CELEX: 62019CJ0641
Zahtjev za prethodnu odluku
Zaštita potrošača
Direktiva 2011/83/EU
Članak 2. točka 11., članak 14. stavak 3. i članak 16. točka (m)
Ugovor na daljinu
Isporuka digitalnih sadržaja i digitalnih usluga
Pravo odustajanja
Obveze potrošača u slučaju odustajanja
Određivanje iznosa koji potrošač treba platiti za usluge pružene prije ostvarivanja prava odustajanja
Izuzeće od prava odustajanja u slučaju isporuke digitalnog sadržaja

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke11., članka 14. stavka 3. kao i članka 16. točke (m) Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (
SL 2011., L 304, str. 64
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe EU, kao potrošača, i društva PE Digital GmbH, u vezi s iznosom koji se potonjem duguje nakon što je osoba EU ostvarila pravo odustajanja od ugovora sklopljenog s tim društvom.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 4., 19. i 50. Direktive 2011/83 glase:
„(4)
[…] Usklađivanje određenih aspekata potrošačkih ugovora sklopljenih na daljinu […] nužno je za promicanje stvarnog potrošačkog unutarnjeg tržišta na kojem se postiže prava ravnoteža između visoke razine zaštite potrošača i konkurentnosti poduzeća, uz istodobno poštovanje načela supsidijarnosti.
[…]
(19)
Digitalni sadržaj označava podatke koji se proizvode i isporučuju u digitalnom obliku, kao što su računalni programi, aplikacije, igre, glazba, video snimke ili tekstovi, neovisno o tome pristupa li im se učitavanjem podataka ili strujanjem (
streaming
), s materijalnog nosača podataka ili preko drugih sredstava. Ugovori za isporuku digitalnog sadržaja trebali bi ulaziti u područje primjene ove Direktive. […] [U]govore za digitalni sadržaj koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka ne bi trebalo u svrhu ove Direktive razvrstavati ni kao kupoprodajne ugovore ni kao ugovore o uslugama. Za te bi ugovore potrošač trebao imati pravo odustajanja, osim ako je pristao na početak izvršavanja ugovora tijekom roka za odustajanje i potvrdio da će naknadno izgubiti pravo odustajanja od ugovora. […]
[…]
(50)
S jedne strane, potrošač bi trebao moći iskoristiti svoje pravo odustajanja čak i u slučaju kad je pružanje usluge zatražio prije isteka roka za odustajanje. S druge strane, ako potrošač ostvari svoje pravo odustajanja, trgovac bi trebao biti siguran da će za uslugu koju je pružio biti odgovarajuće plaćen. Osnova izračuna razmjernog iznosa trebala bi biti cijena dogovorena u ugovoru osim ako potrošač dokaže da je već sama ukupna cijena nerazmjerna, u kojem slučaju se iznos koji treba platiti izračunava na temelju tržišne vrijednosti pružene usluge. Tržišnu vrijednost trebalo bi definirati tako da se usporedi s cijenom ekvivalentne usluge koju u trenutku sklapanja ugovora pružaju drugi trgovci. Stoga bi potrošač trebao tražiti izvršenje usluge prije isteka roka za odustajanje tako da podnese izričit zahtjev koji bi, u slučaju ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija, trebao biti podnesen na trajnom nosaču podataka. Slično tomu, o obvezi plaćanja razmjernih troškova za usluge koje su već pružene trgovac bi trebao obavijestiti potrošača na trajnom nosaču podataka. […]”
U skladu s člankom 2. te direktive, naslovljenom „Definicije”:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(6)
,ugovor o usluzi’ znači svaki ugovor osim kupoprodajnog ugovora, prema kojem trgovac isporučuje ili se obvezuje isporučiti uslugu potrošaču, a potrošač plaća ili se obvezuje platiti njezinu cijenu.
[…]
(11)
,digitalni sadržaj’ znači podaci koji se proizvode i isporučuju u digitalnom obliku;
[…]”
Članak 7. Direktive 2011/83, naslovljen „Formalni zahtjevi za ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija”, u stavku 3. predviđa:
„Kada potrošač želi da izvršenje usluga ili isporuka vode, plina ili električne energije koji se ne nude za prodaju u ograničenom obujmu ili određenoj kvaliteti, ili područnoga grijanja započne prije isteka roka za odustajanje predviđenog u članku 9. stavku 2., trgovac od proizvođača zahtijeva da takav izričit zahtjev podnese na trajnom nosaču podataka.”
