CELEX: 62017CJ0298
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 2002/22/EÜ
Elektroonilised sidevõrgud ja teenused
Universaalteenus ja kasutajate õigused
Raadio‑ või televisiooniülekannete üldsusele edastamiseks elektroonilist sidevõrku pakkuv ettevõtja
Ettevõtja, kes pakub televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes
Edastamiskohustus (must carry)

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (
EÜT 2002, L 108, lk 51
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/136/EÜ (
ELT 2009, L 337, lk 11
) (edaspidi „universaalteenuse direktiiv“), artikli 31 lõiget 1.
Taotlus on esitatud France Télévisions SA ja Conseil supérieur de l’audiovisuel (CSA) (kõrgem audiovisuaalnõukogu) vahelises kohtuvaidluses seoses 27. mai 2015. aasta otsusega nr 2015-232, millega Conseil supérieur de l’audiovisuel tegi France Télévisions’le ettekirjutuse järgida edaspidi 30. septembri 1986. aasta kommunikatsioonivabaduse seaduse nr 86-1067 (loi n
o
86-1067, du 30 septembre 1986, relative à la liberté de la communication; edaspidi „kommunikatsioonivabaduse seadus“) artiklit 34-2 ja mitte takistada Playmédial oma veebisaidil voogedastuse teel ja otseülekandes France Télévisionsi saadete edastamist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Raamdirektiiv
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (
EÜT 2002, L 108, lk 33
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ (
ELT 2009, L 337, lk 37
) (edaspidi „raamdirektiiv“), põhjendus 5 on sõnastatud järgmiselt:
„Telekommunikatsiooni‑, meedia‑ ja infotehnoloogiasektori lähenemine tähendab seda, et kõik ülekandevõrgud ja ‑teenused peaksid olema hõlmatud ühe ja sama reguleeriva raamistikuga. Kõnealune raamistik koosneb käesolevast direktiivist ja neljast eridirektiivist: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) [(
EÜT 2002, L 108, lk 21
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337)], Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (juurdepääsu käsitlev direktiiv) [(
EÜT 2002, L 108, lk 7
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 323)], universaalteenuse direktiiv, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiiv 97/66/EÜ, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset telekommunikatsioonisektoris [(
EÜT 1998, L 24, lk 1
)] (edaspidi „eridirektiivid“). Edastamise reguleerimine tuleb lahutada sisu reguleerimisest. Seepärast ei hõlma kõnealune raamistik elektrooniliste sidevõrkude vahendusel elektroonilisi sideteenuseid kasutades edastatud teenuste sisu, näiteks ringhäälingu sisu, finantsteenuseid ja teatavaid infoühiskonna teenuseid, ega piira seega ka selliste teenuste kohta ühenduse või riigi tasandil võetud meetmeid, mis on kooskõlas ühenduse õigusega ning mille eesmärk on edendada kultuurilist ja keelelist mitmekülgsust ja tagada meediakanalite paljusus. Teleprogrammide sisu reguleerib nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiv 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus‑ ja haldusnormide kooskõlastamise kohta [(
EÜT 1989, L 298, lk 23
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224)]. Edastuse ja sisu reguleerimise lahusus ei piira nendevaheliste seoste arvessevõtmist eelkõige selleks, et tagada meediakanalite paljusus, kultuuriline mitmekülgsus ja tarbijakaitse.“
Raamdirektiivi artikli 1 „Reguleerimisala ja eesmärk“ lõigetes 2 ja 3 on ette nähtud:
„2.   Käesoleva direktiivi ja eridirektiivide sätted ei piira kohustusi, mis on elektrooniliste sidevõrkude või ‑teenuste abil osutatavate teenuste kohta kehtestatud ühenduse õiguse kohaselt siseriiklike õigusnormidega või ühenduse õigusnormidega.
