CELEX: 62018CJ0149
Zahtjev za prethodnu odluku
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima
Pravo koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze
Uredba (EZ) br. 864/2007 (Rim II)
Članci 16. i 27.
Pravila neposredne primjene
Direktiva 2009/103/EZ
Automobilsko osiguranje od građanskopravne odgovornosti
Članak 28

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 16. i 27. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) (
SL 2007., L 199, str. 40
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.; u daljnjem tekstu: Uredba Rim II) i članka 28. Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (
SL 2009., L 263, str. 11
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Agostinha da Silve Martinsa i osiguravajućeg društva Dekra Claims Services Portugal SA u vezi s utvrđivanjem prava primjenjivog na obvezu naknade štete nastale prometnom nezgodom u Španjolskoj.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba Rim II
Uvodna izjava 7. Uredbe Rim II glasi:
„Područje primjene u materijalnom smislu i odredbe ove Uredbe bi trebale biti u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima […] (‚Bruxelles I’) te s instrumentima koji uređuju koje se pravo primjenjuje na ugovorne obveze.”
U skladu s člankom 4. Uredbe Rim II, naslovljenim „Opće pravilo”:
„1.   Ako nije drukčije propisano ovom Uredbom, pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja je pravo one države u kojoj šteta nastane, bez obzira na to u kojoj državi je nastao događaj koji je prouzročio nastalu štetu te bez obzira na državu ili države u koj[ima] nastanu posredne posljedice tog događaja.
2.   Međutim, ako osoba kojoj je utvrđena odgovornost i osoba koja je pretrpjela štetu u trenutku nastanka štete imaju uobičajeno boravište u istoj državi, primjenjuju se propisi te države.
3.   Ako je iz svih okolnosti slučaja jasno da je protupravno postupanje očito jače povezano s državom različitom od one iz stavaka 1. i 2., primjenjuju se propisi te druge države. Očito se jača veza s drugom državom može temeljiti posebno na prethodno postojećem odnosu između stranaka, kao što je primjerice ugovor, koji je u uskoj vezi s tim protupravnim postupanjem.”
Člankom 15. te uredbe, naslovljenim „Opseg propisa koji se primjenjuju”, propisuje se:
„Pravo koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze na temelju ove Uredbe posebno regulira:
[…]
(h)
način prestanka obveze te pravila zastare i [prekluzije] prava, uključujući pravila koja se odnose na početak, prekid i suspenziju zastarnog ili [prekluzivnog] roka.”
U skladu s člankom 16. navedene uredbe, naslovljenim „[Pravila neposredne primjene] [
fr. Dispositions impératives dérogatoires
]”:
„Ova Uredba ničim ne ograničuje primjenu prava države u kojoj se vodi postupak kada su [ta pravila neposredno primjenjiva] bez obzira na pravo koje se inače primjenjuje na izvanugovornu obvezu.”
Člankom 27. navedene uredbe, naslovljenim „Odnos s ostalim odredbama propisa Zajednice”, određuje se:
„Ova Uredba ne dovodi u pitanje primjenu odredaba propisa Zajednice koji, u pogledu posebnih pitanja, utvrđuju pravila u slučaju sukoba zakona za izvanugovorne obveze.”
Rimska konvencija
Člankom 7., naslovljenim „[Pravila neposredne primjene] [
fr. Lois de police
]”, Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze[,] otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (
SL 1980., L 266, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.; u daljnjem tekstu: Rimska konvencija) propisuje se:
„1.   Kod primjene prava određene države na temelju ove Konvencije, mogu se primjenjivati [pravila neposredne primjene] druge države s kojom je situacija u bliskoj vezi ako se, na temelju zakona potonje države, [ta pravila] moraju primijeniti neovisno o pravu koje se primjenjuje na ugovor. Kod odlučivanja o primjeni tih [pravila neposredne primjene], u obzir se uzima njihova priroda i svrha, kao i posljedice njihove primjene odnosno neprimjene.
2.   Ni jedna odredba ove Konvencije ne ograničava primjenu prava sudišta u situaciji kada je njihova primjena prinudna bez obzira na pravo koje […] se inače primjenjuje na ugovor.”
Uredba Rim I
Uredba (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (
SL 2008., L 177, str. 6
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravak
SL 2015., L 66, str. 22
.; u daljnjem tekstu: Uredba Rim I) zamijenila je Rimsku konvenciju. Stavci 1. i 2. članka 9. te uredbe, naslovljenog „[Pravila neposredne primjene] [
fr. Lois de police
]”, glase kako slijedi:
„1.   [Pravila neposredne primjene] su odredbe čije se poštovanje smatra ključnim u državi za zaštitu njezinih javnih interesa, poput političkog, socijalnog ili gospodarskog ustroja, u mjeri u kojoj ih je moguće primijeniti na bilo koju situaciju koju obuhvaćaju, bez obzira na pravo koje je inače mjerodavno za ugovor na temelju ove Uredbe.
2.   Ničime se u ovoj Uredbi ne ograničava primjena [pravila neposredne primjene] prava države pred čijim se sudom vodi postupak.”
Direktiva 2009/103
Člankom 28. Direktive 2009/103, naslovljenim „Nacionalne odredbe”, propisuje se:
„1.   Države članice mogu u skladu s Ugovorom zadržati ili donijeti odredbe koje su za oštećenu osobu povoljnije od odredaba potrebnih za usklađivanje s ovom Direktivom.
2.   Države članice Komisiji dostavljaju tekst glavnih odredaba nacionalnog prava koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva.”
Portugalsko pravo
Člankom 11. Decreto‑Lei n
o
291/2007 (Zakonodavna uredba br. 291/2007) od 21. kolovoza 2007. određuje se:
„1.   Osiguranje od građanskopravne odgovornosti iz članka 4. obuhvaća:
(a)
u pogledu nezgoda koje se dogode na portugalskom državnom području, obvezu naknade štete predviđenu građanskim pravom;
(b)
u pogledu nezgoda koje se dogode na državnom području drugih zemalja čiji su nacionalni osiguravajući uredi pristupili Sporazumu nacionalnih osiguravajućih ureda, obvezu naknade štete predviđenu pravom primjenjivim na nezgodu, koje će se u slučaju nezgoda koje se dogode na državnim područjima primjene Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (
SL 1994., L 1, str. 3
.)] zamijeniti portugalskim pravom ako potonje predviđa veće pokriće;
(c)
u pogledu nezgoda koje se dogode na putu navedenom u članku 10. stavku 1. točki (b), samo štetu uzrokovanu državljanima država članica i zemalja čiji su nacionalni osiguravajući uredi pristupili Sporazumu nacionalnih osiguravajućih ureda, i to pod uvjetima propisanima portugalskim pravom.
2.   Osiguranje od građanskopravne odgovornosti iz članka 4. obuhvaća štetu koju pretrpe pješaci, biciklisti i drugi nemotorizirani korisnici javnih cesta jer pravo primjenjivo na građanskopravnu odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila nalaže obvezu naknade te štete.”
Člankom 498. Código Civil (Građanski zakonik), naslovljenim „Zastara”, propisuje se:
„1.   Podložno nastupanju redovne zastare u slučaju isteka odgovarajućeg roka od protupravnog postupanja, pravo na naknadu štete zastarijeva istekom tri godine od datuma na koji je oštećenik saznao za svoje pravo, iako ne zna tko je odgovorna osoba ni koji je ukupan opseg štete.
2.   Istekom tri godine od ispunjenja obveze također zastarijeva pravo regresa između odgovornih osoba.
3.   U slučaju da je protupravno postupanje kazneno djelo za koje se zakonom utvrđuje dulji zastarni rok, primjenjuje se navedeni rok.
4.   Zastara prava na naknadu štete ne dovodi do zastare mogućnosti podnošenja reivindikacijske ili kondikcijske tužbe, u slučaju da valja podnijeti jednu ili drugu.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Dana 20. kolovoza 2015. u Španjolskoj se dogodila prometna nezgoda između dvaju vozila, odnosno vozila registriranog u Portugalu koje je vozio njegov vlasnik A. da Silva Martins i vozila registriranog u Španjolskoj koje je bilo osigurano kod osiguravajućeg društva Segur Caixa, a koje u Portugalu zastupa društvo Dekra Claims Services Portugal.
