CELEX: 62020CJ0724
Zahtjev za prethodnu odluku
Sloboda poslovnog nastana
Slobodno pružanje usluga
Djelatnosti osiguranja i reosiguranja
Direktiva 2009/138/EZ
Likvidacija društava za osiguranje
Članak 292.
Učinci postupaka likvidacije na postupke u tijeku
Iznimka od primjene lex concursus
Lex processus

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 292. Direktive 2009/138/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja (Solventnost II) (
SL 2009., L 335, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 153. i ispravci
SL 2014., L 219, str. 66
. i
SL 2014., L 278, str. 24
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Paget Approbois (u daljnjem tekstu: Paget), s jedne strane, i društava Depeyre entreprises SARL (u daljnjem tekstu: Depeyre) i Alpha Insurance A/S, s druge strane, u vezi s plaćanjem naknade štete iz osiguranja zbog štete koju je društvo Paget pretrpjelo zbog štetnog događaja.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2009/138
Uvodne izjave 3., 117., 123. do 125. i 130. Direktive 2009/138 glase:
„(3)
U interesu pravilnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta je donošenje usklađenih pravila u vezi nadzora grupa osiguratelja i, radi zaštite vjerovnika, u vezi s reorganizacijom i postupcima likvidacije društava za osiguranje.
[…]
(117)
S obzirom na to da nisu usklađena nacionalna zakonodavstva o reorganizacijskim mjerama i postupcima likvidacije, primjereno je u okviru unutarnjeg tržišta osigurati uzajamno priznavanje reorganizacijskih mjera i zakonodavstava država članica koja se odnose na likvidaciju u vezi s društvima za osiguranje, kao i potrebnu suradnju, uzimajući u obzir potrebu za jedinstvom, univerzalnošću, usklađenošću i javnošću takvih mjera te istovjetnim tretmanom i zaštitom vjerovnikâ društva za osiguranje.
[…]
(123)
Samo nadležna tijela matične države članice treba ovlastiti da donose odluke o postupcima likvidacije društava za osiguranje. Odluke trebaju imati učinke na cijelom području Zajednice i trebaju ih priznati sve države članice. Odluke treba objaviti u skladu s postupcima matične države članice i u
Službenom listu Europske unije
. Informacije trebaju također biti dostupne poznatim vjerovnicima koji borave unutar Zajednice i koji trebaju imati pravo prijaviti tražbine i podnijeti obrazloženje tražbina.
(124)
U postupku likvidacije u obzir treba uzeti svu imovinu i obveze društva za osiguranje.
(125)
Svi uvjeti za otvaranje, vođenje i zaključivanje postupka likvidacije trebaju biti uređeni propisima matične države članice.
[…]
(130)
Kako bi se zaštitila opravdana očekivanja i sigurnost određenih transakcija u državama članicama koje nisu matična država članica potrebno je donijeti propise koji se primjenjuju na učinke reorganizacijskih mjera i postupka likvidacije na parnične postupke u tijeku i na pojedine izvršne mjere koje proizlaze iz tih parničnih postupaka.”
Glava IV. Direktive 2009/138, naslovljena „Reorganizacija i likvidacija društava za osiguranje”, sadržava članke 267. do 296.
Člankom 268. navedene direktive, naslovljenim „Definicije”, propisano je:
„1.   Za potrebe ove glave, primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
‚nadležna tijela’ znači upravna ili sudska tijela država članica koja su nadležna za reorganizacijske mjere ili postupke likvidacije;
[…]
(c)
‚reorganizacijske mjere’ znači mjere koje podrazumijevaju bilo koje djelovanje nadležnih tijela koje je namijenjeno očuvanju ili ponovnoj uspostavi financijske situacije u društvu za osiguranje i koje, osim tog društva za osiguranje, utječe na prethodna prava stranaka, što uključuje, ali nije ograničeno na mjere koje podrazumijevaju mogućnost obustave plaćanja, odlaganje provedbenih mjera ili smanjenje potraživanja;
(d)
‚postupak likvidacije’ znači skupni postupak koji obuhvaća prodaju imovine društva za osiguranje i podjelu prihoda između vjerovnika, dioničara ili članova, prema potrebi, što nužno obuhvaća bilo koje djelovanje od strane nadležnih tijela, uključujući kad je skupni postupak prekinut nagodbom ili drugom odgovarajućom mjerom, bez obzira na to da li se ti postupci temelje na insolventnosti ili su dobrovoljni ili prinudni;
[…]”
U članku 273. Direktive 2009/138, naslovljenom „Otvaranje postupka likvidacije – informacije za nadzorna tijela”, njegovu stavku 2., predviđa se:
„Odluka o otvaranju postupka likvidacije nad društvom za osiguranje, uključujući njegove podružnice u drugim državama članicama, donesena u skladu s pravom matične države članice, se priznaje na cijelom području Zajednice bez daljnjih formalnosti i njezin pravni učinak u Zajednici nastupa istodobno s nastupanjem pravnih učinaka u državi članici u kojoj je otvoren postupak.”
