aj účel vyšetrovania a rozhodovací proces inštitúcie. Sprístupnenie týchto dokumentov verejnosti by totiž mohlo ohroziť prebiehajúce vyšetrovania a mať vplyv na pravidlá dôvernosti, právo na obhajobu a obchodné záujmy účastníkov konania, ktorých sa týka vyšetrovanie. Odmietnutie prístupu k dokumentom bolo v druhom rade založené na všeobecnej domnienke dôvernosti vyplývajúcej z článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 a na základe výkladu a jednotného uplatňovania pravidiel a rôznych cieľov stanovených na jednej strane v nariadení č. 1049/2001, a na druhej strane v nariadení Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [101 a 102 ZFEÚ] (
Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1
; Mim. vyd. 08/002, s. 205), ako aj v nariadení Komisie (ES) č. 773/2004 zo 7. apríla 2004, ktoré sa týka vedenia konania Komisiou podľa článkov [101 a 102 ZFEÚ] (
Ú. v. EÚ L 123, 2004, s. 18
; Mim. vyd. 08/003, s. 81). Táto domnienka bránila celkovému, ako aj čiastočnému prístupu k požadovaným dokumentom, vrátane zoznamu dokumentov. Odmietnutie prístupu k dokumentom bolo v treťom rade založené na neexistencii prevažujúceho verejného záujmu odôvodňujúceho ich sprístupnenie, keďže v zmysle nariadenia č. 1049/2001 tento prevažujúci záujem nezodpovedá záujmu žalobkyne podať žalobu o náhradu škody. Pokiaľ ide o zoznam dokumentov, bolo spresnené, že bol súčasťou spisu v tejto veci, ktorá nebola ukončená, a v dôsledku toho sa na tento dokument vzťahovala všeobecná domnienka dôvernosti, ktorá bránila celkovému, ako aj čiastočnému prístupu k nemu.
Listom z 13. júla 2015 právny zástupca žalobkyne v mene a na základe poverenia žalobkyne požiadal o prístup k rozhodnutiu EIRD a k zoznamu dokumentov. Tento návrh Komisia zapísala do registra pod číslom GESTDEM 2015/4023 (ďalej len „druhé konanie“).
Generálne riaditeľstvo Komisie pre hospodársku súťaž odpovedalo listom z 29. júla 2015, pričom uviedlo, že žiadosť o prístup k dokumentom už bola v mene žalobkyne podaná spoločnosťou Edeka Verband a na oba požadované dokumenty, konkrétne rozhodnutie EIRD a zoznam dokumentov, sa vzťahovala prvá žiadosť a tým aj potvrdzujúce rozhodnutie v prvom konaní (ďalej len „pôvodné rozhodnutie v druhom konaní“). V tomto rozhodnutí GR pre hospodársku súťaž v podstate zastávalo názor, že oba požadované dokumenty boli súčasťou súboru dokumentov, prístup ku ktorým už bol odmietnutý v prvom konaní, a v dôsledku toho tvrdenia odôvodňujúce odmietnutie predchádzajúcej žiadosti uvedené v pôvodnom rozhodnutí a v potvrdzujúcom rozhodnutí v prvom konaní sa uplatňujú
mutatis mutandis
aj na túto druhú žiadosť.
Listom z 10. augusta 2015 žalobkyňa požiadala generálny sekretariát Komisie o opätovné preskúmanie pôvodného rozhodnutia v druhom konaní.
Generálny tajomník Komisie listom z 3. septembra 2015 potvrdil pôvodné rozhodnutie v druhom konaní (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Generálny tajomník Komisie najskôr v bode 1 napadnutého rozhodnutia pripomenul, že pôvodným a potvrdzujúcim rozhodnutím v prvom konaní bol odmietnutý prístup ku všetkým dokumentom týkajúcim sa konania EIRD na základe výnimiek upravených v článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážke a článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001, konkrétne ochrany obchodných záujmov fyzickej alebo právnickej osoby, účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly a ochrany rozhodovacieho procesu inštitúcie. Ďalej v bode 2 napadnutého rozhodnutia generálny tajomník Komisie pripomenul, že v pôvodnom rozhodnutí v druhom konaní bolo spresnené, že dokumenty požadované žalobkyňou, konkrétne nedôverné znenie rozhodnutia EIRD a zoznam dokumentov, boli súčasťou súboru dokumentov týkajúcich sa konania EIRD, prístup ku ktorým už bol odmietnutý v rámci prvého konania, v ktorom Edeka Verband konala v mene žalobkyne. Okrem toho pripomenul, že Komisia ešte neukončila prípravu nedôverného znenia rozhodnutia EIRD a konanie EIRD pokračovalo voči účastníkom, ktorí neboli pripravení na urovnanie. Nakoniec v bode 3 napadnutého rozhodnutia generálny tajomník Komisie uviedol po prvé, že ešte neexistuje nedôverná verzia rozhodnutia EIRD, a preto je nemožné vyhovieť žiadosti o prístup k neexistujúcemu dokumentu, po druhé, že na žiadosť o prístup k zoznamu dokumentov sa vzťahuje prvé konanie, v rámci ktorého žalobkyni už boli podrobne vysvetlené dôvody odmietnutia v pôvodnom rozhodnutí a v potvrdzujúcom rozhodnutí v prvom konaní, a po tretie, že napadnuté rozhodnutie výlučne potvrdzuje odmietnutie prístupu k dokumentom v rámci prvého konania, ktoré sa stalo právoplatným, keďže v stanovenej lehote nebol podaný žiadny opravný prostriedok.
Konanie, skutkové okolnosti nasledujúce po podaní žaloby a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 2. novembra 2015 žalobkyňa podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Vo svojej žalobe žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
subsidiárne, zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom ním Komisia odmietla prístup k časti rozhodnutia EIRD alebo zoznamu dokumentov v jej spise týkajúcom sa konania EIRD, ktorých dôvernosť podniky dotknuté uvedeným rozhodnutím nenamietli alebo už nenamietali,
–
ešte subsidiárnejšie konštatoval, že Komisia neoprávnene nevyhotovila a neoznámila jej nedôverné znenie rozhodnutia EIRD alebo zoznamu dokumentov týkajúceho sa konania EIRD,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Dňa 18. januára 2016 Komisia vzniesla námietku neprípustnosti na základe článku 130 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
Dňa 1. marca 2016 podala žalobkyňa svoje pripomienky k námietke neprípustnosti vznesenej Komisiou.
Uznesením z 26. októbra 2016, Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisia (
T‑611/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:643
), bol návrh na určenie nečinnosti zamietnutý ako neprípustný a námietka neprípustnosti vznesená Komisiou bola vo zvyšnej časti zamietnutá. Rozhodnutie o trovách bolo odložené na neskôr.