Članak 9. iste direktive, naslovljen „Pravo odustajanja”, u stavku 1. propisuje:
„Osim kad se primjenjuju izuzeci predviđeni u članku 16., potrošač ima rok od 14 dana da odustane od ugovora na daljinu ili ugovora sklopljenog izvan poslovnih prostorija, a da za to ne navede nikakav razlog i da ne snosi troškove osim troškova predviđenih u članku 13. stavku 2. i članku 14.”
Članak 14. Direktive 2011/83, naslovljen „Obveze potrošača u slučaju odustajanja”, predviđa:
„[…]
3.   Kad potrošač ostvari svoje pravo odustajanja nakon što je dostavio zahtjev u skladu s člankom 7. stavkom 3. ili člankom 8. stavkom 8., potrošač plaća trgovcu iznos koji je razmjeran onom što je isporučeno do trenutka kad je potrošač obavijestio trgovca o ostvarenju prava odustajanja, u odnosu na puno pokriće ugovora. Razmjeran iznos koji potrošač treba platiti trgovcu izračunava se na temelju ukupne ugovorene cijene. Ako je ukupna cijena prevelika, razmjerni iznos izračunava se na temelju tržišne cijene onog što je isporučeno.
4.   Potrošač ne snosi troškove za:
(a)
izvršavanje usluga ili isporuku vode, plina ili električne energije koji se ne nude za prodaju u ograničenom obujmu ili određenoj kvaliteti, ili područnog grijanja, u potpunosti ili djelomično tijekom roka za odustajanje, kad:
i.
trgovac nije pružio informacije u skladu s točkama (h) ili (j) članka 6. stavka 1.; ili
ii.
potrošač nije izričito zatražio da izvršavanje započne tijekom roka za odustajanje u skladu s člankom 7. stavkom 3. i člankom 8. stavkom 8.; ili
(b)
cjelovitu ili djelomičnu isporuku digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka ako:
i.
potrošač nije dao svoj prethodni izričiti pristanak na početak izvršavanja prije isteka kraja 14-dnevnog roka iz članka 9.;
ii.
potrošač nije potvrdio da dajući svoj pristanak gubi pravo odustajanja; ili
iii.
trgovac nije dostavio potvrdu u skladu s člankom 7. stavkom 2. ili člankom 8. stavkom 7.
[…]”
U skladu s člankom 16. te direktive, naslovljenom „Izuzeća od prava odustajanja”:
„Države članice ne predviđaju pravo odustajanja određeno u člancima 9. do 15. u odnosu na ugovore na daljinu i ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija u pogledu sljedećeg:
[…]
(m)
isporuke digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka ako je izvršavanje započelo uz prethodni izričiti pristanak potrošača i njegovu potvrdu da time gubi pravo odustajanja.”
Njemačko pravo
Članak 312.f stavak 3. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik, u daljnjem tekstu: BGB) definira digitalni sadržaj kao „podatke koji se ne nalaze na materijalnom nosaču, koji se proizvode i pružaju u digitalnom obliku”.
Članak 356. BGB‑a, naslovljen „Pravo odustajanja kod ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija i ugovora na daljinu”, u stavku 5. određuje:
„Kad je riječ o ugovoru o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne nalazi na materijalnom nosaču, pravo odustajanja prestaje i ako je trgovac počeo izvršavati ugovor, ako je potrošač
1.
dao izričitu suglasnost da trgovac započne s izvršavanjem ugovora prije isteka roka za odustajanje, i
2.
potvrdio je da je svjestan da će, dajući svoju suglasnost, izgubiti pravo odustajanja u trenutku izvršenja ugovora.”