Članak 274. te direktive, naslovljen „Pravo koje se primjenjuje”, glasi kako slijedi:
„1.   Odluka o otvaranju postupka likvidacije nad društvom za osiguranje, postupak likvidacije i [njihovi] učinci se uređuju pravom koje se primjenjuje u matičnoj državi članici ako u odredbama članaka od 285. do 292. nije drukčije predviđeno.
2.   Propisi matične države članice uređuju najmanje sljedeće:
(a)
imovinu koja pripada likvidacijskoj masi i kako treba postupati s imovinom koju je steklo, ili je prenesena na, društvo za osiguranje nakon otvaranja likvidacijskog postupka;
(b)
ovlaštenja društva za osiguranje ili likvidatora;
(c)
pretpostavke za valjanost prijeboja;
(d)
kakav učinak ima otvaranje likvidacijskoga postupka na postojeće ugovore u kojima je društvo za osiguranje strana;
(e)
učinke pokretanja likvidacijskog postupka na pojedinačne postupke za ostvarivanje tražbina koje su pokrenuli vjerovnici, osim učinaka na parnice u tijeku prema članku 292.;
(f)
koje se tražbine mogu prijaviti u odnosu na likvidacijsku masu društva za osiguranje i kako treba postupati s tražbinama koje su nastale nakon otvaranja likvidacijskog postupka;
(g)
pravila koja uređuju prijavu, ispitivanje i utvrđivanje tražbina;
(h)
pravila koja uređuju diobu utrška dobivenog unovčenjem imovine, isplatni red tražbina i prava vjerovnika koji su nakon otvaranja likvidacijskog postupka na temelju stvarnog prava ili prijeboja djelomično namireni;
(i)
pretpostavke i učinke zaključenja likvidacijskoga postupka, posebno nagodbom,
(j)
prava vjerovnika nakon zaključenja likvidacijskoga postupka;
(k)
stranu koja snosi troškove likvidacijskoga postupka, uključujući i troškove koji proizlaze iz njega; i
(l)
pravila koje su pravne radnje ništetne, pobojne ili djelomično ništetne jer oštećuju ukupnost vjerovnika.”
Članak 280. navedene direktive, naslovljen „Objavljivanje odluka o postupku likvidacije”, stavak 1., glasi:
„Nadležna tijela, likvidator ili bilo koja druga osoba koja je imenovana u tu svrhu od strane nadležnog tijela objavljuje odluku o pokretanju postupka likvidacije u skladu s postupcima za objavljivanje predviđenim u matičnoj državi članici i također objavljuje izrijeku odluke o otvaranju postupka likvidacije u
Službenom listu Europske unije
.”
Člankom 282. stavkom 1. te direktive određuje se:
„Bilo koji vjerovnik, uključujući javna tijela država članica, čije je uobičajeno boravište, porezna rezidentnost ili sjedište u državi članici koja nije matična država članica ima pravo na prijavu tražbina ili dostavljanje pisanog obrazloženja tražbina.”
U skladu s člankom 292. Direktive 2009/138, naslovljenim „Parnice u tijeku”:
„Za učinke reorganizacijskih mjera ili likvidacijskoga postupka na parnice u tijeku o imovini ili o pravu koji su oduzeti društvu za osiguranje, mjerodavno je samo pravo države članice u kojoj se parnica vodi.”
Uredba (EZ) br. 1346/2000
Uredba Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (
SL 2000., L 160, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.), koja je stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) 2015/848 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o postupku u slučaju nesolventnosti (
SL 2015., L 141, str. 19
. i ispravak 2016., L 349, str. 9.), predviđala je u članku 4., naslovljenom „Pravo koje se primjenjuje”:
„1.   Ako ova uredba ne propisuje drugačije, pravo koje važi za stečajne postupke i njihove posljedice jest ono države članice na čijem državnom području su takvi postupci [otvoreni], a koja se u daljnjem tekstu navodi kao ‚država u kojoj je [otvoren] postupak’.