Dňa 28. októbra 2016 Komisia na svojej internetovej stránke uverejnila predbežné nedôverné znenie rozhodnutia EIRD.
Komisia 8. decembra 2016 doručila do kancelárie Všeobecného súdu vyjadrenie k žalobe.
Dňa 23. januára 2017 podala žalobkyňa prostredníctvom samostatného podania návrh na čiastočné zastavenie konania podľa článku 130 ods. 2 rokovacieho poriadku.
V ten istý deň bola do kancelárie Všeobecného súdu doručená replika žalobkyne, v ktorej žalobkyňa spresnila, že zotrváva na svojom návrhu na zrušenie napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom ním bol odmietnutý prístup k zoznamu dokumentov.
Dňa 2. februára 2017 predseda Všeobecného súdu pridelil túto vec inému sudcovi spravodajcovi.
Dňa 10. marca 2017 predložila Komisia svoje vyjadrenie k návrhu žalobkyne na čiastočné zastavenie konania.
V ten istý deň Komisia podala do kancelárie Všeobecného súdu dupliku.
Uznesením z 22. júna 2017, Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisia (
T‑611/15
, neuverejnené,
EU:T:2017:440
), bolo rozhodnuté, že konanie o návrhu na zrušenie napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom ním bol odmietnutý prístup k nedôvernému zneniu rozhodnutia EIRD, sa zastavuje. Rozhodnutie o trovách bolo odložené na neskôr.
Všeobecný súd (druhá komora) na základe článku 106 ods. 3 rokovacieho poriadku rozhodol, že o žalobe sa rozhodne bez ústnej časti konania.
Právny stav
V prvom rade treba pripomenúť, že v dôsledku uznesení uvedených v bodoch 16 a 24 vyššie sa predmet žaloby obmedzil na návrh na zrušenie napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom ním bol odmietnutý prístup k zoznamu dokumentov.
Na podporu žaloby uvádza žalobkyňa deväť žalobných dôvodov, ktoré sú v podstate založené na týchto skutočnostiach: prvý žalobný dôvod je založený na porušení povinnosti odôvodnenia; druhý žalobný dôvod je založený na porušení povinnosti informovať ju o opravných prostriedkoch, ktoré má k dispozícii; tretí žalobný dôvod sa zakladá na porušení článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001; štvrtý žalobný dôvod je založený na porušení článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001; piaty žalobný dôvod je založený na porušení článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001; šiesty žalobný dôvod je založený na porušení článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001; siedmy žalobný dôvod je založený na porušení základného práva na prístup k dokumentom; ôsmy žalobný dôvod je založený na porušení základného práva na prístup k dokumentom a zásady proporcionality; deviaty žalobný dôvod je založený na porušení článku 101 ZFEÚ.
Vzhľadom na žalobné dôvody a tvrdenia uvedené žalobkyňou považuje Všeobecný súd za vhodné ich zoskupiť a usporiadať iným spôsobom.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
V rámci prvého žalobného dôvodu žalobkyňa v podstate tvrdí, že napadnuté rozhodnutie porušuje povinnosť odôvodnenia, ktorá je stanovená v článku 296 druhom odseku ZFEÚ a v článku 8 ods. 1 druhej vete nariadenia č. 1049/2001. Podľa žalobkyne napadnuté rozhodnutie neobsahuje dôvody odmietnutia prístupu k požadovanému dokumentu a len odkazuje na skutočnosť, že žalobkyni už bolo poskytnuté podrobné vysvetlenie týchto dôvodov v pôvodnom rozhodnutí v prvom konaní, v potvrdzujúcom rozhodnutí v prvom konaní a v pôvodnom rozhodnutí v druhom konaní. Odkaz na dôvody uvedené v týchto rozhodnutiach je podľa nej nedostatočný. Na jednej strane boli tieto dve konania odlišné a vedené proti rôznym právnickým osobám, a preto by sa mali posudzovať oddelene, ako vyplýva z uznesenia z 26. októbra 2016, Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisia (
T‑611/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:643
). Na druhej strane mali byť dôvody odmietnutia vyjadrené v samotnom napadnutom rozhodnutí, so zreteľom na základné právo, ktoré predstavuje povinnosť odôvodnenia ako súčasť základného práva na riadnu správu vecí verejných a vzhľadom na základné právo na účinnú súdnu ochranu v súlade s ustanoveniami článku 6 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 41 ods. 2 písm. c) a článkom 47 prvým odsekom Charty základných práv Európskej únie, pretože v opačnom prípade by žalobkyňa nemohla uplatniť svoje právo na súdny prostriedok nápravy v čo najlepších podmienkach, a súd Európskej únie by nemohol vykonať svoje preskúmanie. Okrem toho napadnuté rozhodnutie neobsahuje žiadny dôvod zamietnutia, ktorý by sa týkal osobitne žiadosti o prístup k zoznamu dokumentov.
Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.
Podľa ustálenej judikatúry sa má odôvodnenie vyžadované podľa článku 296 ZFEÚ prispôsobiť povahe predmetného aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, a to spôsobom umožňujúcim dotknutým osobám spoznať odôvodnenia prijatého opatrenia a príslušnému súdu vykonať svoju právomoc preskúmania. Požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať vzhľadom na okolnosti daného prípadu, najmä na obsah aktu, povahu uvádzaných dôvodov a záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto objasnení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby v odôvodnení boli presne uvedené všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže otázku, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky uvedeného článku 296 ZFEÚ, treba posúdiť nielen so zreteľom na jeho znenie, ale aj na jeho kontext, ako aj všetky právne pravidlá upravujúce príslušnú oblasť (pozri rozsudok zo 7. júla 2011, Valero Jordana/Komisia,
T‑161/04
, neuverejnený,
EU:T:2011:337
, bod
a citovanú judikatúru).
Z judikatúry tiež vyplýva, že možno uznať odôvodnenie prostredníctvom odkazu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. novembra 1998, Parlament/Gaspari,
C‑316/97 P
,
EU:C:1998:558
, bod
; z 11. mája 2000, Pipeaux/Parlament,
T‑34/99
,
EU:T:2000:125
, bod
, a z 12. mája 2016, Zuffa/EUIPO (ULTIMATE FIGHTING CHAMPIONSHIP),
T‑590/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:295
, bod
a citovanú judikatúru]. Okrem toho už bolo v judikatúre uvedené, že odkaz v akte na iný akt musí byť skúmaný z hľadiska článku 296 ZFEÚ a neporušuje povinnosť odôvodnenia, ktorá prislúcha inštitúciám Európskej únie (rozsudok z 30. marca 2000, Kish Glass/Komisia,
T‑65/96
,
EU:T:2000:93
, bod
).