Vozilo registrirano u Španjolskoj udarilo je prednjim dijelom u stražnji dio vozila A. da Silve Martinsa, koje zbog nastale štete više nije moglo prometovati. To je vozilo stoga moralo biti odvučeno u Portugal, gdje je izvršen popravak.
Trošak popravka vozila A. da Silve Martinsa početno je snosilo osiguravajuće društvo Axa Portugal, sada Ageas Portugal, na temelju kasko osiguranja. Budući da je vozač vozila registriranog u Španjolskoj bio jedini odgovoran za nezgodu, njegovo osiguravajuće društvo Segur Caixa nadoknadilo je osiguravajućem društvu Axa Portugal navedeni trošak.
A. da Silva Martins u glavnom postupku traži naknadu neizravne štete nastale nezgodom.
On ističe da je na spor u glavnom postupku primjenjivo portugalsko pravo, odnosno članak 498. stavak 1. Građanskog zakonika, kojim se propisuje trogodišnji zastarni rok za tužbu za naknadu štete nastale štetnim događajem. Budući da se prometna nezgoda dogodila 20. kolovoza 2015., postupak je pravodobno pokrenut 11. studenoga 2016.
Nasuprot tomu, osiguravajuće društvo Segur Caixa navodi da je na tužiteljev zahtjev za naknadu štete u glavnom postupku primjenjivo španjolsko pravo, kojim se propisuje jednogodišnji zastarni rok za tužbu za naknadu štete nastale štetnim događajem. Stoga ono tvrdi da je taj zahtjev podnesen nepravodobno.
Prvostupanjski sud uvažio je prigovor zastare koji je istaknulo osiguravajuće društvo Segur Caixa.
A. da Silva Martins uložio je žalbu protiv presude tog suda zahtijevajući njezino ukidanje i primjenu zastarnog roka propisanog portugalskim pravom.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je, s obzirom na Uredbu Rim II, primjenjiv jednogodišnji zastarni rok propisan španjolskim pravom. Međutim, budući da nije moguće isključiti primjenu Direktive 2009/103 i u Portugalu važećeg sustava automobilskog obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti kojim se propisuje trogodišnji zastarni rok, taj se sud pita, među ostalim, je li u smislu članka 16. Uredbe Rim II obvezujuće portugalsko zakonodavstvo kojim se u nacionalno pravo prenosi ta direktiva i propisuje da se pravo države stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, gdje se dogodila nezgoda, zamjenjuje portugalskim pravom „ako [se potonjim] predviđa veće pokriće”.
U tim je okolnostima Tribunal da Relação de Lisboa (Žalbeni sud u Lisabonu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li propis koji je na snazi u Portugalu primijeniti kao pravilo neposredne primjene u smislu članka 16. Uredbe Rim II?
2.
Predstavlja li navedeni propis odredbu prava Unije kojom se uređuje sukob zakona u smislu članka 27. Uredbe Rim II?
3.
Treba li s obzirom na članak 28. Direktive 2009/103 na portugalskog državljanina koji je pretrpio prometnu nezgodu u Španjolskoj primijeniti zastaru propisanu člankom 498. stavkom 3. Građanskog zakonika?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. Uredbe Rim II tumačiti na način da se nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se propisuje trogodišnji zastarni rok za tužbu za naknadu štete nastale štetnim događajem, može smatrati pravilom neposredne primjene u smislu tog članka.
U tom pogledu valja podsjetiti, s jedne strane, na to da iz članka 4. stavka 1. Uredbe Rim II proizlazi da je pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja pravo one države u kojoj šteta nastane, bez obzira na to u kojoj je državi nastao događaj koji je prouzročio nastalu štetu te bez obzira na državu ili države u kojima nastanu posredne posljedice tog događaja.
S druge strane, člankom 15. točkom (h) te uredbe određuje se da se pravom koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze na temelju navedene uredbe posebno reguliraju pravila zastare i prekluzije.
Međutim, člankom 16. Uredbe Rim II dopušta se primjena prava države u kojoj se vodi postupak kada su te odredbe obvezujuće, bez obzira na pravo koje se inače primjenjuje na izvanugovornu obvezu.