2.   Pravom države u kojoj se [otvaraju] postupci utvrđuju se uvjeti za pokretanje takvih postupaka, njihovo vođenje i njihovo okončanje. Posebno se utvrđuje sljedeće:
[…]
(f)
učinci stečajnog postupka na postupke pokrenute od strane pojedinačnih vjerovnika, s izuzetkom parnica u tijeku;
[…]”
Članak 15. Uredbe 1346/2000 glasi:
„Učinci stečajnog postupka na postupke u tijeku u vezi s imovinom ili pravom oduzetim dužniku uređuju se isključivo pravom države članice u kojoj je takav postupak u tijeku.”
Direktiva 2001/24/EZ
Na temelju članka 32. Direktive 2001/24/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. travnja 2001. o restrukturiranju i likvidaciji kreditnih institucija (
SL 2001., L 125, str. 15
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 14.), naslovljenog „Sudski postupci u tijeku”:
„Učinci mjera restrukturiranja ili postupka likvidacije na neki sudski postupak u tijeku u vezi s imovinom ili pravom kojeg je lišena kreditna institucija podliježu isključivo pravu države članice u kojoj je u tijeku neriješeni sudski postupak.”
Francusko pravo
Zakonik o osiguranju
Članak L. 326‑20 prvi i drugi stavak Zakonika o osiguranju predviđa:
„U skladu s odredbama članaka L. 326‑21 do L. 326‑29, reorganizacijske mjere utvrđene u članku L. 323‑8 i odluke o otvaranju likvidacijskog postupka koje su donijela nadležna tijela države članice Europske unije koja nije Francuska u pogledu društva za osiguranje koje ima sjedište na državnom području te države proizvode sve svoje učinke na državnom području Francuske Republike bez daljnjih formalnosti, uključujući u pogledu trećih osoba, od trenutka kada počnu proizvoditi svoje učinke u toj državi. Te se odredbe primjenjuju i kada se reorganizacijske mjere ili odluke o otvaranju likvidacijskog postupka donesu u pogledu podružnice društva za osiguranje koje ima sjedište izvan Europske unije.
Isto vrijedi za odluke donesene u državi članici koja nije Francuska, u okviru dobrovoljne likvidacije društva za osiguranje koja podrazumijeva intervenciju upravnog ili pravosudnog tijela.”
Na temelju članka L.326‑28 tog zakonika:
„Za učinke reorganizacijskih mjera ili otvaranja likvidacijskoga postupka na postupke u tijeku u Francuskoj o imovini ili o pravu koji su oduzeti društvu za osiguranje mjerodavne su samo odredbe Zakonika o građanskom postupku.”
Zakonik o građanskom postupku
Članak 369. Zakonika o građanskom postupku glasi:
„Postupak se prekida:
[…]
–
kada nastupe pravni učinci presude kojom se utvrđuje otvaranje postupka očuvanja društva, predstečajnog ili stečajnog postupka u slučajevima u kojima to podrazumijeva pomoć ili oduzimanje imovine dužnika;
[…]”
Članak 371. tog zakonika glasi:
„Postupak se ni u kojem slučaju ne prekida ako je događaj nastupio ili je priopćen nakon otvaranja rasprave.”
Člankom 372. navedenog zakonika predviđa se:
„Poduzete radnje i presude, čak i ako su postale pravomoćne, do kojih je došlo nakon prekida postupka, smatraju se ništavima, osim ako ih stranka u čiju je korist prekid postupka predviđen izričito ili prešutno ne odobri.”
Trgovački zakonik
Na temelju članka L. 622‑22 prvog stavka Trgovačkog zakonika:
„Podložno odredbama članka L. 625‑3, postupci u tijeku prekidaju se dok vjerovnik koji je pokrenuo postupak ne prijavi svoju tražbinu. Potom se s njima nastavlja po sili zakona, pri čemu se upravitelj i, po potrebi, stečajni upravitelj […] uredno pozivaju, ali samo s ciljem utvrđenja tražbina i njihovih iznosa.”
Članak L. 641‑3 prvi stavak tog zakonika glasi:
„Posljedice presude kojom se otvara stečajni postupak jednake su onima koje su slučaju očuvanja društva predviđene prvim i trećim podstavkom stavka I. i stavka III. članka L. 622‑7, člancima L. 622‑21 i L. 622‑22, prvom rečenicom članka L. 622‑28 i člankom L. 622‑30.”
Člankom R. 622‑20 prvim stavkom navedenog zakonika predviđeno je:
„Postupak prekinut u skladu s člankom L. 622‑22 nastavlja se na zahtjev vjerovnika podnositelja zahtjeva, čim on sudu pred kojim se vodi postupak dostavi primjerak prijave svoje tražbine ili bilo koji drugi element kojim se opravdava navođenje njegove tražbine na popisu predviđenom u članku L. 624‑1 i zatraži pozivanje upravitelja kao i, po potrebi, stečajnog upravitelja ako mu je zadaća pomoći dužniku, ili povjerenika za provedbu plana.”