3.   Käesoleva direktiivi ja eridirektiivide sätted ei piira meetmeid, mis on võetud ühenduse või liikmesriikide tasandil Euroopa Ühenduse õiguse kohaselt, et saavutada üldist huvi pakkuvad eesmärgid, eriti eesmärgid, mis on seotud sisu reguleerimise ja audiovisuaalpoliitikaga.“
Raamdirektiivi artikkel 2 „Mõisted“ sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
elektrooniline sidevõrk
– ülekandesüsteemid ja vajaduse korral lülitus‑ ja marsruutimisseadmed ning muud vahendid, sealhulgas võrguelemendid, mis ei ole aktiivsed, mis võimaldavad edastada signaale traadi, raadio teel, optiliselt või muude elektromagnetiliste vahendite abil, kasutades sealhulgas satelliitvõrke, paik‑ (ahel‑ ja pakettkommuteeritud, k.a Internet) ja liikuva maaside võrku, elektrikaabelsüsteeme, kui neid kasutatakse signaalide edastamiseks, raadio‑ ja teleringhäälinguvõrke ja kaabeltelevisioonivõrke, olenemata sellest, millist teavet nende kaudu edastatakse;
[…]
m)
elektroonilise sidevõrgu pakkumine
– sellise võrgu loomine, käitamine, kontrollimine ja teistele kasutada andmine;
[…]“.
Universaalteenuse direktiiv
Universaalteenuse direktiivi põhjendus 45 on sõnastatud järgmiselt:
„Elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühine reguleeriv raamistik ei hõlma sisuedastusteenuseid, näiteks heli‑ või teleülekannete sisupaketi pakkumist müügiks. Selliste teenuste osutajate suhtes ei tohiks selliste toimingute puhul kohaldada universaalteenuse kohustust. Käesolev direktiiv ei piira selliste teenuste puhul riigi tasandil ühenduse õiguse kohaselt võetud meetmeid.“
Direktiivi artikkel 2 „Mõisted“ sätestab:
„Käesoleva direktiivi kohaldamisel kehtivad [raamdirektiivi] artiklis 2 esitatud mõisted.
[…]“.
Universaalteenuse direktiivi artikkel 31 „Edastamiskohustused“ sätestab lõikes 1:
„Liikmesriigid võivad kehtestada mõistlikke edastamiskohustusi kindlaksmääratud raadio‑ ja televisioonikanalite ning lisateenuste edastamiseks, eelkõige juurdepääsuga seotud teenustele, mis tagaksid asjakohase juurdepääsu puuetega lõppkasutajatele, nende jurisdiktsiooni alla kuuluvatele ettevõtjatele, kes pakuvad raadio‑ või televisioonikanalite üldsusele edastamiseks kasutatavaid elektroonilisi sidevõrke, kui märkimisväärsele hulgale selliste võrkude lõppkasutajatest on need võrgud raadio‑ ja televisioonikanalite vastuvõtmise peamine vahend. Selliseid kohustusi kehtestatakse ainult juhul, kui need on vajalikud selleks, et saavutada iga liikmesriigi poolt selgelt kindlaks määratud üldist huvi pakkuvaid eesmärke, ning need peavad olema proportsionaalsed ja läbipaistvad.
Liikmesriigid vaatavad esimeses lõigus osutatud kohustused läbi hiljemalt ühe aasta jooksul alates 25. maist 2011, välja arvatud juhul, kui liikmesriigid korraldasid sellise läbivaatamise eelneva kahe aasta jooksul.