Članak 357. BGB‑a u stavcima 8. i 9. određuje:
„8.   Ako potrošač odustane od ugovora o pružanju usluga ili isporuke vode, plina ili električne energije koji se odnosi na neodređene količine ili neograničeni volumen ili opskrbu daljinskim grijanjem, potrošač mora platiti kompenzacijsku naknadu za usluge pružene do odustajanja, ako je potrošač izričito zahtijevao od trgovca da započne s pružanjem usluge prije isteka roka za odustajanje. Pravo koje proizlazi iz prve rečenice postoji samo ako je trgovac obavijestio potrošača o pravilima, u skladu s člankom 246.a prvim odjeljkom stavkom 2. prvom rečenicom točkama 1. do 3. Einführungsgesetza zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Zakon o uvođenju Građanskog zakonika). Kad je riječ o ugovorima sklopljenima izvan poslovnih prostorija, pravo koje proizlazi iz prve rečenice postoji samo ako je potrošač svoj zahtjev, u smislu prve rečenice, prenio na trajnom nosaču podataka. Prilikom izračuna naknade štete valja se osloniti na dogovorenu ukupnu cijenu. Ako je ukupna dogovorena cijena pretjerano visoka, novčanu naknadu valja izračunati na temelju tržišne vrijednosti pružene usluge.
9.   Ako potrošač odustane od ugovora o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne nalazi na materijalnom nosaču, on nije dužan platiti kompenzacijsku naknadu.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
PE Digital, društvo sa sjedištem u Njemačkoj, upravlja internetskom stranicom za upoznavanje „Parship” (www.parship.de). Svojim korisnicima nudi dvije vrste članstva, odnosno besplatno članstvo, koje omogućuje vrlo ograničeno kontaktiranje drugih korisnika i takozvano „premium” članstvo uz naplatu u trajanju od 6, 12 ili 24 mjeseca. Potonje članstvo omogućuje korisnicima da za vrijeme svojeg članstva stupe u kontakt sa svim drugim „premium” članovima, odnosno više od 186000 korisnika u Njemačkoj, te da s njima razmjenjuju informacije i slike.
„Premium” članstvo među ostalim obuhvaća takozvano jamstvo „kontakta”, kojim se osigurava uspostava određenog broja kontakata s drugim korisnicima. Kontaktom se smatra svaki odgovor koji dotični korisnik pročita, koji je uslijedio nakon poruke koju je poslao, kao i svaka poruka koju je primio taj korisnik, nakon koje je pročitao i razmijenio barem dvije poruke s drugim korisnikom.
U prosjeku se 31,3 poruka šalje i prima tijekom prvog tjedna razdoblja „premium” članstva, 8,9 poruka tijekom drugog tjedna, 6,1 tijekom trećeg tjedna, 5,1 poruka tijekom četvrtog tjedna i manje od 5 poruka počevši od petog tjedna.
Svaki član ima pravo, odmah nakon upisa, na automatsku komunikaciju odabira prijedloga za upoznavanje u istoj saveznoj zemlji, koja se provodi na temelju testa osobnosti u trajanju od otprilike 30 minuta, a koji se odnosi na kvalitete, navike i područja interesa relevantne za upoznavanje. U okviru „premium” članstva u trajanju od 12 mjeseci, taj odabir već odgovara otprilike polovini svih prijedloga za upoznavanje koje je član primio za vrijeme trajanja sklopljenog ugovora. Algoritam o testu osobnosti stvoren je i razvijen pod vodstvom diplomiranog psihologa. „Premium” članovi dobivaju rezultat tog računalnog testa u obliku „izvješća o ocjeni osobnosti” od 50 stranica koje „osnovni” članovi mogu dobiti samo uz plaćanje za djelomičnu uslugu.
Osoba EU, kao potrošač, sklopila je 4. studenoga 2018. s društvom PE Digital ugovor o „premium” članstvu u trajanju od 12 mjeseci po cijeni od 523,95 eura (u daljnjem tekstu: predmetni ugovor). Ta je cijena bila više od dva puta veća od one koju je društvo PE Digital zaračunalo određenim svojim drugim korisnicima za ugovor istoga trajanja sklopljen tijekom iste godine. Društvo PE Digital je, u skladu sa zahtjevima iz članka 246.a, odjeljka 1., stavka 2. prve rečenice točaka 1. i 3. Zakona o uvođenju Građanskog zakonika, obavijestio osobu EU o njezinu pravu na odustajanje te je ona društvu PE Digital potvrdila da mora početi pružati uslugu predviđenu navedenim ugovorom prije isteka roka za odustajanje.