Člankom 641‑23 istog zakonika određeno je:
„Članci R. 622‑19 i R. 622‑20 primjenjuju se na stečajni postupak.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Društvo Paget potpisalo je 1. srpnja 2011., s učinkom od tog datuma, posredstvom društva Depeyre, posrednika u osiguranju, policu osiguranja za „industrijski višestruki rizik”, u kojoj je bilo navedeno „Compagnie: Alpha Insurance” („Društvo: Alpha Insurance”).
Dana 20. svibnja 2012. na dvjema lokacijama kojima upravlja društvo Paget pala je tuča. Sljedećeg dana Paget je društvu Depeyre podnijelo zahtjev za naknadu štete.
Provedeno je sporazumno vještačenje kako bi se procijenila imovinska šteta pretrpljena zbog štetnog događaja.
Depeyre je dopisom od 7. siječnja 2013. obavijestio društvo Paget da je njegov ugovor o osiguranju bio sklopljen posredstvom belgijskog društva Albic, da su njegovi osiguravatelji od 1. siječnja 2012. bili britansko društvo United i rumunjsko društvo Euroins te da su ta društva 1. siječnja 2013. društvu Albic oduzela odobrenje za rad.
Paget je protiv društva Depeyre podnio tužbu za utvrđivanje odgovornosti i naknadu štete, a potonje društvo je pak protiv danskog društva Alpha Insurance podnijelo zahtjev za aktivaciju jamstva, koje je posrednik u osiguranju odredio kao stvarnog osiguratelja na dan štetnog događaja. Paget je od Coura d’appel de Besançon (Žalbeni sud u Besançonu, Francuska) zatražio da se društvima Depeyre i Alpha Insurance naloži da mu na ime naknade imovinske štete solidarno isplate iznos od 335080,79 eura.
Na raspravi od 16. listopada 2018. zastupnik društva Alpha Insurance obavijestio je taj žalbeni sud da je Sø- og Handelsretten i København (Pomorski i trgovački sud u Kopenhagenu, Danska) proglasio stečaj tog društva s datumom 8. svibnja 2018., što je na raspravi dokazao predočenjem odgovarajuće presude. Zahtijevao je, među ostalim, da se utvrdi da je otvaranje danskog skupnog postupka automatski dovelo do prekida postupka.
Presudom od 20. studenoga 2018. Cour d’appel de Besançon (Žalbeni sud u Besançonu) je, među ostalim, društvu Alpha Insurance naložio da društvu Paget na temelju ugovora o osiguranju isplati određeni iznos na ime naknade imovinske štete koja je nastala uslijed štetnog događaja od 20. svibnja 2012.
U tom je pogledu Cour d’appel de Besançon (Žalbeni sud u Besançonu) utvrdio da društvo Alpha Insurance nije dokazalo da danski stečajni postupak ima iste učinke kao i stečajni postupak prema francuskom pravu na daljnji tijek postupka i na dopuštenost zahtjeva koji su protiv njega podneseni, slijedom čega je zaključio da danski stečajni postupak neće biti predmet rasprave.
Protiv presude Coura d’appel de Besançon (Žalbeni sud u Besançonu) društva Paget i Alpha Insurance podnijela su žalbu u kasacijskom postupku.
Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) smatra da ispitivanje žalbi zahtijeva da se utvrdi kojim su zakonom uređeni učinci stečaja društva Alpha Insurance, proglašenog u Danskoj, na postupak koji je u tijeku pred francuskim sudovima, ali naglašava da odgovor na to pitanje nije očit.
U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
1.
Treba li članak 292. Direktive [2009/138] tumačiti na način da se postupak u tijeku koji je pred sudom države članice pokrenuo vjerovnik koji traži naknadu štete iz osiguranja od štete kako bi mu tu naknadu podmirilo društvo za osiguranje nad kojim se provodi likvidacijski postupak otvoren u drugoj državi članici odnosi, u smislu te odredbe, na imovinu ili pravo koji su oduzeti tom društvu?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, je li svrha zakona države članice u kojoj je postupak u tijeku urediti sve učinke likvidacijskog postupka na taj postupak?