Liikmesriigid vaatavad edastamiskohustused korrapäraselt läbi.“
Prantsuse õigus
Kommunikatsioonivabaduse seaduse artiklis 2-1 on sätestatud:
„Käesoleva seaduse kohaldamisel tähistab mõiste „teenuste edastaja“ iga isikut, kes astub lepingulistesse suhetesse teenuste osutajatega, et pakkuda audiovisuaalse kommunikatsiooni teenuseid, mis tehakse üldsusele kättesaadavaks elektroonilise sidevõrgu kaudu posti‑ ja elektroonilise side seadustiku (code des postes et des communications électroniques) artikli L. 32 punkti 2 tähenduses. Teenuste edastajaks peetakse ka iga isikut, kes koostab niisuguse pakkumise, astudes lepingulistesse suhetesse teiste edastajatega.“
Seaduse artikli 34-2 punktis I on ette nähtud:
„Prantsuse emamaa territooriumil teevad kõik võrguteenuste edastajad, kes ei kasuta [CSA] määratud maaside sagedusala, oma abonentidele tasuta kättesaadavaks artikli 44 [punktis] 1 nimetatud äriühingute teenused ja telekanali Arte, mida edastatakse maapealse analooglevi kaudu, ning telekanali TV5 ja televisiooniteenuse, mida edastatakse maapealse digitaallevi kaudu ning mille eesmärk on aidata kaasa ülemerepiirkondade tundmisele, olles suunatud eriti emamaa televaatajatele, ning mida osutab artikli 44 [punktis] I nimetatud äriühing; välja arvatud juhul, kui need teenuse osutajad leiavad, et teenuste pakkumine on ilmselgelt vastuolus neil lasuvate avaliku teenuse ülesannete täitmisega. Digitaalseid teenuseid pakkudes teeb ta selle pakkumise abonentidele samuti tasuta kättesaadavaks nende äriühingute teenused, mida edastatakse maapealse digitaallevi kaudu
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Playmédia pakub veebisaidil televisioonisaadete voogedastuse teel ja otseülekandes vaatamist, finantseerides oma tegevust peamiselt vaatamisele eelnevate ja järgnevate reklaamide edastamisega. Tuginedes teenuste edastaja seisundile kommunikatsioonivabaduse seaduse artikli 2-1 tähenduses, leiab Playmédia, et selle seaduse artikli 34-2 sätted annavad talle õiguse edastada France Télévisionsi väljaantavaid saateid. Eelotsusetaotlusest nähtub, et France Télévisions edastab ise neid saateid voogedastuse teel ja otseülekandena üldsusele kättesaadavaks tehtud veebisaidil.
CSA tegi 27. mai 2015. aasta otsusega France Télévisionsile ettekirjutuse järgida kommunikatsioonivabaduse seaduse artikli 34-2 sätteid ja mitte teha takistusi sellele, et Playmédia taasesitab neid saateid voogedastuse teel oma veebisaidil.
France Télévisions palus kokkuvõtliku kaebusega, mis saabus Conseil d’État’ (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) kohtuvaidluste kantseleisse 6. juulil 2015, selle ettekirjutuse tühistada, väites, et Playmédia ei saa kasutada enda kasuks kõnealuse seaduse artiklis 34-2 ette nähtud kohustust. France Télévisions väitis sellega seoses, et universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõikes 1 ette nähtud tingimused ei ole täidetud, kuivõrd eelkõige ei ole võimalik väita, et märkimisväärsele hulgale interneti kasutajatest on see televisiooniülekannete vastuvõtmise peamine vahend.
Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ettevõtjat, kes pakub televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes, tuleb ainult selle asjaolu tõttu pidada ettevõtjaks, kes käitab raadio- või televisiooniülekannete üldsusele edastamiseks kasutatavat elektroonilist sidevõrku [universaalteenuse] direktiivi artikli 31 lõike 1 tähenduses?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas liikmesriik võib ilma [kõnealust] direktiivi või muid Euroopa Liidu õigusnorme rikkumata näha ette raadio- või televisiooniteenuste edastamise kohustuse, mis lasub ühtaegu nii elektroonilisi sidevõrke käitavatel ettevõtjatel kui ka ettevõtjatel, kes ilma neid võrke käitamata pakuvad internetis voogedastuse teel ja otseülekandes televisioonisaadete vaatamist?
3.
Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas liikmesriigid võivad teenuste edastajate puhul, kes ei käita elektroonilisi sidevõrke, loobuda kehtestamast edastamiskohustuse suhtes kõiki [universaalteenuse] direktiivi artikli 31 lõikes 1 ette nähtud tingimusi, samas kui need tingimused kehtivad [selle] direktiivi kohaselt võrkude käitajate suhtes?
4.
Kas liikmesriik, kes kehtestas teatud raadio‑ või televisiooniteenuste edastamise kohustuse teatud võrkudes, võib ilma [kõnealust] direktiivi rikkumata näha nende teenuste puhul ette kohustuse nõustuda nende edastamisega kõnealustes võrkudes, sealhulgas veebisaidil edastamise puhul, kui asjaomane teenus edastab ise internetis oma saateid?
5.
Kas [universaalteenuse] direktiivi artikli 31 lõikes 1 ette nähtud tingimust, et märkimisväärsele hulgale edastamiskohustusega hõlmatud võrkude lõppkasutajatest peavad need võrgud olema raadio‑ või televisiooniülekannete vastuvõtmise peamine vahend, peab internetis edastamise osas käsitlema kõiki neid kasutajaid arvestades, kes vaatavad televisioonisaateid internetivõrgus voogedastuse teel ja otseülekandes, või ainuüksi edastamiskohustusega veebisaidi kasutajaid arvestades?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtjat, kes pakub televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes, tuleb ainult selle asjaolu tõttu pidada ettevõtjaks, kes pakub raadio‑ või televisioonikanalite üldsusele edastamiseks kasutatavat elektroonilist sidevõrku.
Sellega seoses olgu märgitud, et universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõike 1 alusel võivad liikmesriigid kehtestada teatavatel tingimustel edastamiskohustused (
must carry
) nende jurisdiktsiooni alla kuuluvatele ettevõtjatele, kes pakuvad raadio‑ või televisioonikanalite üldsusele edastamiseks kasutatavaid elektroonilisi sidevõrke.
„Elektroonilise sidevõrgu pakkumine“ on raamdirektiivi artikli 2 punktis m määratletud kui „sellise võrgu loomine, käitamine, kontrollimine ja teistele kasutada andmine“. See määratlus kehtib universaalteenuse direktiivi artikli 2 kohaselt viimati nimetatud direktiivi kohaldamisel.
Tegevus, mis seisneb veebisaidil televisioonisaadete voogedastuse teel ja otseülekandes vaatamise pakkumises, selle määratluse alla ei kuulu. Ainuüksi asjaolust, et ettevõtja kasutab oma teenuste pakkumiseks raamdirektiivi artikli 2 punktis a määratletud elektroonilist sidevõrku, nimelt internetti, ei saa järeldada, et see ettevõtja on ise sellise võrgu pakkuja.
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et selline ettevõtja nagu Playmédia, kes pakub ainult veebisaidil televisioonisaadete voogedastuse teel ja otseülekandes vaatamist, ei paku mitte elektroonilist sidevõrku, vaid pakub hoopis elektroonilise sidevõrgu kaudu juurdepääsu audiovisuaalteenuste sisule, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 23.
Samas nähtub raamdirektiivi põhjendusest 5 selgelt, et edastamise reguleerimine tuleb lahutada sisu reguleerimisest ning et ühine reguleeriv raamistik, mille hulka kuulub universaalteenuse direktiiv, ei ole kohaldatav elektroonilistes sidevõrkudes elektroonilisi sideteenuseid kasutades edastatud teenuste sisu suhtes (vt selle kohta 7. novembri 2013. aasta kohtuotsus UPC Nederland,
C‑518/11
,
EU:C:2013:709
, punkt
).
Universaalteenuse direktiivi põhjenduse 45 kohaselt ei hõlma elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühine reguleeriv raamistik sisuedastusteenuseid ning selliste teenuste suhtes ei kehti selliste toimingute puhul universaalteenuse kohustused. Seega ettevõtja, kes pakub veebisaidi kaudu ainult juurdepääsu internetis edastatavale sisule, ei kuulu universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõike 1 kohaldamisalasse.
Neil asjaoludel tuleb esimesele küsimusele vastata, et universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõiget 1tuleb tõlgendada nii, et ettevõtjat, kes pakub televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes, ei tule ainult selle asjaolu tõttu pidada ettevõtjaks, kes pakub raadio‑ või televisioonikanalite üldsusele edastamiseks kasutatavat elektroonilist sidevõrku.
Teine kuni neljas küsimus
Oma teise kuni neljanda küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas universaalteenuse direktiivi sätteid või muid liidu õiguse norme tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriik kehtestab niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav edastamiskohustuse (
must carry
) ettevõtjatele, kes ilma elektroonilisi sidevõrke pakkumata pakuvad televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes.
Need küsimused on asjakohased seetõttu, et põhikohtuasjas on edastamiskohustused (
must carry
) kehtestatud liikmesriigi õiguse alusel ettevõtjatele, kes ei kuulu universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõike 1 kohaldamisalasse. Nimelt nähtub eelotsusetaotlusest, et kommunikatsioonivabaduse seaduse artiklites 2-1 ja 34-2 sätestatud edastamiskohustuse (
must carry
) kohaldamisala erineb nimetatud artikli 31 lõikes 1 ette nähtud kohaldamisalast. Põhikohtuasjas peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastama, kas edastamiskohustused (
must carry
) kehtestati tegelikult sellistele ettevõtjatele nagu Playmédia.
Sellega seoses tuleb märkida, et raamdirektiivi artikli 1 lõike 3 järgi ei piira ühisesse reguleerivasse raamistikku kuuluvate direktiivide sätted meetmeid, mis on võetud liikmesriikide tasandil liidu õiguse kohaselt, et saavutada üldist huvi pakkuvad eesmärgid, eriti eesmärgid, mis on seotud sisu reguleerimise ja audiovisuaalpoliitikaga.
Peale selle tuleneb raamdirektiivi põhjendusest 5, et ühine reguleeriv raamistik, mille hulka kuulub universaalteenuse direktiiv, ei ole kohaldatav elektroonilistes sidevõrkudes elektroonilisi sideteenuseid kasutades edastatud teenuste sisu suhtes ega piira seega ka selliste teenuste kohta liidu või riigi tasandil võetud meetmeid, mis on kooskõlas liidu õigusega ning mille eesmärk on edendada kultuurilist ja keelelist mitmekülgsust ja tagada meediakanalite paljusus.
Järelikult lubab universaalteenuse direktiiv liikmesriikidel lisaks universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõikes 1 kehtestatud kohustustele kehtestada edastamiskohustusi (
must carry
) muu hulgas ettevõtjate suhtes, kes pakuvad televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes, kuid ei paku elektroonilisi sidevõrke.
Osas, milles eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab „muudele liidu õigusnormidele“, tuleb märkida, et eelotsusetaotluse põhjal ei ole võimalik täpsemalt kindlaks teha neid liidu õigusnorme, mille tõlgendamist kõnealune kohus palub.
Liikmesriigid peavad neile ettevõtjatele, kes ei kuulu universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõike 1 kohaldamisalasse, edastamiskohustusi (
must carry
) kehtestades kahtlemata järgima liidu õigust, muu hulgas ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabadust reguleerivaid norme.
Kui eelotsusetaotluse viidet „muudele liidu õigusnormidele“ tuleb käsitada nii, et sellega on peetud silmas viimati nimetatud sätet, tuleb siiski märkida, et EL toimimise lepingu sätted, mis reguleerivad teenuste osutamise vabadust, ei ole kohaldatavad olukorras, mille kõik asjaolud jäävad ühe liikmesriigi piiresse (vt selle kohta 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas näivad kõik põhikohtuasja asjaolud jäävat Prantsusmaa territooriumi piiresse. Nimelt on selles kohtuasjas vaidlus ühe Prantsuse ettevõtja ja CSA vahel selle üle, et nimetatud ettevõtja ei nõustu sellega, et teine Prantsuse ettevõtja edastab tema toodetud saateid.