V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodu 11 vyššie, treba po prvé konštatovať, že v napadnutom rozhodnutí sa uvádza, že na žiadosť o prístup k zoznamu dokumentov sa vzťahovalo prvé konanie, v ktorom „[Edeka Verband] konala v mene žalobkyne“, a preto napadnuté rozhodnutie len potvrdilo odmietnutie prístupu v prvom konaní. Po druhé v napadnutom rozhodnutí sa uvádza, že odmietnutie prístupu v prvom konaní bolo založené na výnimkách stanovených v článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážke a článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001. Po tretie napadnuté rozhodnutie zdôrazňuje, že bolo opodstatnené odvolávať sa na pôvodné rozhodnutie a potvrdzujúce rozhodnutie v prvom konaní, pričom spresňuje, že v týchto rozhodnutiach už bolo žalobkyni poskytnuté podrobné objasnenie dôvodov odmietnutia.
Navyše ako vyplýva z bodu 7 vyššie, potvrdzujúce rozhodnutie v prvom konaní, na ktoré odkazuje napadnuté rozhodnutie, po prvé spresňuje, že odmietnutie prístupu k dokumentom v spise z konania EIRD vrátane zoznamu dokumentov sa zakladalo na výnimkách stanovených v článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážke a článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001. Po druhé potvrdzujúce rozhodnutie v prvom konaní poukazuje na to, že celkový aj čiastočný prístup k dokumentom bol odmietnutý na základe všeobecnej domnienky dôvernosti podľa článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 a na základe výkladu a jednotného uplatnenia rôznych pravidiel a cieľov stanovených v nariadení č. 1049/2001, ako aj v nariadeniach č. 1/2003 a 773/2004. Po tretie potvrdzujúce rozhodnutie v prvom konaní zdôrazňuje, že odmietnutie prístupu k dokumentom bolo založené na neexistencii prevažujúceho verejného záujmu odôvodňujúceho ich sprístupnenie v zmysle nariadenia č. 1049/2001, keďže tento prevažujúci záujem nezodpovedá záujmu žalobkyne podať žalobu o náhradu škody.
Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie jednak uvádza dôvody spomenuté v bode 33 vyššie a jednak odkazuje na dôvody pripomenuté v bode 34 vyššie, ktoré boli uvedené v potvrdzujúcom rozhodnutí v prvom konaní.
Pokiaľ ide o odkaz na dôvody uvedené v potvrdzujúcom rozhodnutí v prvom konaní, treba uviesť, že v prejednávanej veci napadnuté rozhodnutie zjavne nepredstavuje voči žalobkyni akt, ktorý by len potvrdzoval toto potvrdzujúce rozhodnutie, ako už bolo spresnené v bode 61 uznesenia z 26. októbra 2016, Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisia (
T‑611/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:643
).
V každom prípade zo spisu vyplýva, že pôvodné rozhodnutie a potvrdzujúce rozhodnutie v prvom konaní boli prijaté v kontexte, ktorý bol žalobkyni známy. Žalobkyňa totiž vo svojej žiadosti o prístup pripomenula priebeh tohto prvého konania. Okrem toho v prejednávanej veci nie je sporné, že potvrdzujúce rozhodnutie v prvom konaní bolo žalobkyni oznámené predtým, ako podala svoju žiadosť o prístup v druhom konaní (pozri v tomto zmysle uznesenie z 26. októbra 2016, Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisia,
T‑611/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:643
, bod
).
Preto, bez ohľadu na nezávislosť prvého a druhého konania, odkaz napadnutého rozhodnutia na dôvody uvedené v potvrdzujúcom rozhodnutí v prvom konaní nemôže za okolností v prejednávanej veci porušovať povinnosť odôvodnenia.
Okrem toho dostatočnosť tohto odôvodnenia odkazom potvrdzuje aj obsah žaloby. Argumentácia žalobkyne v rámci tohto návrhu sa totiž týka odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, ako aj dôvodov potvrdzujúceho rozhodnutia v prvom konaní, na ktoré napadnuté rozhodnutie odkazuje.
Navyše, na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, napadnuté rozhodnutie obsahuje dôvody odmietnutia, ktoré sa týkajú výlučne žiadosti o prístup k zoznamu dokumentov. V tejto súvislosti treba na jednej strane konštatovať, že Komisia v bodoch 2 a 3 napadnutého rozhodnutia tvrdí, že zoznam dokumentov bol súčasťou súboru dokumentov týkajúcich sa konania EIRD, prístup ku ktorým bol odmietnutý už v rámci prvého konania, v ktorom Edeka Verband podľa Komisie konala v mene žalobkyne. Na druhej strane podrobné objasnenie dôvodov odmietnutia prístupu k zoznamu dokumentov už bolo žalobkyni poskytnuté v potvrdzujúcom rozhodnutí v prvom konaní (pozri body 7 a 11 vyššie).
V každom prípade odôvodnenie napadnutého rozhodnutia, vrátane odôvodnenia odkazom, je rovnako postačujúce, keďže žalobkyňa mala možnosť oboznámiť sa s dôvodmi odmietnutia prístupu, ktoré boli voči nej uplatnené, a účinne ich napadnúť na súde Únie. Keďže odôvodnenie napadnutého rozhodnutia nebolo prekážkou práva žalobkyne na súdny prostriedok nápravy a ani preskúmania, ktoré musí Všeobecný súd uplatniť na napadnuté rozhodnutie, nemožno napadnuté rozhodnutie považovať za prijaté v rozpore so základným právom, ktoré predstavuje povinnosť odôvodnenia ako súčasť základného práva na riadnu správu vecí verejných, a v rozpore so základným právom na účinnú súdnu ochranu.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že napadnuté rozhodnutie zodpovedá požiadavkám povinnosti odôvodnenia, ktoré sú stanovené v článku 296 druhom odseku ZFEÚ a v článku 8 ods. 1 druhej vete nariadenia č. 1049/2001.
Prvý žalobný dôvod teda treba zamietnuť ako nedôvodný.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti informovať žalobkyňu o opravných prostriedkoch, ktoré má k dispozícii
Žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie neobsahuje žiadnu informáciu o opravných prostriedkoch, ktoré má k dispozícii, čo podľa nej porušuje právo na účinnú súdnu ochranu zakotvené v ustanoveniach článku 6 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty základných práv, a právo na informácie o prostriedkoch nápravy pred súdom, ktoré stanovuje článok 8 ods. 1 tretia veta nariadenia č. 1049/2001. Okrem toho informácie, ktoré boli v tejto súvislosti poskytnuté v prvom konaní, nemožno zohľadniť na účely preskúmania zákonnosti napadnutého rozhodnutia, keďže ich žiadatelia a adresáti boli v oboch konaniach odlišní.
Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.
Najskôr treba pripomenúť, že článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001 výslovne ukladá dotknutej inštitúcii, ktorá úplne alebo čiastočne odmieta prístup k požadovanému dokumentu, povinnosť „informovať žiadateľa o opravných prostriedkoch, ktoré má k dispozícii, a to začatie súdneho konania proti orgánu a/alebo sťažnosť ombudsmanovi v súlade s podmienkami stanovenými v príslušných článkoch [263 a 228 ZFEÚ]“.
V prejednávanej veci treba konštatovať, že na rozdiel od potvrdzujúceho rozhodnutia v prvom konaní napadnuté rozhodnutie neobsahuje žiadnu informáciu o opravných prostriedkoch, ktorými disponuje žalobkyňa. Komisia totiž napadnuté rozhodnutie vykladala tak, že iba potvrdzuje odmietnutie prístupu v prvom konaní, pričom podľa tohto výkladu nebol k dispozícii žiadny opravný prostriedok (pozri bod 11 vyššie).
Ako však vyplýva z bodu 61 uznesenia z 26. októbra 2016, Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisia (
T‑611/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:643
), napadnuté rozhodnutie nepredstavuje voči žalobkyni akt, ktorý by iba potvrdzoval potvrdzujúce rozhodnutie v prvom konaní, a preto možno voči nemu podať opravný prostriedok podľa článku 263 ZFEÚ.
Za okolností v prejednávanej veci a najmä vzhľadom na odkaz uskutočnený v napadnutom rozhodnutí na odôvodnenie uvedené v potvrdzujúcom rozhodnutí v prvom konaní sa nemožno domnievať, že porušením povinnosti Komisie pripomenúť v napadnutom rozhodnutí opravné prostriedky v zmysle článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001 došlo k nezákonnosti, ktorá by mohla mať za následok zrušenie uvedeného rozhodnutia v tejto veci. V každom prípade treba totiž konštatovať, že žalobkyňa napriek neexistencii informácie o opravných prostriedkoch, ktoré bolo možné podať proti napadnutému rozhodnutiu, mala možnosť dozvedieť sa o týchto prostriedkoch a podať túto žalobu o neplatnosť.
Z toho vyplýva, že neinformovanie žalobkyne o opravných prostriedkoch, ktoré má k dispozícii, nemôže v prejednávanej veci predstavovať porušenie podstatných formálnych náležitostí, ktoré by mohlo viesť k zrušeniu napadnutého rozhodnutia, keďže toto neinformovanie nemalo žiadny dopad na právne postavenie žalobkyne.
Preto musí byť druhý žalobný dôvod zamietnutý ako neúčinný.
O treťom, štvrtom a deviatom žalobnom dôvode, ktoré sú založené na porušení článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 a porušení článku 101 ZFEÚ
Vzhľadom na tvrdenia uvedené žalobkyňou treba spojiť tretí, štvrtý a deviaty žalobný dôvod a rozdeliť ich do dvoch častí. Prvá časť je založená na neexistencii všeobecnej domnienky dôvernosti a porušení článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001. Druhá časť je založená na existencii prevažujúceho záujmu odôvodňujúceho sprístupnenie požadovaného dokumentu a na porušení článku 101 ZFEÚ.
O prvej časti tretieho, štvrtého a deviateho žalobného dôvodu, ktorá je založená na neexistencii všeobecnej domnienky dôvernosti a porušení článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že napadnuté rozhodnutie tým, že jej ním bol úplne odmietnutý prístup k zoznamu dokumentov, porušilo výnimky stanovené v článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001, ktoré treba vykladať striktne. V tejto súvislosti podľa nej v prvom rade v prejednávanej veci nemožno uplatniť všeobecnú domnienku dôvernosti, keďže žiadosť o prístup sa netýkala všetkých dokumentov v spise, ale len jedného konkrétne určeného dokumentu. Ďalej už zo samotnej povahy zoznamu dokumentov vyplýva, že nemôže byť súčasťou dokumentov v spise z konania v oblasti kartelov, na ktoré sa uplatňuje všeobecná domnienka dôvernosti, naopak je dokumentom, pre ktorý treba „v každom jednotlivom prípade zvážiť záujmy odôvodňujúce poskytnutie alebo ochranu dotknutých dokumentov“. Avšak vzhľadom na to, že zoznam dokumentov len vymenúva jednotlivé dokumenty uvedené v spise, prístup k tomuto dokumentu nemôže ohroziť záujmy chránené článkom 4 ods. 2 prvou a treťou zarážkou nariadenia č. 1049/2001. Napokon Komisia podľa nej neuviedla dôvody, pre ktoré bolo odmietnutie prístupu k zoznamu dokumentov nevyhnutné na ochranu záujmov, ktorých sa týkajú výnimky uvedené v článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001.
Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.
Najskôr je potrebné pripomenúť právnu úpravu uplatňujúcu sa v prejednávanej veci, ako aj zásady rozvinuté v judikatúre v oblasti prístupu k dokumentom.
Podľa článku 15 ods. 3 ZFEÚ a článku 42 Charty základných práv má každý občan Únie a každá fyzická osoba s bydliskom alebo právnická osoba so štatutárnym sídlom v členskom štáte právo na prístup k dokumentom inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie bez toho, aby boli dotknuté zásady a podmienky stanovené nariadeniami v súlade s článkom 15 ods. 3 druhým pododsekom ZFEÚ.
Cieľom nariadenia č. 1049/2001 je priznať na tomto základe verejnosti čo najširšie právo na prístup k dokumentom inštitúcií, ktoré je podriadené určitým obmedzeniam z dôvodu verejného alebo súkromného záujmu, tak ako to vyplýva najmä z režimu výnimiek stanovených v jeho článku 4 (rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
a citovaná judikatúra).
Konkrétnejšie nariadenie č. 1049/2001 v článku 4 upravuje režim výnimiek oprávňujúcich inštitúcie odmietnuť prístup k dokumentu v prípade, ak by jeho sprístupnenie narušilo jeden zo záujmov chránených týmto článkom (rozsudok z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
).
Keďže ide o výnimky zo zásady čo najširšieho prístupu verejnosti k dokumentom, musia sa vykladať a uplatňovať striktne (pozri rozsudok z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, bod
a citovanú judikatúru).