Nakon što je osoba EU 8. studenoga 2018. odustala od predmetnog ugovora, društvo PE Digital zaračunalo joj je ukupan iznos od 392,96 eura na ime kompenzacijske naknade.
Tužbom podnesenom pred Amtsgerichtom Hamburg (Općinski sud u Hamburgu, Njemačka) osoba EU zatražila je povrat svih isplata izvršenih u korist društva PE Digital.
Pozivajući se na smjernice Europske komisije o Direktivi 2011/83, sastavljene u lipnju 2014., osobito na točku 6.5.1., koja se odnosi na članak 14. stavak 3. te direktive, sud koji je uputio zahtjev smatra da, kada ukupna isporuka obuhvaća različite djelomične usluge koje, u skladu s ugovorom, nisu sve istodobno pružene, valja uzeti u obzir trajanje svake pojedine djelomične usluge za izračun iznosa naknade koja se duguje trgovcu.
Kada je riječ o izračunu „iznosa koji je razmjeran onomu što je pruženo do trenutka kada je [potrošač] obavijestio trgovca o ostvarivanju prava na odustajanje u odnosu na sve usluge predviđene ugovorom”, u smislu članka 14. stavka 3. Direktive 2011/83, sud koji je uputio zahtjev namjerava uzeti u obzir ne samo uslugu koju je trgovac pružio, nego i vrijednost isporučene usluge, koju je potrošač primio.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, naknadu koju potrošač mora platiti trgovcu u slučaju odustajanja od sklopljenog ugovora, u skladu s člankom 14. stavkom 3. Direktive 2011/83 i člankom 357. stavkom 8. BGB‑a, treba izračunati, kao prvo, utvrđivanjem razlike između različitih djelomičnih usluga predviđenih ugovorom. Kao drugo, cijenu različitih djelomičnih usluga trebalo bi odrediti uzimajući u obzir njihovu vrijednost za prosječnog potrošača, vodeći računa o cilju navedenog ugovora, primjenom statističkih podataka o ponašanju potrošača. Kao treće, valja izračunati elemente iznosa koji treba platiti za različite djelomične usluge, s obzirom na, s jedne strane, količinu već pruženih djelomičnih usluga i, s druge strane, vrijednost pruženih usluga. Kao četvrto, zbrajanje tako izračunanih iznosa dovodi do ukupnog iznosa koji duguje potrošač.
U tom pogledu, slanje izvješća o ocjeni osobnosti na početku izvršenja predmetnog ugovora ipak se može smatrati, kao zasebna djelomična usluga, isporukom digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka, što bi dovelo do primjene odredaba o odstupanju navedenih u članku 14. stavku 4. točke (b) podtočki ii. i članku 16. točki (m) Direktive 2011/83, kao i članku 356. stavku 5. i članku 357. stavku 9. BGB‑a.
Međutim, takvo tumačenje dovelo bi do toga da se potrošaču uskrati pravo na odustajanje te bi se na taj način povrijedila njegova prava.
Osim toga, pozivajući se na članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 50., sud koji je uputio zahtjev smatra da ukupna cijena koja je duplo veća od one koja je za istu uslugu naplaćena drugim korisnicima nije „prevelika” u smislu te odredbe sve dok je manja od tržišne vrijednosti pružene usluge ili je prelazi samo malo.
U tim je okolnostima Amtsgericht Hamburg (Općinski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83 […], s obzirom na uvodnu izjavu 50. iste direktive tumačiti na način da ,iznos koji je razmjeran onom što je isporučeno do trenutka kad je potrošač obavijestio trgovca o ostvarenju prava odustajanja, u odnosu na puno pokriće ugovora’ i koji potrošač treba platiti, kada je riječ o ugovoru u skladu s kojim ne postoji obveza pružanja jedinstvene usluge, nego postoji ukupna usluga koja se sastoji od nekoliko zasebnih usluga, treba izračunati samo razmjerno vremenu ako se zasebne usluge pružaju u različito vrijeme, iako potrošač ukupnu uslugu plaća razmjerno vremenu?
2.
Treba li članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83 tumačiti na način da ,iznos koji je razmjeran onom što je isporučeno do trenutka kad je potrošač obavijestio trgovca o ostvarenju prava odustajanja, u odnosu na puno pokriće ugovora’ i koji potrošač treba platiti valja izračunati samo razmjerno vremenu čak i kada se (djelomična) usluga pruža kontinuirano, ali na početku ugovornog razdoblja ima višu ili nižu vrijednost za potrošača?
3.
Treba li članak 2. točku 11. Direktive 2011/83 i članak 2. točku 1. Direktive (EU) 2019/770 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2019. [o određenim aspektima ugovora o isporuci digitalnog sadržaja i digitalnih usluga (
SL 2019., L 136, str. 1
.)] tumačiti na način da ,digitalni sadržaj’ u smislu članka 2. točke 11. Direktive 2011/83 i članka 2. točke 1. Direktive 2019/770 mogu sačinjavati i one datoteke koje se isporučuju kao djelomična usluga u okviru ukupne usluge koja se prvenstveno izvršava kao ,digitalna usluga’ u smislu članka 2. točke 2. Direktive 2019/770, što dovodi do toga da trgovac na temelju članka 16. točke (m) Direktive 2011/83 može dovesti do prestanka prava odustajanja u pogledu djelomične usluge, ali potrošač može, ako trgovac u tome ne uspije, u cijelosti odustati od ugovora i, s obzirom na članak 14. stavak 4. točku (b) podtočku ii. Direktive 2011/83, ne treba platiti naknadu za tu djelomičnu uslugu?
4.
Treba li članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83 s obzirom na uvodnu izjavu 50. te direktive tumačiti na način da je ukupna cijena za neku uslugu koja je utvrđena ugovorom, u smislu članka 14. stavka 3. treće rečenice Direktive 2011/83 ,prevelika’ ako je ta cijena znatno veća od ukupne cijene dogovorene s drugim potrošačem za istovjetnu uslugu istog trgovca, za isto ugovorno razdoblje i, osim toga, pod istim okvirnim uvjetima?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83 tumačiti na način da za određivanje razmjernog iznosa koji potrošač treba platiti trgovcu, kada je taj potrošač izričito zatražio da izvršavanje sklopljenog ugovora počne tijekom roka za odustajanje te je odustao od tog ugovora, treba uzeti u obzir cijenu dogovorenu u navedenom ugovoru za sve usluge koje su njime predviđene i izračunati dugovani iznos razmjerno vremenu ili treba uzeti u obzir okolnost da je jedna od usluga koja je predmet ugovora potrošaču bila u cijelosti ispunjena prije njegova odustajanja.
U tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s člankom 14. stavkom 3. Direktive 2011/83, ako potrošač koji je od trgovca zatražio da izvršavanje ugovora počne prije isteka roka za odustajanje ostvari svoje pravo odustajanja u tom kontekstu, on tom trgovcu mora platiti „iznos koji je razmjeran onom što je isporučeno do trenutka kad je potrošač obavijestio trgovca o ostvarenju prava odustajanja, u odnosu na puno pokriće ugovora”. Ta odredba također navodi da se „razmjeran iznos koji […] treba platiti […] izračunava […] na temelju ukupne ugovorene cijene”.
Razmjerni iznos koji potrošač mora platiti u skladu s člankom 14. stavkom 3. Direktive 2011/83 načelno se mora izračunati uzimajući u obzir sve usluge koje su predmet ugovora, odnosno glavnu uslugu i akcesorne usluge potrebne za osiguranje pružanja te glavne usluge. Naime, kada ugovorne stranke predviđaju cijenu za pružene usluge, ta cijena u načelu odgovara svim tim uslugama, kako onima glavne tako i onima akcesorne naravi.
Samo u slučaju u kojem ugovor izričito predviđa da su jedna ili više usluga u cijelosti od početka izvršavanja ugovora zasebno isporučene po cijeni koja se plaća odvojeno, potrošač može učinkovito odlučiti mora li u skladu s člankom 7. stavkom 3. Direktive 2011/83 izričito zahtijevati da trgovac počne pružati usluge tijekom razdoblja ostvarivanja prava odustajanja. Stoga samo u takvom slučaju valja uzeti u obzir ukupnu cijenu predviđenu za takve usluge pri izračunu iznosa koji se duguje trgovcu na temelju članka 14. stavka 3. te direktive.
Tumačenje iz točaka 28. i 29. ove presude odgovara cilju navedenom u uvodnoj izjavi 4. Direktive 2011/83 koji se sastoji od osiguranja prave ravnoteže između visoke razine zaštite potrošača i konkurentnosti poduzeća (vidjeti po analogiji presude od 23. siječnja 2019., Walbusch Walter Busch,
C‑430/17
,
EU:C:2019:47
, t.
41.
; od 27. ožujka 2019., slewo,
C‑681/17
,
EU:C:2019:255
, t.
39.
, kao i od 10. srpnja 2019., Amazon EU,
C‑649/17
,
EU:C:2019:576
, t.
44.
).
Međutim, u ovom slučaju predmetni ugovor nije predviđao zasebnu cijenu za bilo koju uslugu koja se može smatrati odvojivom od glavne usluge predviđene tim ugovorom.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83 treba tumačiti na način da za određivanje razmjernog iznosa koji potrošač treba platiti trgovcu, kada je taj potrošač izričito zatražio da izvršavanje sklopljenog ugovora počne tijekom roka za odustajanje te je odustao od tog ugovora, načelno treba uzeti u obzir cijenu dogovorenu u navedenom ugovoru za sve usluge koje su predmet tog ugovora i izračunati dugovani iznos razmjerno vremenu. Samo u slučaju u kojem je sklopljenim ugovorom izričito predviđeno da se jedna ili više usluga u cijelosti od početka izvršavanja ugovora zasebno isporučuju po cijeni koja se plaća odvojeno, valja uzeti u obzir ukupnu cijenu predviđenu za takvu uslugu prilikom izračuna iznosa koji se duguje trgovcu u skladu s člankom 14. stavkom 3. te direktive.
Četvrto pitanje
Svojim četvrtim pitanjem, koje valja ispitati na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita koje kriterije valja primijeniti radi ocjene je li ukupna cijena prevelika u smislu članka 14. stavka 3. Direktive 2011/83.
U tom pogledu valja podsjetiti da se, u skladu s tom odredbom, „[a]ko je ukupna cijena prevelika, razmjerni iznos izračunava na temelju tržišne cijene onog što je isporučeno”.
Navedenu odredbu treba tumačiti s obzirom na uvodnu izjavu 50. Direktive 2011/83, u kojoj se navodi da tržišnu vrijednost treba odrediti usporedbom cijene istovjetne usluge koju su pružali drugi trgovci u trenutku sklapanja ugovora.
Iz toga slijedi da su sve okolnosti koje se odnose na tržišnu vrijednost isporučene usluge relevantne za ocjenu eventualno prevelike ukupne cijene, odnosno usporedba kako s cijenom koju predmetni trgovac zahtijeva od drugih potrošača pod istim uvjetima tako i s cijenom istovjetne usluge koju pružaju drugi trgovci.
S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 50., treba tumačiti na način da, kako bi se ocijenilo je li ukupna cijena prevelika u smislu te odredbe, treba uzeti u obzir cijenu usluge koju je dotični trgovac ponudio drugim potrošačima pod istim uvjetima kao i onu istovjetne usluge koju su pružali drugi trgovci u trenutku sklapanja ugovora.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem, koje valja ispitati na kraju, sud koji je uputio zahtjev u biti pita koja je posljedica koju, u svrhu određivanja iznosa koji potrošač treba platiti trgovcu u skladu s člankom 14. stavkom 3. Direktive 2011/83, treba izvesti iz činjenice da se jedna od usluga iz sklopljenog ugovora odnosi na isporuku digitalnog sadržaja koji nije isporučen na materijalnom nosaču, od koje potrošač ne može odustati u skladu s člankom 16. točkom (m) te direktive.
Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, usluga koja je predmet trećeg pitanja sastoji se od pružanja potrošaču izvješća o ocjeni osobnosti iz točke 15. ove presude.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita se o relevantnosti, u glavnom postupku, članka 16. točke (m) Direktive 2011/83, u skladu s kojim države članice ne predviđaju pravo odustajanja u pogledu ugovora na daljinu koji se odnose na isporuku digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka ako je izvršavanje započelo uz prethodni izričiti pristanak potrošača i njegovu potvrdu da time gubi pravo odustajanja.
Što se tiče „digitalnog sadržaja”, valja podsjetiti da članak 2. točka 11. Direktive 2011/83 daje sljedeću definiciju: „podaci koji se proizvode i isporučuju u digitalnom obliku”.
Kako je navedeno u uvodnoj izjavi 19. te direktive, „[D]igitalni sadržaj označava podatke koji se proizvode i isporučuju u digitalnom obliku, kao što su računalni programi, aplikacije, igre, glazba, video snimke ili tekstovi, neovisno o tome pristupa li im se učitavanjem podataka ili strujanjem (
streaming
), s materijalnog nosača podataka ili preko drugih sredstava”.
Članak 16. točku (m) Direktive 2011/83, koji čini izuzeće od prava odustajanja, treba usko tumačiti jer je riječ o odredbi prava Unije kojom se ograničavaju prava dodijeljena radi zaštite potrošača (vidjeti po analogiji presudu od 14. svibnja 2020., NK (Projekt obiteljske kuće),
C‑208/19
,
EU:C:2020:382
, t.
40.
i
56.
kao i navedenu sudsku praksu).
U tim okolnostima valja utvrditi da se usluga poput one koju pruža internetska stranica za upoznavanje o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja potrošaču omogućuje stvaranje, obradu ili pohranu podataka u digitalnom obliku ili omogućuje pristup tim podacima, te omogućuje dijeljenje ili bilo koju drugu interakciju s podacima u digitalnom obliku koje učitava ili stvara potrošač ili drugi korisnici te usluge, ne može kao takva smatrati isporukom „digitalnog sadržaja” u smislu članka 16. točke (m) Direktive 2011/83, u vezi s člankom 2. točkom 11. te direktive i u svjetlu njezine uvodne izjave 19.
Isto tako, ne može se smatrati da je sastavljanje, u okviru internetske stranice za upoznavanje, izvješća o ocjeni osobnosti, poput onog iz točke 15. ove presude, obuhvaćeno iznimkom predviđenom u članku 16. točki (m) Direktive 2011/83, u vezi s njezinim člankom 2. točkom 11.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 16. točku (m) Direktive 2011/83, u vezi s njezinim člankom 2. točkom 11., treba tumačiti na način da sastavljanje, putem internetske stranice za upoznavanje, izvješća o ocjeni osobnosti na temelju testa osobnosti koji je provela ta stranica ne predstavlja isporuku „digitalnog sadržaja” u smislu te odredbe.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti na način da za određivanje razmjernog iznosa koji potrošač treba platiti trgovcu, kada je taj potrošač izričito zatražio da izvršavanje sklopljenog ugovora počne tijekom roka za odustajanje te je odustao od tog ugovora, načelno treba uzeti u obzir cijenu dogovorenu u navedenom ugovoru za sve usluge koje su predmet tog ugovora i izračunati dugovani iznos razmjerno vremenu. Samo u slučaju u kojem je sklopljenim ugovorom izričito predviđeno da se jedna ili više usluga u cijelosti od početka izvršavanja ugovora isporučuju zasebno po cijeni koja se plaća odvojeno, valja uzeti u obzir ukupnu cijenu predviđenu za takvu uslugu prilikom izračuna iznosa koji se duguje trgovcu u skladu s člankom 14. stavkom 3. te direktive.

2.
Članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 50., treba tumačiti na način da, kako bi se ocijenilo je li ukupna cijena prevelika u smislu te odredbe, treba uzeti u obzir cijenu usluge koju je dotični trgovac ponudio drugim potrošačima pod istim uvjetima kao i onu istovjetne usluge koju su pružali drugi trgovci u trenutku sklapanja ugovora.

3.
Članak 16. točku (m) Direktive 2011/83, u vezi s njezinim člankom 2. točkom 11., treba tumačiti na način da sastavljanje, putem internetske stranice za upoznavanje, izvješća o ocjeni osobnosti na temelju testa osobnosti koji je provela ta stranica ne predstavlja isporuku „digitalnog sadržaja” u smislu te odredbe.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački