CELEX: 62017CJ0339
Преюдициално запитване
Наименования на текстилните влакна и свързаните с тях изисквания в областта на етикетирането и маркирането
Регламент (ЕС) № 1007/2011
Членове 7 и 9
Чисти текстилни продукти
Многовлакнести текстилни продукти
Методи за етикетиране и маркиране

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 1 и на член 9, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 1007/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 27 септември 2011 година относно наименованията на текстилните влакна и свързаното с тях етикетиране и маркиране на текстилните продукти по отношение на техния влакнест състав и за отмяна на Директива 73/44/ЕИО на Съвета и на директиви 96/73/ЕО и 2008/121/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (
ОВ L 272, 2011 г., стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Verein für lauteren Wettbewerb eV, сдружение, чийто предмет на дейност е борбата срещу нелоялната конкуренция, и Princesport GmbH по повод изискванията в областта на етикетирането и маркирането при пласирането и разпространението от Princesport на текстилни продукти в интернет.
Правна уредба
Правото на Съюза
В съображение 10 от Регламент № 1007/2011 се уточнява:
„Етикетирането или маркирането за влакнестия състав следва да бъде задължително, за да се гарантира, че всички потребители в Съюза имат достъп до точна и еднаква информация. Въпреки това настоящият регламент не следва да възпрепятства икономическите оператори да посочват допълнително наличието на малки количества влакна, които изискват особено внимание, за да се запази първоначалното качество на текстилния продукт. Когато е технически трудно да се определи влакнестият състав на даден текстилен продукт по време на производството, следва да бъде възможно да се посочат върху етикета или маркировката само тези влакна, които са известни по време на производството, при условие че те съставляват определен процент от крайния продукт“.
Член 1 от Регламента гласни следното:
„С настоящия регламент се определят правила за употреба на наименованията на текстилните влакна и свързаното с това етикетиране и маркиране на текстилните продукти по отношение на техния влакнест състав, […], с цел да се подобри функционирането на вътрешния пазар и да се предостави точна информация на потребителите“.
Член 4 от Регламента, озаглавен „Общо изискване за предоставянето на пазара на текстилни продукти“, предвижда:
„Текстилни продукти се предоставят на пазара само при условие че тези продукти са етикетирани, маркирани или придружени с търговски документи съгласно настоящия регламент“.
Съгласно член 5, параграф 1 от Регламент № 1007/2011:
„Единствено наименованията на текстилни влакна, изброени в приложение I, се използват за описанието на влакнестия състав върху етикетите и маркировките на текстилни продукти“.
В член 7 от Регламента, озаглавен „Чисти текстилни продукти“, се посочва:
„1.   Само текстилните продукти, съставени изключително от едно и също влакно, могат да бъдат етикетирани или маркирани като „100 %“, „чист“ или „изцяло“.
Посочените термини или подобни на тях термини не се използват за други текстилни продукти.
2.   Без да се засяга член 8, параграф 3, даден текстилен продукт, чието съдържание на влакнести примеси не надвишава 2 % от масата, може също да се третира като съставен изключително от едно и също влакно, при условие че това количество е оправдано като технически неизбежно при добрата производствена практика и не е добавено съгласно установената практика.
Текстилен продукт, който е преминал през процес на кардиране, може също да се третира като съставен изключително от едно и също влакно, ако влакнестите примеси не надвишава 5 % от масата, при условие че това количество е оправдано като технически неизбежно при добрата производствена практика и не е добавено съгласно установената практика“.
Член 9, параграфи 1 и 5 от Регламента, озаглавен „Многовлакнести текстилни продукти“, гласи:
„1.   Текстилен продукт се етикетира или маркира с наименованието и процентното съдържание от масата на всички съставни влакна в низходящ ред.
[…]
5.   Чрез дерогация от параграф 1 от настоящия член влакна, които още не са включени в списъка в приложение I, могат да бъдат обозначени посредством термина „други влакна“, непосредствено предшестван или последван от общото им процентно съдържание от масата“.
В член 14, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 се посочва:
„Когато текстилните продукти се предоставят на пазара, те се етикетират или маркират, за да се посочи техният влакнест състав.
Етикетирането и маркирането на текстилни продукти трябва да е трайно, лесно четливо, видимо и достъпно, а етикетите — добре прикрепени“.
Член 16 от Регламента предвижда:
„1.   При предоставянето на текстилен продукт на пазара описанията на влакнестия състав, посочени в членове 5, 7, 8 и 9, се указват в каталозите и търговската документация, върху опаковките, етикетите и маркировките по начин, така че те да са лесно четливи, видими, ясни и с печатни букви, които са еднакви като размер, стил и шрифт. Тази информация трябва да е ясно видима за потребителя преди покупката, включително в случаите, когато покупката се извършва по електронен път.
2.   Търговските марки или наименованието на предприятието може да бъдат указани непосредствено преди или след описанията на влакнестия състав, посочени в членове 5, 7, 8 и 9.
[…]
Всяка друга информация се посочва винаги отделно.
3.   Етикетът или маркировката се представят на официалния език или езици на държавата членка, на чиято територия текстилните продукти се предоставят на потребителите освен ако съответната държава членка не предвиди друго.
[…]“.
Германското право
От акта за преюдициално запитване става ясно, че Verein für lauteren Wettbewerb се позовава на няколко разпоредби от Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (Закон срещу нелоялната конкуренция, наричан по-нататък „UWG“) както в редакцията му, действаща до 10 декември 2015 г. (наричана по-нататък „старата редакция“), така и в редакцията му след тази дата (наричана по-нататък „новата редакция“).
Член 4, точка 11 от UWG (стара редакция) гласи:
„Нелоялно действа по-специално който:
[…]
11.   наруши законна разпоредба, чиято цел, наред с други, е да уреди поведението в пазарни условия в интерес на пазарните субекти“.
Член 4, точка 11 от UWG е заменен с член 3a от UWG (нова редакция). Последната разпоредба предвижда:
„Всеки, който нарушава законова разпоредба, предназначена в частност да регулира поведението на пазара в интерес на участниците на пазара, и нарушението може да засегне съществено интересите на потребители, на други участници на пазара или на конкуренти, извършва акт на нелоялна конкуренция“.
Съгласно член 8 от UWG:
„(1)   Срещу този, който извършва незаконна търговска практика по смисъла на член 3 или 7, може да бъде предявен иск за преустановяването ѝ, а при опасност от повторност — за забраната ѝ. Правото да се иска забрана на дадена практика се поражда от момента, в който възникне опасност от такова нарушение на член 3 или 7.
[…]
(3)   Исковете по параграф 1 могат да се предявят от:
[…]
2.
правоспособни сдружения за защита на интересите на предприемачи или лица със свободни професии, ако в тях членуват значителен брой предприятия, предлагащи стоки или услуги от еднакъв или сходен вид на един и същ пазар, ако разполагат с достатъчна кадрова, материална и финансова обезпеченост, за да изпълняват ефективно функциите си за защита на интересите на предприемачи или лица със свободни професии, и ако нарушението засяга интересите на членовете им,
3.
компетентни структури, които представят доказателство, че фигурират в списъка на компетентните структури по член 4 от Unterlassungsklagegesetz (Закон относно исковете за преустановяване и въздържане от нарушения) или в списъка на Европейската комисия по член 4, параграф 3 от Директива 2009/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 година относно исковете за преустановяване на нарушения с цел защита на интересите на потребителите (
ОВ L 110, 2009 г., стр. 30
),
[…]“.
В акта за преюдициално запитване Landgericht Köln (Областен съд Кьолн, Германия) уточнява, че от практиката на Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) следва, че разпоредбите на Регламент № 1007/2011, които уреждат етикетирането на текстилните продукти, целят да защитят потребителите и по този начин съставляват разпоредби, които регулират поведението на пазара по смисъла на член 3a от UWG (нова редакция) и на член 4, точка 11 от UWG (стара редакция).
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Като смята, че Princesport не спазва изискванията в областта на етикетирането и маркирането при пласирането и разпространението в интернет на текстилните си продукти, съставени изключително от едно и също влакно, и по този начин нарушава някои разпоредби на UWG, както и член 5, параграф 1, член 9, параграф 1 и член 16, параграф 1 от Регламент № 1007/2011, Verein für lauteren Wettbewerb предявява иск срещу това дружество.
На 5 юли 2016 г. е постановено съдебно решение в отсъствието на Princesport, по силата на което последното е осъдено. Дружеството обжалва това решение пред запитващата юрисдикция. Във връзка с това Princesport поддържа по същество, че член 7 от Регламент № 1007/2011 не налага задължението чистите текстилни продукти да бъдат обозначени като „чист“ или „изцяло“, а единствено уточнява, че само тези продукти могат да носят тези обозначения.
За разлика от това Verein für lauteren Wettbewerb смята, че е задължително чистите текстилни продукти да бъдат обозначени като такива. За тази цел било единствено възможно да се избере между трите възможности за представяне, изброени в член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011, а именно обозначенията „100 %“, „чист“ или „изцяло“. Освен това съдържащото се в член 9 от Регламент № 1007/2011 задължение, че следва да се посочи процентното съдържание от масата на използваните в даден продукт текстилни влакна, се прилагало и по отношение на продуктите, съставени от едно и също влакно. Нещо повече — обозначението „чист“ не следвало да се използва наред с обозначеното „100 %“, а само вместо него.
При тези обстоятелства Landgericht Köln (Областен съд Кьолн) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 7, параграф 1 от [Регламент № 1007/2011] да се тълкува в смисъл, че е задължително да се поясни, че става въпрос за чист текстилен продукт, съставен изключително от едно и също влакно?
2)
Задължително ли е използването на един от трите посочени в член 7 от [Регламент № 1007/2011] термина „100 %“, „чист“ или „изцяло“, или при тези продукти става въпрос само за възможност, но не и за задължение?
3)
Задължението по член 9, параграф 1 от [Регламент № 1007/2011] текстилен продукт да се етикетира или маркира с наименованието и процентното съдържание от масата на всички съставни влакна важи ли и за чистите текстилни продукти, които попадат в обхвата на член 7 от Регламент [№ 1007/2011]?“.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
Следва да се посочи, че положение като разглежданото в главното производство, при което съответните текстилни продукти се продават посредством онлайн каталог, попада в приложното поле на Регламент № 1007/2011.
Всъщност в член 16, параграф 1 от Регламента е посочено изрично, че при предоставянето на текстилен продукт на пазара описанията на влакнестия състав, посочени в членове 5, 7, 8 и 9 от въпросния регламент, се указват именно в каталозите по такъв начин, че да са лесно четливи, видими и ясни. Освен това в разпоредбата е уточнено, че тази информация следва да е ясно видима за потребителя преди покупката, включително в случаите, когато покупката се извършва по електронен път.
От това следва, че изискванията в областта на етикетирането и маркирането, като уточнените по-специално в членове 7 и 9 от Регламент № 1007/2011, се прилагат при пласирането и продажбата на текстилните продукти в интернет.
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че върху етикета или маркировката на текстилен продукт, като пуснатите в продажба по делото в главното производство, се налага да се уточни, че става въпрос за чист текстилен продукт, съставен изключително от едно и също влакно.
Този въпрос се отнася до наличието на общо задължение за етикетиране или маркиране на чистите текстилни продукти, за да се посочи техният влакнест състав.
В това отношение се налага констатацията, че член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011, според който „[с]амо текстилните продукти, съставени изключително от едно и също влакно, могат да бъдат етикетирани или маркирани като „100 %“, „чист“ или „изцяло“, не съдържа в текста си подобно общо задължение, поради което не дава отговор на първия въпрос. Всъщност тази разпоредба, от една страна, уточнява това, което определя чистия текстилен продукт, а именно факта, че е съставен изключително от едно и също влакно, а от друга страна, посочва начините на маркиране или етикетиране на подобен продукт.
Следва обаче да се разгледа дали Регламент № 1007/2011 подчинява чистите текстилни продукти на общо задължение за етикетиране или маркиране, за да се посочи техният влакнест състав.
Всъщност, макар запитващата юрисдикция формално да ограничава първия си въпрос до тълкуването на член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011, това обстоятелство не е пречка Съдът да ѝ предостави всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да бъдат полезни за решаване на делото, с което тя е сезирана, независимо дали тази юрисдикция ги е посочила в този въпрос (вж. в този смисъл решения от 16 юни 2016 г., Lesar,
C‑159/15
,
EU:C:2016:451
, т.