Na účely odôvodnenia odmietnutia prístupu k určitému dokumentu, ktorého sprístupnenie bolo požadované, však nestačí len to, že tento dokument spadá pod činnosť uvedenú v článku 4 ods. 2 a 3 nariadenia č. 1049/2001. Dotknutá inštitúcia musí takisto poskytnúť vysvetlenie, pokiaľ ide o to, ako by prístup k uvedenému dokumentu mohol konkrétne a skutočne poškodiť záujem chránený výnimkou upravenou v tomto článku (rozsudky z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
, a z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
).
Súdny dvor však pripustil, že v tejto súvislosti sa dotknutá inštitúcia môže opierať o všeobecné domnienky uplatňujúce sa na určité kategórie dokumentov, pretože na žiadosti o sprístupnenie týkajúce sa dokumentov rovnakej povahy je možné uplatniť podobné úvahy (rozsudok z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
).
Konkrétne, pokiaľ ide o prístup k dokumentom nachádzajúcim sa v administratívnom spise týkajúcom sa konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ, súd Únie konštatoval, že Komisia oprávnene predpokladala, že bez toho, aby uskutočnila individuálne a konkrétne preskúmanie každého z dokumentov, ich sprístupnenie by v zásade mohlo ohroziť tak ochranu účelu inšpekcií a vyšetrovania, ako aj ochranu obchodných záujmov podnikov, ktoré sú účastníkmi konania, teda záujmov, ktoré sú v takomto kontexte úzko spojené (pozri rozsudky z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, body
a
a citovanú judikatúru, a z 13. septembra 2013, Holandsko/Komisia,
T‑380/08
,
EU:T:2013:480
, point 42 a citovanú judikatúru).
Uplatňovanie takejto všeobecnej domnienky nevylučuje možnosť preukázať, že na daný dokument, ktorého sprístupnenie sa požaduje, sa táto domnienka nevzťahuje alebo že existuje prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci sprístupnenie tohto dokumentu podľa článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001 (pozri rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
a citovanú judikatúru).
Na úvod treba tiež uviesť, že v prejednávanej veci je dokumentom, ku ktorému bol odmietnutý prístup, zoznam dokumentov administratívneho spisu Komisie v konaní EIRD, ktoré je konaním o uplatnení článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o EHP.
Okrem toho zo spisu vyplýva, že v čase, keď žalobkyňa podala žiadosť o prístup k dokumentu, konanie EIRD ešte nebolo ukončené (pozri body 2, 8 a 11 vyššie).
Navyše napadnuté rozhodnutie sa v skutočnosti zakladá na domnienke, že sprístupnenie zoznamu dokumentov by v podstate ohrozilo účel vyšetrovania, ktorý je chránený výnimkou stanovenou v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001 (pozri body 7 a 11 vyššie).
S prihliadnutím na tieto úvodné pripomienky je potrebné preskúmať dôvodnosť tvrdení žalobkyne.
V prvom rade treba odmietnuť tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého sa v prejednávanej veci neuplatní všeobecná domnienka dôvernosti, keďže žiadosť o prístup sa týkala len jedného dokumentu.
V tejto súvislosti je opodstatnené uviesť, že vec, v ktorej Súdny dvor uznal existenciu všeobecnej domnienky dôvernosti, pokiaľ ide o dokumenty administratívneho spisu z konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ, bola v skutočnosti charakteristická tým, že žiadosť o prístup k dokumentom sa netýkala len jedného dokumentu, ale súboru dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
). Rovnako prevažná časť vecí, v ktorých judikatúra pripustila uplatnenie všeobecnej domnienky dôvernosti, sa tiež týkala žiadostí o prístup k súboru dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
a citovanú judikatúru).
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa s odkazom na rozsudok zo 7. júla 2015, Axa Versicherung/Komisia (
T‑677/13
,
EU:T:2015:473
), z judikatúry Súdneho dvora nevyplýva, že by sa všeobecná domnienka odmietnutia prístupu uplatnila len vtedy, keď sa žiadosť o prístup týka celého spisu, ako Súdny dvor zdôraznil v bode 41 rozsudku zo 14. júla 2016, Sea Handling/Komisia (
C‑271/15 P
, neuverejnený,
EU:C:2016:557
).
Okrem toho Súdny dvor a Všeobecný súd už pripustili uplatnenie všeobecných domnienok dôvernosti nezávisle od počtu dokumentov, ktorých sa týka žiadosť o prístup, a to dokonca aj v prípade, keď bol predmetom žiadosti len jeden dokument (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. júla 2016, Sea Handling/Komisia,
C‑271/15 P
, neuverejnený,
EU:C:2016:557
, bod
; z 25. septembra 2014, Spirlea/Komisia,
T‑306/12
,
EU:T:2014:816
, body
a
, a z 25. októbra 2013, Beninca/Komisia,
T‑561/12
, neuverejnený,
EU:T:2013:558
, body
,
a
).
Je to totiž kvalitatívne kritérium, konkrétne skutočnosť, že dokumenty sa týkajú rovnakého konania, ktoré určuje uplatnenie všeobecnej domnienky odmietnutia, a nie kvantitatívne kritérium, čiže väčší alebo menší počet dokumentov, na ktoré sa vzťahuje žiadosť o prístup (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. septembra 2014, Spirlea/Komisia,
T‑306/12
,
EU:T:2014:816
, bod
a citovanú judikatúru).
Nepochybne judikatúra uvedená v bodoch 70 až 72 vyššie sa týkala žiadostí o prístup k dokumentom týkajúcim sa konaní odlišných od konania v prejednávanej veci. V prejednávanej veci možno analogicky uplatniť zásadu, ktorá vyplýva z tejto judikatúry, konkrétne že všeobecná domnienka dôvernosti môže byť uplatniteľná nezávisle od počtu dokumentov, ktorých sa týka žiadosť o prístup, dokonca aj v prípade, keď je predmetom žiadosti len jeden dokument.
Nezávisle od počtu dokumentov, ktoré sú predmetom žiadosti o prístup, nemožno udeliť súhlas na prístup k dokumentom v konaní o uplatnení článku 101 ZFEÚ bez ohľadu na rovnako striktné pravidlá, ktoré sa uplatňujú v prípade, že ide o zaobchádzanie s informáciami, ktoré boli získané alebo preukázané v rámci takéhoto konania, stanovené v nariadeniach č. 1/2003 a č. 773/2004.
V druhom rade treba odmietnuť tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého sa na zoznam dokumentov nemôže vzťahovať všeobecná domnienka dôvernosti z dôvodu osobitnej povahy tohto dokumentu.