Osobito, treba li ga primjenjivati u dijelu u kojem se njime:
–
predviđa da otvaranje takvog postupka dovodi do prekida postupka u tijeku;
–
nastavak postupka uvjetuje time da vjerovnik tražbinu naknade štete iz osiguranja prijavi u likvidacijsku masu društva za osiguranje i time da se na sudjelovanje u postupku pozovu tijela zadužena za provedbu likvidacijskog postupka;
–
zabranjuje svako nalaganje plaćanja naknade štete jer je od tog trenutka moguće samo utvrditi njezino postojanje i iznos?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 292. Direktive 2009/138 tumačiti na način da pojam „parnice u tijeku o imovini ili o pravu koji su oduzeti društvu za osiguranje”, iz tog članka, obuhvaća postupak u tijeku čiji je predmet zahtjev za naknadu štete iz osiguranja koju ugovaratelj osiguranja potražuje zbog štete koja mu je nastala u jednoj državi članici od društva za osiguranje nad kojim se u drugoj državi članici provodi likvidacijski postupak.
Najprije valja istaknuti da se Direktiva 2009/138, kako što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 117. i 123., temelji, među ostalim, na potrebi za jedinstvom i univerzalnošću te da kao načelo uspostavlja međusobno priznanje reorganizacijskih mjera i postupaka likvidacije društava za osiguranje kao i njihovih učinaka.
Tako se, na temelju članka 273. stavka 2. te direktive odluka o otvaranju postupka likvidacije nad društvom za osiguranje, donesena u skladu sa pravom matične države članice, priznaje na cijelom području Unije bez daljnjih formalnosti i njezin pravni učinak u Uniji nastupa istodobno s nastupanjem pravnih učinaka u državi članici u kojoj je otvoren postupak.
U članku 274. stavku 1. Direktive 2009/138 navodi se da se odluka o otvaranju postupka likvidacije nad društvom za osiguranje, postupak likvidacije i njihovi učinci u pravilu uređuju pravom koje se primjenjuje u matičnoj državi članici te se u njegovu stavku 2. točki (e) pojašnjava da se tim pravom uređuju, među ostalim, učinci postupka likvidacije na postupke koje su pokrenuli pojedini vjerovnici, odnosno učinci koji su obuhvaćeni uzajamnim priznavanjem (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2020., Bulstrad Vienna Insurance Group,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, t.
39.
).
Iz tih odredaba proizlazi da mjere reorganizacije i postupke likvidacije društava za osiguranje kao i njihove učinke, u načelu, uređuje
lex concursus
.
Međutim, u članku 274. stavku 1. Direktive 2009/138 navedene su određene odredbe kojima se odstupa od primjene
lex concursus
, među kojima je i ona spomenuta u njegovu stavku 2. točki (e), a navedena u članku 292. te direktive, u skladu s kojom je „[z]a učinke reorganizacijskih mjera ili likvidacijskoga postupka na parnice u tijeku o imovini ili o pravu koji su oduzeti društvu za osiguranje, mjerodavno […] samo pravo države članice u kojoj se parnica vodi”.
Iz teksta tog članka 292. proizlazi da za odstupanje od primjene
lex concursus
, na način koji je tim člankom predviđen, moraju biti ispunjena tri kumulativna uvjeta.
Kao prvo, mora biti riječ o mjerama restrukturiranja ili postupku likvidacije u smislu članka 268. stavka 1. točke (c) odnosno točke (d) Direktive 2009/138.
U tom pogledu, pojam „postupak likvidacije”, kako je definiran u članku 268. stavku 1. točki (d) te direktive, znači skupni postupak koji obuhvaća prodaju imovine društva za osiguranje i podjelu prihoda između vjerovnika, dioničara ili članova, prema potrebi, što nužno obuhvaća bilo koje djelovanje od strane nadležnih tijela, odnosno, u skladu s člankom 268. stavkom 1. točkom (a) te direktive, upravnih ili sudskih tijela država članica koja su nadležna, među ostalim, za reorganizacijske mjere ili postupke likvidacije (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2020., Bulstrad Vienna Insurance Group,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, t.
29.
).
U ovom slučaju, čini se da je taj prvi uvjet iz članka 292. Direktive 2009/138 u glavnom postupku ispunjen jer iz informacija sadržanih u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je nad društvom Alpha Insurance u Kraljevini Danskoj bio otvoren likvidacijski postupak i da je njegov stečaj proglašen s učinkom od 8. svibnja 2018. Osim toga, ta okolnost također proizlazi iz objave, u skladu s člankom 280. te direktive, u
Službenom listu Europske unije
(
SL 2018., C 196, str. 28
.).
Kao drugo, primjena članka 292. Direktive 2009/138 pretpostavlja postojanje „parnice u tijeku”.
U tom pogledu, iako su postupci u tijeku, u smislu tog članka 292., obuhvaćeni pojedinačnim postupcima za ostvarivanje tražbina koje su pokrenuli vjerovnici, za koje se člankom 274. stavkom 2. točkom (e) Direktive 2009/138 predviđa da u načelu
lex concursus
uređuje učinke otvaranja likvidacijskog postupka na te postupke, uz iznimku takvih postupaka u tijeku, potonji se razlikuju od pojedinačnih zahtjeva za ovrhu koji su proizašli iz postupaka u tijeku, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 130. te direktive.