и от 18 януари 2017 г., Wortmann,
C‑365/15
,
EU:C:2017:19
, т.
).
Налага се уточнението, на първо място, че общо задължение за етикетиране или маркиране на текстилните продукти, включително на чистите текстилни продукти, за да се посочи техният влакнест състав, следва недвусмислено от член 4 и член 14, параграф 1 във връзка със съображение 10 от Регламент № 1007/2011.
Всъщност най-напред в член 4 от въпросния регламент се посочва, че само текстилните продукти, които са етикетирани, маркирани или придружени с търговски документи съгласно същия регламент, се предоставят на пазара.
По-нататък, член 14, параграф 1, първа алинея от Регламент № 1007/2011 изрично предвижда, че „[к]огато текстилните продукти се предоставят на пазара, те се етикетират или маркират, за да се посочи техният влакнест състав“.
Накрая в съображение 10 от Регламента е подчертано, че етикетирането или маркирането за влакнестия състав „следва да бъде задължително“.
На второ място, задължението върху етикета или маркировката да се посочи влакното, от което е съставен съответният текстилен продукт, позволява да се гарантира, че на потребителите ще бъде предоставена правилната и точна информация. Да се предостави подобна информация на всички потребители в Европейския съюз обаче представлява съгласно член 1 от Регламент № 1007/2011 във връзка със съображение 10 една от целите на Регламента.
Предвид изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 4 и член 14, параграф 1, първа алинея във връзка със съображение 10 от Регламент № 1007/2011 трябва да се тълкуват в смисъл, че налагат общо задължение за етикетиране или маркиране, за да се посочи влакнестият състав на всички текстилни продукти, включително на текстилните продукти, определени в член 7 от посочения регламент.
По втория въпрос
С втория си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че налага върху етикета или маркировката на чист текстилен продукт да се използва едно от трите обозначения, посочени в него, а именно „100 %“, „чист“ или „изцяло“.
В това отношение следва да се припомни, че член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 гласи, че „[с]амо текстилните продукти, съставени изключително от едно и също влакно, могат да бъдат етикетирани или маркирани като „100 %“, „чист“ или „изцяло“. По този начин само чистите текстилни продукти, съставени изключително от едно и също влакно, „могат“ да носят маркировка или етикет, който съдържа едно от трите обозначения, посочени в разпоредбата.
Употребата на думата „могат“ в тази разпоредба недвусмислено показва, че използването на обозначенията „100 %“, „чист“ или „изцяло“ представлява не задължение, а просто възможност. По този начин разпоредбата позволява върху етикета или маркировката на въпросния текстилен продукт да се обозначи наименованието на текстилното влакно, от което е съставен, без да се посочи едно от трите обозначения.
От друга страна, от прочита a contrario на член 7, параграф 1, втора алинея от Регламент № 1007/2011 следва, че обозначения, „подобни“ на посочените в параграф 1 от този член, могат да бъдат използвани за чисти текстилни продукти. Следователно термините „100 %“, „чист“ или „изцяло“ представляват просто примери на обозначения, които могат да бъдат поставени върху етикета или маркировката, за да се уточни, че въпросният текстилен продукт е съставен от едно и също влакно.
Освен това подобно тълкуване на член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 съответства на целта на преследваната с Регламента цел, както тя бе посочена в точка 32 от настоящото решение. Всъщност етикет или маркировка, който/която съдържа наименованието на едно-единствено влакно, позволява на потребителя да разполага с правилната и точна информация относно влакнестия състав на въпросния текстилен продукт.
От акта за преюдициално запитване става ясно, че в рамките на втория въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи също дали член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска възможността да се използват съвместно трите обозначения, посочени в тази разпоредба.
В това отношение следва да се посочи, от една страна, че самият текст на член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 не е пречка пред съвместното използване на тези обозначения. От друга страна, подобно тълкуване на тази разпоредба съответства и на преследваната с Регламента цел, както тя бе посочена в точка 32 от настоящото решение.