Zoznam dokumentov nepochybne je dokumentom s osobitnými vlastnosťami vzhľadom na to, že nemá svoj vlastný obsah, keďže je len zhrnutím obsahu spisu. Predstavuje však po prvé dokument sprehľadňujúci spis týkajúci sa daného konania, ktorý je súčasťou súboru dokumentov súvisiacich s daným konaním. Po druhé je dokumentom predstavujúcim zoznam všetkých dokumentov zaradených v spise, ktoré identifikuje podľa ich názvu. Po tretie, keďže zoznam dokumentov odkazuje na každý dokument daného spisu, predstavuje dokument odrážajúci všetky dokumenty spisu, ako aj určité informácie týkajúce sa obsahu uvedených dokumentov. Po štvrté, ako tvrdí Komisia, zoznam dokumentov umožňuje vizualizovať všetky kroky, ktoré Komisia podnikla v konaní v oblasti kartelov. Zoznam dokumentov spisu v oblasti kartelov teda môže obsahovať relevantné a presné informácie týkajúce sa obsahu spisu.
Z toho na rozdiel od tvrdenia žalobkyne vyplýva, že oznámenie skutočností uvedených v zozname dokumentov môže, rovnako ako sprístupnenie samotných dokumentov, ohroziť záujmy chránené výnimkami stanovenými v článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001, keďže tretej osobe sprístupňuje citlivé obchodné informácie alebo informácie o prebiehajúcom vyšetrovaní. Okrem toho nemožno prijať tvrdenie žalobkyne založené na rozsudku z 15. decembra 2011, CDC Hydrogene Peroxide/Komisia (
T‑437/08
,
EU:T:2011:752
), keďže tento rozsudok bol prijatý pred rozsudkom z 27. februára 2014, Komisia/EnBW (
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
), ktorý uznal uplatniteľnosť všeobecnej domnienky dôvernosti na dokumenty uvedené v administratívnom spise týkajúcom sa konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ (pozri bod 62 vyššie).
Navyše je potrebné uviesť, že dokumenty, ktoré viedli Súdny dvor k tomu, aby v rozsudku z 27. februára 2014, Komisia/EnBW (
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
), uznal túto všeobecnú domnienku dôvernosti, sa takisto uplatnia na zoznam dokumentov predmetného spisu.
V tejto súvislosti treba najskôr pripomenúť, že Súdny dvor uviedol, že pokiaľ dokumenty uvedené v žiadosti o prístup patria do osobitnej oblasti práva Únie, ako je to v prípade konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ, výnimky z práva na prístup k dokumentom, ktoré sú stanovené najmä v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, nemožno vykladať bez ohľadu na osobitné pravidlá, ktorými sa spravuje prístup k týmto dokumentom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
).
Súdny dvor ďalej zastával názor, že v rámci konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ určité ustanovenia nariadení č. 1/2003 a č. 773/2004 reštriktívnym spôsobom upravovali použitie dokumentov uvedených v spise týkajúcom sa uvedeného konania, keďže stanovovali, že účastníci konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ nemajú neobmedzené právo na prístup k dokumentom uvedeným v spise Komisie a tretie osoby s výnimkou sťažovateľov nemajú v rámci takéhoto konania právo na prístup k dokumentom spisu Komisie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, body
a
).
Okrem toho sa Súdny dvor domnieval, že povoliť na základe nariadenia č. 1049/2001 všeobecný prístup k dokumentom nachádzajúcim sa v spise týkajúcom sa uplatňovania článku 101 ZFEÚ by mohlo ohroziť rovnováhu, ktorú chcel normotvorca Únie v nariadeniach č. 1/2003 a č. 773/2004 zabezpečiť medzi povinnosťou dotknutých podnikov oznámiť Komisii prípadne citlivé obchodné informácie, aby mohla Komisia odhaliť existenciu kartelu a posúdiť jeho zlučiteľnosť s uvedeným článkom na jednej strane, a garanciou zvýšenej ochrany vzťahujúcej sa z dôvodu profesijného a obchodného tajomstva na informácie takto odovzdané Komisii na strane druhej (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
a citovanú judikatúru).
Súdny dvor napokon zdôraznil, že právo na nahliadnutie do administratívneho spisu v rámci konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ a právo na prístup k dokumentom podľa nariadenia č. 1049/2001 sa z právneho hľadiska nepochybne líšia. Nič to však nemení na tom, že podľa Súdneho dvora vedú z funkčného hľadiska k porovnateľnej situácii (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
a citovanú judikatúru).
Z tejto judikatúry vyplýva, že všeobecná domnienka dôvernosti uplatniteľná na dokumenty uvedené v administratívnom spise týkajúcom sa konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ v podstate spočíva na výklade výnimiek z práva na prístup k dokumentom uvedených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, ktorý zohľadňuje striktné pravidlá stanovené v nariadeniach č. 1/2003 a č. 773/2004, pokiaľ ide o zaobchádzanie s informáciami, ktoré boli získané alebo preukázané v rámci takéhoto konania.
Inými slovami, táto domnienka spočíva na predpoklade, že predmetný postup stanovuje osobitný režim pre prístup k dokumentom. Existencia tohto režimu umožňuje domnievať sa, že sprístupnenie daných dokumentov by v zásade mohlo ovplyvniť cieľ, ktorý sleduje postup, ktorého sú tieto dokumenty súčasťou (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cruz Villalón vo veci Rada/Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:325
, bod
).
Ako tvrdí Komisia, skutočnosť, že dokument, ktorého sprístupnenie sa požaduje, patrí do administratívneho spisu týkajúceho sa konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ, v prejednávanej veci stačí na odôvodnenie uplatnenia všeobecnej domnienky dôvernosti dokumentov týkajúcich sa takého konania, a to nezávisle od počtu dokumentov, ktorých sa žiadosť týka (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok zo 14. júla 2016, Sea Handling/Komisia,
C‑271/15 P
, neuverejnený,
EU:C:2016:557
, bod
).
Preto sa v napadnutom rozhodnutí oprávnene uvádza, že na zoznam dokumentov sa vzťahovala všeobecná domnienka dôvernosti uplatniteľná na dokumenty uvedené v administratívnom spise týkajúcom sa konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ.
V treťom rade treba odmietnuť tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého Komisia v prejednávanej veci neobjasnila dôvody, pre ktoré mohlo sprístupnenie požadovaného spisu ohroziť záujmy chránené výnimkami stanovenými v článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001.
Ako tvrdí Komisia, v prípade, že sa uplatní všeobecná domnienka odmietnutia prístupu, dotknutá inštitúcia musí totiž len spresniť, na akých všeobecných úvahách založila svoju domnienku, že sprístupnenie týchto dokumentov by ohrozilo niektorý zo záujmov chránených výnimkami stanovenými v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, pričom nie je povinná vykonať konkrétne posúdenie obsahu každého z týchto dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
).