Iako pojam „[pravila neposredne primjene] [
fr. dispositions impératives dérogatoires
]” iz te odredbe nije definiran u kontekstu navedene uredbe, valja primijetiti da se člankom 9. stavkom 1. Uredbe Rim I pravila neposredne primjene [
fr. lois de police
] definiraju kao odredbe čije se poštovanje smatra ključnim u državi za zaštitu njezinih javnih interesa, poput političkog, socijalnog ili gospodarskog ustroja, u mjeri u kojoj ih je moguće primijeniti na bilo koju situaciju koju obuhvaćaju, bez obzira na pravo koje je inače mjerodavno za ugovor na temelju te uredbe.
Budući da se zahtjevom dosljednosti u primjeni uredaba Rim I i Rim II (presuda od 21. siječnja 2016., ERGO Insurance i Gjensidige Baltic,
C‑359/14 i C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, t.
43.
) zagovara što je veća moguća usklađenost tumačenja funkcionalno istovjetnih pojmova koji se upotrebljavaju u tim dvjema uredbama, valja smatrati da „[pravila neposredne primjene] [
fr. dispositions impératives dérogatoires
]” u smislu članka 16. Uredbe Rim II odgovaraju definiciji „[pravila neposredne primjene] [
fr. lois de police
]” u smislu članka 9. Uredbe Rim I, neovisno o tome što se u određenim jezičnim verzijama Uredbe Rim II upotrebljava različita terminologija u odnosu na Uredbu Rim I, pa tumačenje koje Sud daje u pogledu tog potonjeg pojma također vrijedi za pojam „[pravila neposredne primjene] [
fr. dispositions impératives dérogatoires
]” u smislu članka 16. Uredbe Rim II.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud u kontekstu Rimske konvencije naglasio da se izuzeće u pogledu postojanja „[pravila neposredne primjene] [
fr. lois de police
]” u smislu zakonodavstva predmetne države članice mora tumačiti usko (presuda od 17. listopada 2013., Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, t.
49.
).
Prema sudskoj praksi Suda, u tom je kontekstu na nacionalnom sudu da u okviru svoje ocjene o tome ima li nacionalno pravo, kojim namjerava zamijeniti pravo koje su ugovorne strane izričito izabrale, obilježje „[pravila neposredne primjene] [
fr. lois de police
]” uzme u obzir ne samo točan izričaj tog prava nego i opću strukturu i sve okolnosti u kojima je ono doneseno kako bi se moglo zaključiti da je prisilne prirode, ako je očito da ga je nacionalni zakonodavac donio kako bi zaštitio interes koji predmetna država članica smatra ključnim (presuda od 17. listopada 2013., Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, t.
50.
).
U pogledu mogućeg utvrđivanja „[pravila neposredne primjene] [
fr. disposition impérative dérogatoire
]” u smislu članka 16. Uredbe Rim II, primjenom analogije valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev mora na temelju obrazložene analize izričaja, opće strukture, ciljeva i konteksta donošenja te odredbe utvrditi da je ona u nacionalnom pravnom poretku od takve važnosti da opravdava neprimjenu prava koje je na temelju članka 4. te uredbe utvrđeno kao primjenjivo.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se člankom 11. stavkom 1. točkom (b) Zakonodavne uredbe br. 291/2007 određuje da se u pogledu nezgoda koje se dogode na državnom području država stranaka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru obveza naknade štete predviđena pravom primjenjivim na nezgodu zamjenjuje portugalskim pravom ako potonje predviđa veće pokriće. Na temelju članka 498. stavka 1. Građanskog zakonika, zastarni rok za tužbu za naknadu štete nastale štetnim događajem iznosi tri godine, a rok propisan španjolskim pravom, koje sud koji je uputio zahtjev smatra primjenjivim u ovom slučaju na temelju članka 4. Uredbe Rim II, iznosi jednu godinu.
Iako nije na Sudu da ocjenjuje odredbe navedene u prethodnoj točki s obzirom na kriterije iz točke 31. ove presude, valja naglasiti da se člankom 15. točkom (h) Uredbe Rim II nacionalna pravila o zastari, unatoč svojoj raznovrsnosti, izričito podvrgavaju općem pravilu utvrđivanja primjenjivog prava, kao i to da se nijednim drugim Unijinim pravnim tekstom ne utvrđuju posebni zahtjevi u području zastare tužbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.
U tim okolnostima, a kao što to ističe Europska komisija, primjena na tužbu za naknadu štete nastale štetnim događajem zastarnog roka različitog od onoga koji je propisan pravom koje je utvrđeno kao primjenjivo zahtijevalo bi utvrđenje posebno važnih razloga, kao što su to očita povreda prava na djelotvorno pravno sredstvo i djelotvornu sudsku zaštitu zbog primjene prava koje je na temelju članka 4. Uredbe Rim II utvrđeno kao primjenjivo.
Iz prethodno navedenog proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 16. Uredbe Rim II treba tumačiti na način da se nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se propisuje trogodišnji zastarni rok za tužbu za naknadu štete nastale štetnim događajem, ne može smatrati pravilom neposredne primjene u smislu tog članka, osim ako sud koji vodi postupak na temelju obrazložene analize izričaja, opće strukture, ciljeva i konteksta donošenja te odredbe utvrdi da je ona u nacionalnom pravnom poretku od takve važnosti da opravdava neprimjenu prava koje je na temelju članka 4. te uredbe utvrđeno kao primjenjivo.
Drugo i treće pitanje
Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. Uredbe Rim II tumačiti na način da je članak 28. Direktive 2009/103, kako je prenesen u nacionalno pravo, odredba prava Unije kojom se uređuje sukob zakona u području izvanugovornih obveza u smislu tog članka 27.
U skladu s navedenim člankom 27., Uredbom Rim II ne dovodi se u pitanje primjena odredaba prava Unije kojima se u pogledu posebnih pitanja utvrđuju pravila u slučaju sukoba zakona za izvanugovorne obveze.
U tom pogledu valja podsjetiti, s jedne strane, na to da ni iz izričaja ni iz ciljeva Direktive 2009/103 ne proizlazi da se njome nastoje utvrditi pravila o sukobu zakona (presuda od 21. siječnja 2016., ERGO Insurance i Gjensidige Baltic,
C‑359/14 i C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, t.
40.
).
Naime, navedenom direktivom nalaže se državama članicama samo obveza donošenja mjera kojima se jamči zaštita žrtve prometne nezgode i vlasnika vozila uključenog u tu nezgodu (presuda od 21. siječnja 2016., ERGO Insurance i Gjensidige Baltic,
C‑359/14 i C‑475/14
,
EU:C:2016:40
, t.
39.
).
S druge strane, valja istaknuti da, iako se u skladu s ciljem zaštite žrtava nezgoda uzrokovanih motornim vozilima člankom 28. Direktive 2009/103 dopušta donošenje povoljnijih pravila od onih koja se zahtijevaju tom direktivom, ta se odredba odnosi samo na zakonodavstvo države članice kojim se provodi prenošenje, a ne na pitanje primjenjuju li se u određenom slučaju ta pravila koja su povoljnija od onih drugih država članica.
Dakle, u takvom slučaju ocjena nacionalnog zakonodavstva kojim se provodi prenošenje obavlja se tek nakon što je, prije svega, utvrđeno primjenjivo pravo u skladu s odredbama Uredbe Rim II.
Stoga na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 27. Uredbe Rim II treba tumačiti na način da članak 28. Direktive 2009/103, kako je prenesen u nacionalno pravo, nije odredba prava Unije kojom se uređuje sukob zakona u području izvanugovornih obveza u smislu tog članka 27.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 16. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) treba tumačiti na način da se nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se propisuje trogodišnji zastarni rok za tužbu za naknadu štete nastale štetnim događajem, ne može smatrati pravilom neposredne primjene u smislu tog članka, osim ako sud koji vodi postupak na temelju obrazložene analize izričaja, opće strukture, ciljeva i konteksta donošenja te odredbe utvrdi da je ona u nacionalnom pravnom poretku od takve važnosti da opravdava neprimjenu prava koje je na temelju članka 4. te uredbe utvrđeno kao primjenjivo.

2.
Članak 27. Uredbe br. 864/2007 treba tumačiti na način da članak 28. Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, kako je prenesen u nacionalno pravo, nije odredba prava Unije kojom se uređuje sukob zakona u području izvanugovornih obveza u smislu tog članka 27.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: portugalski