15. novembri 2016. aasta kohtuotsuse Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
) punktides 50–53 on Euroopa Kohus toonud esile neli olukorda, milles võib siiski olla põhikohtuasja lahendamiseks vaja tõlgendada põhivabadusi käsitlevaid aluslepingute sätteid, isegi kui kõik põhikohtuasja asjaolud jäävad ühe liikmesriigi piiresse (20. septembri 2018. aasta kohtuotsus Fremoluc,
C‑343/17
,
EU:C:2018:754
, punkt
).
Euroopa Kohus on siiski täpsustanud, et niisuguse olukorra kontekstis, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kõik asjaolud jäävad ühe liikmesriigi piiresse, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus teatama Euroopa Kohtule vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94 sätestatud nõuetele, millistel põhjustel on tema menetluses olev vaidlus hoolimata selle puhtalt riigisisesest laadist põhivabadusi käsitlevate liidu õigusnormidega seotud viisil, mis muudab eelotsusemenetluses taotletud tõlgenduse selle vaidluse lahendamise seisukohast vajalikuks (15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, punkt
).
Kuid käesolevas asjas ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitanud, millistel põhjustel on tema menetluses olev vaidlus hoolimata selle puhtalt riigisisesest laadist teenuste osutamise vabadust käsitlevate liidu õigusnormidega seotud viisil, mille tõttu on ELTL artikli 56 tõlgendus selle vaidluse lahendamiseks vajalik.
Neil asjaoludel tuleb tuvastada, et teine kuni neljas küsimus on vastuvõetamatud osas, milles need puudutavad „muid liidu õigusnorme“.
Neil asjaoludel tuleb teisele kuni neljandale küsimusele vastata, et universaalteenuse direktiivi sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik kehtestab niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav edastamiskohustuse (
must carry
) ettevõtjatele, kes ilma elektroonilisi sidevõrke pakkumata pakuvad televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes.
Viies küsimus
Oma viienda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas sellises kohtuasjas nagu põhikohtuasjas käsitletav tuleb universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõikes 1 sätestatud tingimust – mille kohaselt peavad märkimisväärsele hulgale edastamiskohustusega (
must carry
) hõlmatud võrkude lõppkasutajatest olema need võrgud televisioonikanalite vastuvõtmise peamine vahend – hinnata kõiki neid kasutajaid arvestades, kes vaatavad televisioonisaateid internetis, või ainult selle kohustusega hõlmatud ettevõtjale kuuluva veebisaidi kasutajaid arvestades.
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 19 ja 21, ei kuulu käesolevas asjas selline ettevõtja nagu Playmédia universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõike 1 kohaldamisalasse. Ent selle sätte kohaldamisalasse mittekuuluvatelt ettevõtjatelt ei nõua liidu õigus selle tingimuse järgimist, mille kohaselt peavad märkimisväärsele hulgale edastamiskohustusega (
must carry
) hõlmatud võrkude lõppkasutajatest olema need võrgud televisioonikanalite vastuvõtmise peamine vahend.
Neil tingimustel ei ole viiendale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/136/EÜ, artikli 31 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtjat, kes pakub televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes, ei tule ainult selle asjaolu tõttu pidada ettevõtjaks, kes pakub raadio‑ või televisioonikanalite üldsusele edastamiseks kasutatavat elektroonilist sidevõrku.

2.
Direktiivi 2002/22 (muudetud direktiiviga 2009/136) sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik kehtestab niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav edastamiskohustuse (
must carry
) ettevõtjatele, kes ilma elektroonilisi sidevõrke pakkumata pakuvad televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.