V prejednávanej veci treba konštatovať, že napadnuté rozhodnutie spresnilo, že uvádzaná všeobecná domnienka dôvernosti bola založená tak na ochrane účelu vyšetrovania sledovaného v rámci konania EIRD v súlade s výnimkou stanovenou v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001, ako aj na výklade pravidiel tohto nariadenia v súlade s osobitnými pravidlami stanovenými v nariadeniach č. 1/2003 a č. 773/2004. Okrem toho Komisia spresnila, že zoznam dokumentov bol súčasťou administratívneho spisu týkajúceho sa konania EIRD, ktoré ešte nebolo ukončené, a sprístupnenie verejnosti požadovaných dokumentov vrátane zoznamu dokumentov mohlo ohroziť prebiehajúce vyšetrovanie a mať vplyv na pravidlá dôvernosti, právo na obhajobu a obchodné záujmy účastníkov konania, ktorých sa týka vyšetrovanie (pozri body 7 a 11 vyššie).
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že napadnuté rozhodnutie tým, že sa zakladá na domnienke, že sprístupnenie zoznamu dokumentov by v podstate ohrozilo účel vyšetrovania, ktorý je chránený výnimkou stanovenou v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001, neporušilo ustanovenia tohto článku.
Z toho vyplýva, že prvú časť tretieho, štvrtého a deviateho žalobného dôvodu treba zamietnuť ako nedôvodnú.
O druhej časti tretieho, štvrtého a deviateho žalobného dôvodu založenej na existencii prevažujúceho záujmu odôvodňujúceho sprístupnenie požadovaného dokumentu a na porušení článku 101 ZFEÚ
V rámci druhej časti tretieho, štvrtého a deviateho žalobného dôvodu žalobkyňa v prvom rade v podstate tvrdí, že existuje prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci prístup k zoznamu dokumentov s cieľom preskúmať „možnosť podať žalobu o náhradu škody spôsobenej kartelom“. Na jednej strane žaloby o náhradu škody spôsobenej kartelom predstavujú prevažujúci verejný záujem, keďže posilňujú „operatívnosť pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže“ a prispievajú tak „k zachovaniu účinnej hospodárskej súťaže v Únii“. Na druhej strane samotné nazretie do zoznamu dokumentov by žalobkyni umožnilo vytvoriť si názor o tom, či dokumenty, ktoré vymenúva, môžu byť nevyhnutné na podporu prípadnej žaloby o náhradu škody. V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie porušuje článok 101 ZFEÚ, keďže odmietnutie prístupu k zoznamu dokumentov jej v praxi bráni v účinnom uplatnení svojho práva na náhradu škody, ktoré jej vyplýva z tohto článku.
Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.
Najskôr treba pripomenúť, ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 63 vyššie, že uznanie všeobecnej domnienky dôvernosti nevylučuje možnosť preukázať, že na daný dokument, ktorého sprístupnenie sa požaduje, sa táto domnienka nevzťahuje alebo že existuje prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci sprístupnenie tohto dokumentu podľa článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001.
V tejto súvislosti treba uviesť, že každý má právo domáhať sa náhrady škody, ktorá mu bola spôsobená porušením článku 101 ZFEÚ. Toto právo totiž posilňuje operatívnosť pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže, čím prispieva k zachovaniu účinnej hospodárskej súťaže v Únii (pozri rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
a citovanú judikatúru).
Podľa judikatúry totiž osobe, ktorá sa odvoláva na existenciu prevažujúceho verejného záujmu, prináleží, aby konkrétne uviedla okolnosti odôvodňujúce sprístupnenie dotknutých dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
, bod
). Predloženie čisto všeobecných úvah nemôže stačiť na preukázanie toho, že verejný záujem má prednosť pred dôvodmi opodstatňujúcimi odmietnutie sprístupnenia dotknutých dokumentov (pozri rozsudok z 25. septembra 2014, Spirlea/Komisia,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
, bod
a citovanú judikatúru).
Konkrétne každej osobe, ktorá chce dosiahnuť náhradu škody údajne utrpenej z dôvodu porušenia článku 101 ZFEÚ, prináleží preukázať svoju potrebu získať prístup k určitému dokumentu obsiahnutému v spise Komisie, aby táto inštitúcia mohla v každom jednotlivom prípade zvážiť záujmy odôvodňujúce sprístupnenie takých dokumentov a ich ochranu so zvážením všetkých relevantných okolností veci (pozri rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
a citovanú judikatúru).
V prípade, že sa taká potreba nepreukáže, záujem na dosiahnutí náhrady škody údajne spôsobenej porušením článku 101 ZFEÚ nemôže predstavovať prevažujúci verejný záujem v zmysle článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 (pozri rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
a citovanú judikatúru).
Okrem toho záujem, ktorý predstavuje výlučne škoda spôsobená súkromnoprávnemu podniku v rámci porušenia článku 101 ZFEÚ, nemožno kvalifikovať ako „verejný“ (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. júla 2016, Sea Handling/Komisia,
C‑271/15 P
, neuverejnený,
EU:C:2016:557
, body
a
, a z 20. marca 2014, Reagens/Komisia,
T‑181/10
, neuverejnený,
EU:T:2014:139
, bod
).
V prejednávanej veci treba uviesť, že v napadnutom rozhodnutí Komisia zastávala názor, že bolo oprávnené predpokladať, že sprístupnenie zoznamu dokumentov mohlo ohroziť priebeh vyšetrovania v súlade s článkom 4 ods. 2 treťou zarážkou nariadenia č. 1049/2001. Komisia sa ďalej domnievala, že žiadny prevažujúci verejný záujem v zmysle článku 4 ods. 2 poslednej časti vety tohto nariadenia neodôvodňoval sprístupnenie zoznamu dokumentov, keďže tento záujem nemohol zodpovedať záujmu žalobkyne na podaní žaloby o náhradu škody (pozri body 7 a 11 vyššie).
Tvrdenia žalobkyne nemôžu spochybniť toto posúdenie.
V prvom rade je potrebné uviesť, že žalobkyňa sa obmedzila na to, že uviedla skutočnosť, že prístup k zoznamu dokumentov jej umožňoval „vytvoriť si názor o tom, či dokumenty, ktoré vymenúva, môžu byť nevyhnutné na podporu prípadnej žaloby o náhradu škody“. Toto veľmi všeobecné tvrdenie však nestačí na preukázanie, ako odmietnutie prístupu k zoznamu dokumentov bránilo žalobkyni účinne vykonať svoje právo na náhradu škody. Žalobkyňa nijako nepodložila svoj záver, podľa ktorého bol prístup k zoznamu dokumentov nevyhnutný na to, aby mohla podať takúto žalobu o náhradu škody.
Za týchto okolností záujem na dosiahnutí náhrady škody, ktorá mohla vzniknúť porušením článku 101 ZFEÚ, nemôže predstavovať prevažujúci verejný záujem v zmysle článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001.
V druhom rade, ako tvrdí Komisia, napadnuté rozhodnutie nemôže predstavovať porušenie článku 101 ZFEÚ, keďže nie je založené na tomto ustanovení, ale na ustanoveniach nariadenia č. 1049/2001.
Žalobkyni sa tak nepodarilo preukázať, že dokument, ktorého sprístupnenie sa požadovalo, sa vymyká z pôsobnosti všeobecnej domnienky dôvernosti, ani že existuje prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci sprístupnenie tohto dokumentu.
Z toho vyplýva, že druhá časť tretieho, štvrtého a deviateho žalobného dôvodu musí byť zamietnutá. Preto je potrebné zamietnuť tretí, štvrtý a deviaty žalobný dôvod v celom rozsahu.
O siedmom a ôsmom žalobnom dôvode, ktoré sú založené na porušení základného práva na prístup k dokumentom a zásady proporcionality
Na jednej strane žalobkyňa tvrdí, že výnimky stanovené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 sa v prejednávanej veci neuplatnia a v dôsledku toho napadnuté rozhodnutie porušilo základné právo na prístup k dokumentom stanovené v článku 6 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 42 Charty základných práv, článkom 15 ods. 3 ZFEÚ a článkom 2 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001. Na druhej strane sa žalobkyňa odvoláva na porušenie ustanovení základného práva na prístup k dokumentom a zásady proporcionality, keďže Komisia dokonca odmietla prístup k časti zoznamu dokumentov, ktorá nebola predmetom žiadnej žiadosti o dôverné zaobchádzanie.
Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.
Pokiaľ ide o údajné porušenie základného práva na prístup k dokumentom, stačí uviesť, ako bolo pripomenuté v bodoch 57 a 58 vyššie, že toto právo podlieha určitým obmedzeniam z dôvodu verejného alebo súkromného záujmu, ako vyplýva najmä z režimu výnimiek stanovených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001. Ako vyplýva z bodu 90 vyššie, v prejednávanej veci však prístup k požadovanému dokumentu podliehal obmedzeniam založeným na dôvodoch verejného záujmu a vzťahovala sa naň všeobecná domnienka dôvernosti založená najmä na výnimke stanovenej v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001.
Pokiaľ ide o tvrdenie založené na porušení zásady proporcionality, ktoré vyplýva z odmietnutia čiastočného prístupu k požadovanému dokumentu, stačí pripomenúť, že na dokumenty patriace do spisu EIRD sa nevzťahuje povinnosť úplného alebo čiastočného sprístupnenia ich obsahu, keďže sa na ne vzťahuje všeobecná domnienka dôvernosti uvedená v bode 78 vyššie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. júna 2012, Komisia/Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
, bod
, a zo 14. júla 2016, Sea Handling/Komisia,
C‑271/15 P
, neuverejnený,
EU:C:2016:557
, bod
).
Z toho vyplýva, že sa nemožno domnievať, že prijatím napadnutého rozhodnutia bolo porušené základné právo na prístup k dokumentom alebo zásada proporcionality.
Preto musia byť siedmy a ôsmy žalobný dôvod zamietnuté ako nedôvodné.
O piatom a šiestom žalobnom dôvode, ktoré sú založené na porušení článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001
Vo svojom piatom a šiestom žalobnom dôvode žalobkyňa v podstate tvrdí, že zoznam dokumentov nepredstavuje dokument, ktorého sa týkajú výnimky stanovené v článku 4 ods. 3 prvom a druhom pododseku nariadenia č. 1049/2001, a preto napadnuté rozhodnutie porušuje tieto pravidlá upravujúce výnimku.
Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.
V tejto súvislosti stačí v prvom rade konštatovať, že napadnuté rozhodnutie nie je založené na výnimke stanovenej v článku 4 ods. 3 druhom pododseku nariadenia č. 1049/2001. Preto je tvrdenie žalobkyne založené na porušení tohto ustanovenia neúčinné.
V druhom rade, ako tvrdí Komisia, žalobkyňa len uvádza, že výnimka stanovená v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001 sa netýka dotknutého dokumentu, pričom toto tvrdenie nijako nespresňuje. Žalobkyňa totiž nepreukazuje, z akého dôvodu by zoznam dokumentov nemal byť považovaný za „dokument, ktorý orgán vypracoval pre vnútornú potrebu“.
Prípadné nesprávne právne posúdenia alebo nesprávne posúdenia, ktorých sa dopustila Komisia v rámci uplatnenia výnimiek stanovených v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, by v prejednávanej veci nemali vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia, keďže bolo konštatované, že Komisia oprávnene predpokladala, že na zoznam dokumentov sa uplatní výnimka stanovená v článku 4 ods. 2 tretej zarážke tohto nariadenia.
Z toho vyplýva, že sa nemožno v žiadnom prípade domnievať, že prijatím napadnutého rozhodnutia bol porušený článok 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001.
Preto je potrebné zamietnuť piaty a šiesty žalobný dôvod, prvý z nich ako neúčinný a druhý ako nedôvodný.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že žaloba musí byť zamietnutá.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 137 tohto rokovacieho poriadku platí, že ak Všeobecný súd konanie vo veci zastavil, o náhrade trov konania rozhodne podľa vlastnej úvahy.
V prejednávanej veci je čiastočné zastavenie konania dôsledkom toho, že Komisia na svojej internetovej stránke uverejnila predbežné nedôverné znenie rozhodnutia EIRD, k čomu došlo po podaní žaloby. Toto uverejnenie však nie je odpoveďou na žiadosť žalobkyne o prístup k dokumentu, ale zodpovedá splneniu povinnosti uverejnenia, ktorá Komisii prináleží na základe článku 30 nariadenia č. 1/2003. Okrem toho, ako vyplýva zo spisu, toto nedôverné znenie rozhodnutia EIRD v čase vydania napadnutého rozhodnutia ešte neexistovalo.
So zreteľom na tieto okolnosti a vzhľadom na skutočnosť, že návrh na určenie nečinnosti bol zamietnutý ako neprípustný a žalobkyňa nemala úspech vo väčšine svojich návrhov na zrušenie, je potrebné uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania, ako aj nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii, vrátane trov, o ktorých rozhodnutie bolo odložené na neskôr v uzneseniach uvedených v bodoch 16 a 24 vyššie, v súlade s návrhmi Komisie.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring mbH je povinná nahradiť trovy konania.

Prek
Schalin
Costeira
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 5. februára 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.