Във всеки случай се налага констатацията, че възможността върху етикета или маркировката на съответния чист текстилен продукт да се посочат съвместно трите обозначения от въпросната разпоредба остава ограничена, доколкото тези обозначения, които се използват, за да се уточни, че текстилният продукт е съставен изключително от едно и също влакно, представляват синоними, вероятно обезсмислящи всяка двойна употреба.
От друга страна, от представената на Съда преписка не става ясно практика като разглежданата в главното производство да съставлява нелоялна или заблуждаваща търговска практика, забранена с Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски практики“) (
ОВ L 149, 2005 г., стр. 22
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260).
Предвид изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че не налага върху етикета или маркировката на чист текстилен продукт да се използва едно от трите обозначения, посочени в този член, а именно „100 %“, „чист“ или „изцяло“. Обозначенията могат да бъдат употребени съвместно.
По третия въпрос
С третия си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 9, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че задължението върху етикета или маркировката да се посочи наименованието и процентното съдържание от масата на всички влакна, от които е съставен въпросният текстилен продукт, се прилага и по отношение на чистите текстилни продукти.
В това отношение се налага констатацията, че член 9 от Регламент № 1007/2011 се прилага по отношение на „[м]ноговлакнести[те] текстилни продукти“, докато член 7 от Регламента се отнася до „[ч]исти[те] текстилни продукти“. По този начин всеки от тези членове определя приложното си поле спрямо особена категория текстилни продукти. От това следва, че чистите текстилни продукти не могат да попаднат в приложното поле на член 9 от посочения регламент, така че посочените в параграф 1 от този член изисквания не могат да се приложат по отношение на подобни продукти.
Освен това задължението да се посочи процентното съдържание от масата на „всички съставни влакна в низходящ ред“ не може да се приложи по отношение на чисти текстилни продукти, съставени по дефиниция изключително от едно и също влакно.
От друга страна, следва да се почертае, че ако задължението да се посочи процентното съдържание от масата на всички влакна, от които е съставен текстилният продукт, посочено в член 9, параграф 1 от Регламент № 1007/2011, се прилага по отношение на чистите текстилни продукти, тогава член 7, параграф 1 от Регламента, който, както следва от точка 43 от настоящото решение, трябва да се тълкува в смисъл, че използването на обозначенията „100 %“, „чист“ или „изцяло“ представлява просто една възможност, не би имал смисъл.
Освен това трябва да се посочи, че ограничаването на приложното поле на член 9, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 не засяга целта да се защитят потребителите, преследвана с Регламента в съответствие с член 1 във връзка със съображение 10 от него.
Всъщност от точка 33 от настоящото решение следва, че посочването върху етикета или маркировката на влакното, от което е съставен въпросният чист текстилен продукт, във всеки случай е задължително.
Предвид изложените по-горе съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 9, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че задължението върху етикета или маркировката да се посочи наименованието и процентното съдържание от масата на всички влакна, от които е съставен въпросният текстилен продукт, не се прилага по отношение на чистите текстилни продукти.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Член 4 и член 14, параграф 1, първа алинея от Регламент (ЕС) № 1007/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 27 септември 2011 година относно наименованията на текстилните влакна и свързаното с тях етикетиране и маркиране на текстилните продукти по отношение на техния влакнест състав и за отмяна на Директива 73/44/ЕИО на Съвета и на директиви 96/73/ЕО и 2008/121/ЕО на Европейския парламент и на Съвета във връзка със съображение 10 от Регламента трябва да се тълкуват в смисъл, че налагат общо задължение за етикетиране или маркиране, за да се посочи влакнестият състав на всички текстилни продукти, включително на текстилните продукти, определени в член 7 от посочения регламент.

2)
Член 7, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че не налага върху етикета или маркировката на чист текстилен продукт да се използва едно от трите обозначения, посочени в този член, а именно „100 %“, „чист“ или „изцяло“. Обозначенията могат да бъдат употребени съвместно.

3)
Член 9, параграф 1 от Регламент № 1007/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че задължението върху етикета или маркировката да се посочи наименованието и процентното съдържание от масата на всички влакна, от които е съставен въпросният текстилен продукт, не се прилага по отношение на чистите текстилни продукти.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.