Iz toga slijedi da se pojam „parnice u tijeku”, u smislu članka 292. Direktive 2009/138, odnosi na postupke koji se vode isključivo s ciljem utvrđenja prava i obveza društva za osiguranje u likvidaciji, a ne na njihovo ostvarenje, odnosno da su iz tog pojma isključeni pojedinačni postupci za ostvarivanje tražbina koje su vjerovnici pokrenuli kao ovršne postupke.
To je tumačenje u skladu s onim koje je Sud dao istovjetnom pojmu „postupci u tijeku” iz članka 15. Uredbe 1346/2000 i članka 32. Direktive 2001/24. Naime, Sud je presudio da izraz „postupci u tijeku” obuhvaća samo postupke o meritumu i da se stoga iznimka od primjene
lex concursus
predviđena tim dvama člancima primjenjuje samo na te postupke, isključujući pojedinačne zahtjeve za ovrhu (vidjeti u tom smislu presude od 6. lipnja 2018., Tarragó da Silveira,
C‑250/17
,
EU:C:2018:398
, t.
30.
do
33.
i navedenu sudsku praksu i od 29. travnja 2021., Banco de Portugal i dr.,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, t.
39.
i navedenu sudsku praksu).
Kad je riječ o glavnom predmetu, taj se uvjet također čini ispunjenim. Naime, iz elemenata spisa kojima Sud raspolaže proizlazi da je predmet postupka u tijeku pred francuskim građanskim sudovima isključivo zahtjev za naknadu štete osiguranika protiv njegova osiguravatelja, pri čemu su danska tijela nad potonjim otvorila likvidaciju na dan kada je taj postupak o meritumu bio u tijeku.
Kao treće, postupak u tijeku mora se, u skladu sa samim tekstom članka 292. Direktive 2009/138, voditi „o imovini ili o pravu koji su oduzeti društvu za osiguranje”.
Kad je riječ o opsegu tog izraza, kao što su to napomenula francuska vlada i Europska komisija, valja utvrditi da različite jezične verzije članka 292. Direktive 2009/138 nisu jednoznačne.
Naime, dok neke od njih upućuju na to da se postupak u tijeku mora voditi o „imovini ili pravu”, poput verzije na francuskom jeziku, ili o „dobru”, poput verzije na španjolskom jeziku („
a un bien
”) ili na talijanskom („
a un bene
”), druge verzije sadržavaju šire formulacije. Tako verzija na portugalskom jeziku („
bens o direitos
”) označava više dobara ili prava, ona na finskom jeziku („
omaisuuta
”) spominje vlasništvo ili imovinu predmetnog subjekta, a one na danskom jeziku („
eller en rettighed i massen
”) i na njemačkom jeziku („
einen Vermögensgegenstand oder ein Recht der Masse
”) upućuju na sve elemente koji imaju imovinsku vrijednost odnosno sva prava koja ulaze u likvidacijsku masu društva za osiguranje.
Budući da u pogledu teksta članka 292. Direktive 2009/138 postoje takve razlike, tu odredbu valja tumačiti osobito s obzirom na kontekst i cilj propisa kojeg je ta odredba dio (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2020., TMD Friction i TMD Friction EsCo,
C‑674/18 i C‑675/18
,
EU:C:2020:682
, t.
89.
i navedenu sudsku praksu).
Kad je riječ o kontekstu u kojem se nalazi članak 292. Direktive 2009/138, valja utvrditi da su imovina ili pravo o kojima je riječ oni u koji su društvu za osiguranje oduzeti zbog otvaranja postupka likvidacije. Međutim, u skladu s člankom 273. stavkom 2. direktive, svaka odluka o otvaranju takvog postupka likvidacije priznaje se u svim ostalim državama članicama istodobno s nastupanjem pravnih učinaka u državi članici u kojoj je otvoren postupak. Iz toga slijedi da pojmovi „imovina”, „dobro” odnosno „pravo koji su oduzeti društvu za osiguranje” ne označavaju samo određenu imovinu, dobro ili pravo tog društva, nego prije njegove elemente imovine, koji čine kako imovinu tako i obveze, a koji su predmet postupka likvidacije. Osim toga, to tumačenje potvrđeno je uvodnom izjavom 124. navedene direktive, prema kojoj u postupcima likvidacije treba uzeti u obzir svu imovinu i obveze društva za osiguranje.
Kad je riječ o cilju Direktive 2009/138, iz njezine uvodne izjave 130. proizlazi da se ograničenjem iz članka 292. navedene direktive primjene
lex concursus
na učinke postupka likvidacije nastoji zaštititi legitimna očekivanja i sigurnost određenih transakcija u državama članicama različitima od matične države članice. Međutim, takvi ciljevi ne bi bili u potpunosti ostvareni ako područjem primjene članka 292. ne bi bili obuhvaćeni svi elementi imovine društva za osiguranje koji su predmet postupka likvidacije i koji su tom društvu oduzeti.
To je rješenje, osim toga, u potpunosti u skladu s onim koje proizlazi iz presude od 29. travnja 2021., Banco de Portugal i dr. (
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, t.
43.
), u kojoj je Sud smatrao da se izraz „imovina ili pravo kojeg je kreditna institucija lišena” iz članka 32. Direktive 2001/24 primjenjuje na postupak u tijeku koji se odnosi na jedan ili više elemenata imovine predmetne kreditne institucije koji su dio imovine i obveza, koji su toj instituciji oduzeti.
S obzirom na sva ta razmatranja, valja utvrditi, poput zainteresiranih osoba koje su sudjelovale u postupku pred Sudom, da je naknada štete pretrpljene uslijed štetnog događaja koju je ugovaratelj osiguranja zatražio od svojeg osiguravatelja nad kojim je tijekom postupka otvorena likvidacija, obuhvaćena materijalnim područjem primjene članka 292. Direktive 2009/138.
Slijedom toga, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 292. Direktive 2009/38 treba tumačiti na način da pojam „parnice u tijeku o imovini ili o pravu koji su oduzeti društvu za osiguranje” iz tog članka obuhvaća postupak u tijeku čiji je predmet zahtjev za naknadu štete iz osiguranja koju ugovaratelj osiguranja potražuje zbog štete koja mu je nastala u jednoj državi članici od društva za osiguranje nad kojim se u drugoj državi članici provodi postupak likvidacije.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 292. Direktive 2009/138 tumačiti na način da je cilj zakona države članice u kojoj je postupak u tijeku, u smislu tog članka, urediti sve učinke postupka likvidacije na taj postupak. Konkretno, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li primijeniti odredbe prava države članice u kojoj je postupak u tijeku kada se njima, kao prvo, predviđa da otvaranje takvog postupka likvidacije dovodi do prekida takvog postupka u tijeku, kao drugo, nastavak postupka uvjetuje time da vjerovnik svoju tražbinu naknade štete iz osiguranja prijavi u likvidacijsku masu društva za osiguranje i time da se na sudjelovanje u postupku pozovu tijela zadužena za provedbu postupka likvidacije i, kao treće, zabranjuje svako nalaganje plaćanja naknade štete jer je od tog trenutka moguće samo utvrditi njezino postojanje i iznos.
Iz teksta članka 292. Direktive 2009/138, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 130., proizlazi da su učinci postupka likvidacije na postupak u tijeku uređeni isključivo pravom države članice u kojoj se taj postupak vodi.
Iz toga proizlazi da zakonodavac Unije nije namjeravao primjenu tog članka 292. ograničiti samo na postupovne učinke postupka likvidacije.
Stoga su učinci, kako oni postupovni tako i oni materijalni, postupka likvidacije na postupak u tijeku, u smislu članka 292. Direktive 2009/138, isključivo oni koji su određeni pravom države članice u kojoj je taj postupak u tijeku (vidjeti analogijom presudu od 29. travnja 2021., Banco de Portugal i dr.,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, t.
49.
).
Točno je, kao što su to francuska vlada i Komisija navele u svojim pisanim očitovanjima, da je primjena zakona države članice u kojoj je taj postupak u tijeku u načelu ograničena primjenom
lex concursus
, kako proizlazi iz odredbi članka 274. stavka 2. Direktive 2009/138.
Međutim, u ovom slučaju, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, tri skupine odredbi nacionalnog prava države članice u kojoj je postupak u tijeku, kako ih je taj sud naveo i kako su sažete u točki 58. ove presude, ne zadiru u primjenu
lex concursus
predviđenu člankom 274. stavkom 2. Direktive 2009/138.
Naime, kao prvo, kad je riječ o odredbi nacionalnog prava, poput članka 369. Zakonika o građanskom postupku, kojom se predviđa da se postupak u tijeku prekida osobito nastupanjem pravnih učinaka presude kojom se otvara postupak likvidacije društva za osiguranje u drugoj državi članici, čini se da se takva odredba odnosi na postupovne učinke takvog otvaranja na navedeni postupak te je stoga obuhvaćena područjem primjene zakona određenog člankom 292. Direktive 2009/138.
Kao drugo, isto vrijedi, u načelu, za odredbu prava države članice u kojoj se odvija postupak u tijeku, kao što je članak R. 622‑20 Trgovačkog zakonika, koji se u skladu s člankom R. 641‑23 tog zakonika primjenjuje na stečajni postupak, kojom se nastavak postupka uvjetuje time da vjerovnik svoju tražbinu naknade štete iz osiguranja prijavi u likvidacijsku masu društva za osiguranje i time da se na sudjelovanje u postupku pozovu tijela zadužena za provedbu postupka likvidacije. Naime, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, čini se da se takvom odredbom uređuju postupovni učinci koje na postupak u tijeku imaju događaji do kojih je došlo u okviru postupka likvidacije otvorenog u drugoj državi članici, a da se pritom ne dovode u pitanje, među ostalim, ovlasti društva za osiguranje i likvidatora, koje su utvrđene pravom matične države članice, u skladu s člankom 274. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2009/138.
Kao treće, kad je riječ o pravilu nacionalnog prava, poput članka L. 622‑22 Trgovačkog zakonika, koje se na temelju članka L. 641‑3 navedenog zakonika primjenjuje na stečajni postupak, prema kojem se prethodno prekinut postupak može nastaviti samo s ciljem utvrđenja postojanja tražbina i njihova iznosa, valja istaknuti kako se čini da se nijedna odredba Direktive 2009/138 ne protivi takvom ograničenju predmeta postupka u tijeku. Konkretno, učinci koje takvo pravilo nacionalnog prava ima na postupak u tijeku samo potvrđuju nadležnost koja je rezervirana za pravo matične države članice, osobito onu navedenu u članku 274. stavku 2. točkama (g) i (h) te direktive za utvrđenje pravila kojima se uređuju prijava, ispitivanje i utvrđivanje tražbina odnosno, među ostalim, pravila kojima se uređuju dioba utrška dobivenog unovčenjem imovine i isplatni red tražbina, što je na nacionalnom sudu da provjeri.
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 292. Direktive 2009/138 treba tumačiti na način da je cilj zakona države članice na čijem je državnom području u tijeku postupak, u smislu tog članka, urediti sve učinke koje postupak likvidacije ima na taj postupak. Konkretno, valja primijeniti odredbe prava te države članice kojima se, kao prvo, predviđa da otvaranje takvog postupka dovodi do prekida postupka u tijeku, kao drugo, nastavak postupka uvjetuje time da vjerovnik svoju tražbinu naknade štete iz osiguranja prijavi u likvidacijsku masu društva za osiguranje i time da se na sudjelovanje u postupku pozovu tijela zadužena za provedbu postupka likvidacije i, kao treće, zabranjuje svako nalaganje plaćanja naknade štete jer je od tog trenutka moguće samo utvrditi njezino postojanje i njezin iznos, s obzirom na to da takve odredbe, u načelu, ne zadiru u nadležnost rezerviranu za pravo matične države članice, u skladu s člankom 274. stavkom 2. navedene direktive.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

1.
Članak 292. Direktive 2009/138/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja (Solventnost II) treba tumačiti na način da pojam „parnice u tijeku o imovini ili o pravu koji su oduzeti društvu za osiguranje” iz tog članka obuhvaća postupak u tijeku čiji je predmet zahtjev za naknadu štete iz osiguranja koju ugovaratelj osiguranja potražuje zbog štete koja mu je nastala u jednoj državi članici od društva za osiguranje nad kojim se u drugoj državi članici provodi postupak likvidacije.

2.
Članak 292. Direktive 2009/138 treba tumačiti na način da je cilj zakona države članice na čijem je državnom području u tijeku postupak, u smislu tog članka, urediti sve učinke koje postupak likvidacije ima na taj postupak. Konkretno, valja primijeniti odredbe prava te države članice kojima se, kao prvo, predviđa da otvaranje takvog postupka dovodi do prekida postupka u tijeku, kao drugo, nastavak postupka uvjetuje time da vjerovnik svoju tražbinu naknade štete iz osiguranja prijavi u likvidacijsku masu društva za osiguranje i time da se na sudjelovanje u postupku pozovu tijela zadužena za provedbu postupka likvidacije i, kao treće, zabranjuje svako nalaganje plaćanja naknade štete jer je od tog trenutka moguće samo utvrditi njezino postojanje i njezin iznos, s obzirom na to da takve odredbe, u načelu, ne zadiru u nadležnost rezerviranu za pravo matične države članice, u skladu s člankom 274. stavkom 2. navedene direktive.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski