CELEX: 62017CJ0089
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Eiropas Savienības pilsonība
LESD 21. pants
Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties Eiropas Savienības teritorijā
Direktīva 2004/38/EK
3. panta 2. punkta pirmās daļas d) apakšpunkts
Partneris, ar kuru Savienības pilsonim ir ilgstošas attiecības, tās pienācīgi apliecinot
Atgriešanās dalībvalstī, kuras pilsonība ir Savienības pilsonim
Uzturēšanās atļaujas pieteikums
Pieteikuma iesniedzēja situācijas padziļināta izvērtēšana
15. un 31. pants
Efektīva tiesību aizsardzība tiesā
Eiropas Savienības Pamattiesību harta
47. pants

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (
OV 2004, L 158, 77. lpp.
, un labojumi –
OV 2004, L 229, 35. lpp.
, un
OV 2005, L 197, 34. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Secretary of State for the Home Department
(iekšlietu ministrs, Apvienotā Karaliste) un
Rozanne Banger
par atteikumu pēdējai minētajai izsniegt uzturēšanās atļauju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2004/38 preambulas 6., 25. un 26. apsvērumā ir noteikts:
“(6)
Lai saglabātu ģimenes vienotību plašākā izpratnē un ievērotu aizliegumu diskriminēt personu tās valstiskās piederības dēļ, to personu stāvoklis, uz kurām neattiecas šajā direktīvā ietvertā ģimenes locekļu definīcija un kurām tādēļ nav automātisku tiesību ieceļot un uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, būtu jāpārbauda uzņēmējai dalībvalstij, pamatojoties uz saviem tiesību aktiem, lai izlemtu, vai šādas personas drīkst tajā ieceļot un uzturēties, ņemot vērā viņu attiecības ar Savienības pilsoni vai citus apstākļus, piemēram, finansiālo vai fizisko atkarību no Savienības pilsoņa.
[..]
(25)
Būtu sīki jānosaka arī procesuālās garantijas, lai nodrošinātu Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesību aizsardzību augstā līmenī, ja viņiem liedz atļauju ieceļot vai uzturēties citā dalībvalstī, kā arī ievērotu principu, ka jebkurai iestāžu rīcībai jābūt pienācīgi attaisnotai.
(26)
Visos gadījumos Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kam liegta atļauja ieceļot vai uzturēties citā dalībvalstī, vajadzētu būt pieejamām pārsūdzības procedūrām.”
Šīs direktīvas 2. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
1)
“Savienības pilsonis” ir ikviena persona, kurai ir kādas dalībvalsts valstiskā piederība;
2)
“ģimenes loceklis” ir:
a)
laulātais;
b)
partneris, ar ko Savienības pilsonis ir noslēdzis reģistrētas partnerattiecības, pamatojoties uz kādas dalībvalsts tiesību aktiem, ja uzņēmējas dalībvalsts tiesību aktos reģistrētas partnerattiecības ir noteiktas kā līdzvērtīgas laulībai, un saskaņā ar uzņēmējas dalībvalsts attiecīgajos tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem;
c)
Savienības pilsoņa, kā arī viņa laulātā vai b) apakšpunktā definētā partnera tiešie pēcnācēji vecumā līdz 21 gadam, kuri ir tā apgādībā;
d)
Savienības pilsoņa, kā arī viņa laulātā vai b) apakšpunktā definētā partnera apgādībā esošie tiešie augšupējie radinieki;
3)
“uzņēmēja dalībvalsts” ir dalībvalsts, uz kuru pārceļas Savienības pilsonis, lai īstenotu savas brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības.”
Minētās direktīvas 3. pantā ir paredzēts:
“1.   Šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, un uz viņu ģimenes locekļiem atbilstīgi 2. panta 2. punkta definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem.
2.   Neskarot attiecīgo personu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, kas tām var būt katrai atsevišķi, uzņēmēja dalībvalsts saskaņā ar saviem tiesību aktiem veicina šādu personu ieceļošanu un uzturēšanos:
a)
visi pārējie ģimenes locekļi neatkarīgi no to valstiskās piederības, uz kuriem neattiecas 2. panta 2. punktā minētā definīcija un kuri ceļojuma sākuma valstī ir tā Savienības pilsoņa apgādībā vai dzīvo ar viņu vienā mājsaimniecībā, kam ir sākotnējās uzturēšanās tiesības, vai arī gadījumā, kad nopietnu veselības apsvērumu dēļ ir noteikti vajadzīga Savienības pilsoņa ģimenes locekļa personiska kopšana;
b)
partneris, ar kuru Savienības pilsonim ir ilgstošas attiecības, tās pienācīgi apliecinot.
Uzņēmēja dalībvalsts sīki pārbauda personiskos apstākļus un pamato aizliegumu šīm personām iebraukt vai uzturēties.”
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 8. panta 5. punkta e) un f) apakšpunktu:
“Lai izsniegtu reģistrācijas apliecību Savienības pilsoņu ģimenes locekļiem, kas paši ir Savienības pilsoņi, dalībvalstis drīkst pieprasīt uzrādīt šādus dokumentus:
[..]
e)
gadījumos, uz kuriem attiecas 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts, – dokumentu, ko izsniegusi izcelsmes valsts vai ceļojuma sākuma valsts atbildīgā iestāde un ar ko apstiprina, ka viņi ir Savienības pilsoņa apgādājamie vai mājsaimniecības locekļi, vai pierādījumus par nopietniem veselības traucējumiem, kuru dēļ Savienības pilsoņa ģimenes loceklim noteikti vajadzīga personiska aprūpe;
f)
gadījumos, uz kuriem attiecas 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts, – pierādījumus par ilgstošām attiecībām ar Savienības pilsoni.”
Direktīvas 2004/38 10. panta 2. punkta e) un f) apakšpunkts ir formulēts šādi:
“Lai izsniegtu uzturēšanās atļauju, dalībvalstis pieprasa uzrādīt šādus dokumentus:
[..]
e)
gadījumos, uz kuriem attiecas 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts, – dokumentu, ko izsniegusi izcelsmes valsts vai ceļojuma sākuma valsts atbildīgā iestāde un ar ko apstiprina, ka viņi ir Savienības pilsoņa apgādājamie vai mājsaimniecības locekļi, vai pierādījumus par nopietniem veselības traucējumiem, kuru dēļ Savienības pilsoņa ģimenes loceklim noteikti vajadzīga personiska aprūpe;
f)
gadījumos, uz kuriem attiecas 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts, – pierādījumus par ilgstošām attiecībām ar Savienības pilsoni.”
Šīs direktīvas 15. panta 1. punktā ir noteikts:
“Procedūras, kas paredzētas 30. un 31. pantā, analoģiski piemēro visiem lēmumiem, ar ko ierobežo Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu brīvu pārvietošanos tādu iemeslu dēļ, kuri nav sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumi.”
Minētās direktīvas 31. pantā ir paredzēts:
“1.   Uzņēmējā dalībvalstī attiecīgajām personām jābūt piekļuvei juridiskajām un vajadzības gadījumā administratīvajām pārsūdzības procedūrām, lai pārsūdzētu vai pieprasītu izskatīt tiesā jebkādu lēmumu, kas pieņemts pret šīm personām sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ.
[..]
3.   Pārsūdzības procedūrās tiek pārbaudīta lēmuma likumība, kā arī fakti un apstākļi, ar kuriem pamatots ierosinātais pasākums. Tām jānodrošina, ka lēmums nav nesamērīgs, jo īpaši, ņemot vērā 28. pantā noteiktās prasības.
[..]”
Apvienotās Karalistes tiesības
Direktīva 2004/38 Apvienotās Karalistes tiesībās tika transponēta ar
Immigration (European Economic Area) Regulations 2006
(2006. gada Noteikumi par imigrāciju Eiropas Ekonomikas zonā; turpmāk tekstā – “2006. gada noteikumi”), kas bija piemērojami pamatlietas faktisko apstākļu rašanās laikā. 2006. gada noteikumu 7. pantā bija noteikts:
“1.   Ņemot vērā 2. punktu, šajos noteikumos turpmāk minētās personas ir uzskatāmas par citas personas ģimenes locekļiem:
a)
tās laulātais vai partneris reģistrētās partnerattiecībās;
[..].”
Šo noteikumu 8. pantā bija paredzēts:
“1.   Šajos noteikumos “paplašinātās ģimenes loceklis” ir persona, kas nav [Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ)] pilsoņa ģimenes loceklis saskaņā ar 7. panta 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktu un kas atbilst 2., 3., 4. vai 5. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
[..]
5.   Persona atbilst šajā punktā paredzētajiem nosacījumiem, ja tā ir EEZ pilsoņa partneris (izņemot partneri reģistrētās partnerattiecībās) un lēmumu pieņēmējam var pierādīt, ka tai ar EEZ pilsoni ir ilgstošas attiecības.
[..]”
Šo noteikumu 9. pantā bija noteikts:
“1.   Ja ir izpildīti 2. punktā minētie nosacījumi, šie noteikumi ir piemērojami personai, kura ir Lielbritānijas pilsoņa ģimenes loceklis, tā, it kā Lielbritānijas pilsonis būtu EEZ pilsonis.
2.   Nosacījumi ir šādi:
a)
Lielbritānijas pilsonis uzturas vai pirms atgriešanās Apvienotajā Karalistē uzturējās EEZ dalībvalstī kā darba ņēmējs vai kā pašnodarbināta persona un,
b)
ja Lielbritānijas pilsoņa ģimenes loceklis ir viņa(-as) laulātā(-ais) vai civilpartnere(-is), puses dzīvo kopā EEZ valstī vai stājās laulībā vai reģistrēja civilo partnerību un dzīvoja šajā valstī pirms Lielbritānijas pilsoņa atgriešanās Apvienotajā Karalistē;
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
R. Banger
ir Dienvidāfrikas valstspiederīgā. Viņas partneris
Philip Rado
ir Apvienotās Karalistes valstspiederīgais. 2008. un 2010. gadā
R. Banger
un
P. Rado
kopā dzīvoja Dienvidāfrikā. 2010. gada maijā
P. Rado
pieņēma darba piedāvājumu Nīderlandē. Šajā dalībvalstī viņš kopā ar
R. Banger
nodzīvoja līdz 2013. gadam.
R. Banger
minētajā dalībvalstī saņēma uzturēšanās atļauju kā Savienības pilsoņa “paplašinātās ģimenes loceklis”.
2013. gadā
R. Banger
un
P. Rado
nolēma apmesties uz dzīvi Apvienotajā Karalistē.
R. Banger
tajā vērsās pie iekšlietu ministra, lūdzot izsniegt uzturēšanās atļauju. Šī atļauja viņai tika atteikta tādēļ, ka viņa ir neprecēta
P. Rado
partnere un ka 2006. gada noteikumu 9. pantā bija paredzēts, ka tikai Apvienotās Karalistes valstspiederīgā laulātais vai partneris reģistrētās partnerattiecībās var tikt uzskatīts par šāda valstspiederīgā ģimenes locekli.
R. Banger
cēla
First‑tier Tribunal
(Administratīvā pirmās instances tiesa (Nodokļu lietu palāta), Apvienotā Karaliste) prasību par lēmumu, ar kuru tai atteikts piešķirt uzturēšanās atļauju. Šī tiesa apmierināja šo prasību. Pēc tam iekšlietu ministram tika atļauts iesniegt
Upper Tribunal
(
Immigration and Asylum Chamber
) (Administratīvā virstiesa (Imigrācijas un patvēruma lietu palāta), Apvienotā Karaliste) apelācijas sūdzību par pirmajā instancē pasludināto spriedumu saistībā ar to, ka esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Iesniedzējtiesa norādīja, pirmkārt, ka vienīgā būtiskā atšķirība starp tās izskatāmo lietu un lietu, kurā ticis pasludināts 1992. gada 7. jūlija spriedums Singh (
C‑370/90
,
EU:C:1992:296
), ir tā, ka
R. Banger
ir Savienības pilsoņa neprecējusies partnere, bet minētajā lietā
Singh
k‑gs un k‑dze bija precējušies. Tiesas šajā lietā attīstītie principi tātad varētu tikt piemēroti tādā lietā kā pamatlieta. Otrkārt, iesniedzējtiesa konstatēja, ka tā pati tiesa citā sastāvā jau bija nospriedusi, ka 2006. gada noteikumi nepiešķir pārsūdzības tiesības personai, kurai ir atteikta uzturēšanās atļauja “paplašinātas ģimenes locekļa” statusā.
Šādos apstākļos
Upper Tribunal
(
Immigration and Asylum Chamber
) (Administratīvā virstiesa (Imigrācijas un patvēruma lietu palāta)) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [1992. gada 7. jūlija spriedumā Singh,
C‑370/90
,
EU:C:1992:296
)] noteiktie principi nozīmē, ka dalībvalstij ir jāizdod vai attiecīgajā gadījumā ir jāatvieglo uzturēšanās atļaujas izdošana tādam trešās valsts valstspiederīgajam, kurš ir tāda Savienības pilsoņa neprecēts partneris, kas ir izmantojis savas [LESD] paredzētās tiesības brīvi pārvietoties, lai strādātu citā dalībvalstī, un kas kopā ar šādu partneri atgriežas savas pilsonības dalībvalstī?
2)
Pakārtoti – vai šāda uzturēšanās atļauja ir jāizdod vai attiecīgajā gadījumā jāatvieglo tās izdošana saskaņā ar [Direktīvu 2004/38]?
3)
Vai lēmums atteikt uzturēšanās atļaujas piešķiršanu ir prettiesisks, pārkāpjot [Direktīvas 2004/38] 3. panta 2. punkta prasības, ja tas nav balstīts uz pieteikuma iesniedzēja personisko apstākļu sīku pārbaudi un nav atbilstoši vai pietiekami pamatots?
4)
Vai ar Direktīvu [2004/38] ir saderīga valsts tiesību norma, ar kuru nepieļauj iesniegt apelācijas sūdzību vai pieteikumu tiesā par izpildvaras lēmumu, ar ko tika atteikta uzturēšanās atļaujas piešķiršana personai, kura apgalvo, ka ir paplašinātās ģimenes locekle?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka, pat ja formāli iesniedzējtiesa ir attiecinājusi savus jautājumus tikai uz 1992. gada 7. jūlija spriedumā Singh (
C‑370/90
,
EU:C:1992:296
) noteiktajiem principiem un Direktīvu 2004/38, šis apstāklis nav šķērslis Tiesai sniegt valsts tiesai Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām atsaukusies (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c.,
C‑673/16
,
EU:C:2018:385
,
22.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos, ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norādīto informāciju, ir jāuzskata, ka ar pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 21. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas dalībvalstij, kuras pilsonība ir Savienības pilsonim, uzliek pienākumu piešķirt uzturēšanās atļauju vai veicināt šādas atļaujas izsniegšanu nereģistrētam partnerim, trešās valsts valstspiederīgajam, ar kuru Savienības pilsonim ir ilgstošas attiecības, tās pienācīgi apliecinot, ja minētais Savienības pilsonis pēc tam, kad, īstenojot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lai strādātu otrā dalībvalstī, atbilstoši Direktīvā 2004/38 paredzētajiem nosacījumiem, atgriežas kopā ar savu partneri dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, lai tur dzīvotu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 21. panta 1. punktu “ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot Līgumos noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus”.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Direktīvas 2004/38 mērķis ir atvieglot pamattiesību un individuālo tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā īstenošanu, kas Savienības pilsoņiem tieši ir piešķirtas LESD 21. panta 1. punktā, un nostiprināt šīs tiesības (spriedumi, 2014. gada 12. marts, O. un B.,
C‑456/12
,
EU:C:2014:135
,
35.
punkts, kā arī 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c.,
C‑673/16
,
EU:C:2018:385
,
18.
punkts).
Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punktu šī direktīva ir piemērojama visiem Savienības pilsoņiem, kuri pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, kā arī viņu ģimenes locekļiem – atbilstoši definīcijai šīs direktīvas 2. panta 2. punktā – kuri viņus pavada vai pārceļas kopā ar viņiem.
Attiecībā uz Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punktu Tiesa nosprieda, ka no šīs direktīvas gramatiskās, sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas izriet, ka šajā direktīvā ir reglamentēti vienīgi Savienības pilsoņa ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumi dalībvalstīs, kas nav viņa pilsonības dalībvalstis, un ka tā neļauj pamatot trešo valstu valstspiederīgo, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes locekļi, atvasinātās uzturēšanās tiesības šī pilsoņa pilsonības dalībvalstī (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c.,
C‑673/16
,
EU:C:2018:385
,
20.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlieta ir par uzturēšanās atļaujas pieteikumu attiecībā uz
R. Banger
, trešās valsts valstspiederīgo, lai uzturētos Apvienotajā Karalistē, kas ir
P. Rado
pilsonības dalībvalsts, un ka, iesniedzot šo pieteikumu,
P. Rado
un
R. Banger
nebija nedz precējušies, nedz reģistrētās partnerattiecībās, bet bija dzīvojuši kopā vairākus gadus.
Kā secinājumu 28. un 29. punktā norādījis ģenerāladvokāts, sistēmiskie un teleoloģiskie apsvērumi, kas Tiesai – kā izriet no šā sprieduma 23. punktā minētās judikatūras – ļāvuši secināt, ka Direktīvas 2004/38 noteikumi neļauj pamatot Savienības pilsoņa ģimenes locekļu, kuri ir trešo valstu valstspiederīgie, uzturēšanās tiesības šī pilsoņa izcelsmes dalībvalstī, tāpat ir attiecināmi arī uz Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā minētajām personām. Līdz ar to ar Direktīvu 2004/38 nevar tikt pamatotas trešās valsts valstspiederīgā, kurš ir Savienības pilsoņa partneris, kas nav reģistrēts dalībvalstī, kas ir viņa pilsonības dalībvalsts, tiesības uz to, lai šī dalībvalsts veicinātu tā uzturēšanās atļaujas izsniegšanu.
Šajā gadījumā no minētā izriet, ka, lai arī uz
R. Banger
var attiekties jēdziens “partneris, ar kuru Savienības pilsonim ir ilgstošas attiecības, tās pienācīgi apliecinot”, kas ir iekļauts Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā, ar šo direktīvu tomēr nevar tikt pamatotas
R. Banger
tiesības uz to, lai Apvienotā Karaliste veicinātu viņas uzturēšanās atļaujas izsniegšanu.
Tomēr Tiesa noteiktos gadījumos jau ir atzinusi, ka trešo valstu valstspiederīgajiem, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes locekļi un kas, pamatojoties uz Direktīvas 2004/38 tiesību normām, nevar iegūt atvasinātās uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kuras pilsonība ir minētajam pilsonim, šādas tiesības tomēr var tikt piešķirtas, pamatojoties uz LESD 21. panta 1. punktu (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c.,
C‑673/16
,
EU:C:2018:385
,
23.
punkts).
Šis apsvērums izriet no pastāvīgās judikatūras, saskaņā ar kuru būtībā, ja nav šādu atvasināto uzturēšanās tiesību tādam trešās valsts valstspiederīgajam, Savienības pilsonis tiktu atturēts no savas pilsonības dalībvalsts atstāšanas, lai izmantotu savas uzturēšanās citā dalībvalstī tiesības atbilstoši LESD 21. panta 1. punktam, tādēļ, ka nav pārliecināts, ka varēs turpināt savas izcelsmes dalībvalstī savu ģimenes dzīvi, ko viņš ar minēto trešās valsts valstspiederīgo ir izveidojis vai nostiprinājis uzņemošajā dalībvalstī saistībā ar faktisku uzturēšanos tajā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 12. marts, O. un B.,
C‑456/12
,
EU:C:2014:135
,
54.
punkts, kā arī 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c.,
C‑673/16
,
EU:C:2018:385
,
24.
punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanas nosacījumi principā nedrīkst būt stingrāki par tiem, kas ir paredzēti Direktīvā 2004/38, lai piešķirtu šādas uzturēšanās tiesības trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir Savienības pilsoņa, kurš ir īstenojis savas brīvas pārvietošanas tiesības, apmetoties uz dzīvi dalībvalstī, kuras pilsonis viņš nav, ģimenes loceklis. Tādējādi, pat ja šī direktīva neattiecas uz minētā Savienības pilsoņa atgriešanās gadījumu savas pilsonības dalībvalstī, lai tajā uzturētos, tā ir jāpiemēro pēc analoģijas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 12. marts, O. un B.,
C‑456/12
,
EU:C:2014:135
,
50.
un
61.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c.,
C‑673/16
,
EU:C:2018:385
,
25.
punkts).
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka minētās direktīvas 3. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts attiecas tieši uz partneri, ar kuru Savienības pilsonim ir ilgstošas attiecības, tās pienācīgi apliecinot. Pēdējā minētajā tiesību normā ir paredzēts, ka uzņemošā dalībvalsts saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem veicina šā partnera ieceļošanu un uzturēšanos.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šīs direktīvas 3. panta 2. punktā dalībvalstīm nav uzlikts pienākums atzīt ieceļošanas un uzturēšanās tiesības trešo valstu valstspiederīgajiem, kas paredzēti šajā tiesību normā, bet šīm valstīm ir pienākums piešķirt zināmu prioritāti pieteikumiem, ko iesnieguši šajā pantā minētie trešo valstu valstspiederīgie, salīdzinājumā ar ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumiem, ko iesnieguši citi trešo valstu valstspiederīgie (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. septembris, Rahman u.c.,
C‑83/11
,
EU:C:2012:519
,
21.
punkts).
Kā secinājumu 46. un 47. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šā sprieduma 29. punktā minētā judikatūra ir spēkā arī attiecībā uz partneri, ar kuru Savienības pilsonim ir ilgstošas attiecības, tās pienācīgi apliecinot, Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta izpratnē. Tādējādi pret trešās valsts valstspiederīgo, kam ir šādas attiecības ar Savienības pilsoni, kurš izmanto savu pārvietošanās brīvību un atgriežas savas pilsonības dalībvalstī, lai tur uzturētos, šim pilsonim atgriežoties pēdējā minētajā dalībvalstī, nedrīkst attiekties mazāk labvēlīgi, kā ir paredzēts direktīvā attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kam ir ilgstošas attiecības, tās pienācīgi apliecinot, ar Savienības pilsoni, kurš īsteno pārvietošanās brīvību dalībvalstī, kas nav viņa pilsonības dalībvalsts.
Tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā tātad pēc analoģijas ir jāpiemēro Direktīva 2004/38, tostarp 3. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts attiecībā uz nosacījumiem, kādos ir jāveicina tajā minēto trešo valstu valstspiederīgo ieceļošana un uzturēšanās.
Šo secinājumu neatspēko Apvienotās Karalistes valdības argumentācija, saskaņā ar kuru 2014. gada 12. marta sprieduma O. un B. (
C‑456/12
,
EU:C:2014:135
) 63. punktā atvasināto uzturēšanās izcelsmes dalībvalstī tiesību piešķiršana esot attiecināta tikai uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kas ir “ģimenes locekļi” Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta izpratnē. Proti, kā secinājumu 35. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, lai arī šajā spriedumā Tiesa ir nospriedusi, ka trešās valsts valstspiederīgais, kuram nav ģimenes locekļa statusa, uzņemošajā dalībvalstī nevar saņemt atvasinātas uzturēšanās tiesības atbilstoši Direktīvai 2004/38 vai LESD 21. panta 1. punktam, minētajā spriedumā nav izslēgts šīs dalībvalsts pienākums veicināt šāda valstspiederīgā ieceļošanu un uzturēšanos atbilstoši šīs direktīvas 3. panta 2. punktam.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 21. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas dalībvalstij, kuras pilsonība ir Savienības pilsonim, uzliekt pienākumu veicināt uzturēšanās atļaujas izsniegšanu nereģistrētam partnerim, trešās valsts valstspiederīgajam, ar ko Savienības pilsonim ir ilgstošas attiecības, tās pienācīgi apliecinot, ja minētais Savienības pilsonis pēc tam, kad, īstenojot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lai strādātu otrā dalībvalstī, atbilstoši Direktīvā 2004/38 paredzētajiem nosacījumiem, atgriežas kopā ar savu partneri dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, lai tur dzīvotu.
Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 21. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumam atteikties piešķirt uzturēšanās atļauju trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir tāda Savienības pilsoņa nereģistrēts partneris, kurš pēc tam, kad ir īstenojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lai strādātu otrā dalībvalstī, atbilstoši Direktīvā 2004/38 paredzētajiem nosacījumiem, ar savu partneri atgriežas savas pilsonības dalībvalstī, lai tur uzturētos, ir jābūt balstītam uz pieteikuma iesniedzēja personisko un ģimenes apstākļu sīku pārbaudi un jābūt pamatotam.
Kā norādīts šā sprieduma 31. punktā, piemērojot Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktu, kurš pēc analoģijas ir piemērojams tādam atgriešanās gadījumam kā pamatlietā aplūkotais, dalībvalstīm ir pienākums piešķirt noteiktu priekšrocību pieteikumiem, ko ir iesnieguši šajā tiesību normā minētie trešo valstu valstspiederīgie, salīdzinājumā ar ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumiem, ko iesnieguši citi trešo valstu valstspiederīgie.
Tiesa nosprieda, ka, lai izpildītu šo pienākumu, dalībvalstīm atbilstoši Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta otrajai daļai ir jāparedz iespēja personām, kas minētas šīs direktīvas 3. panta 2. punkta pirmajā daļā, panākt, ka lēmums par viņa pieteikumu ir balstīts uz personisko apstākļu sīku pārbaudi un, ja pieteikums tiek noraidīts, atteikums ir pamatots (spriedums, 2012. gada 5. septembris, Rahman u.c.,
C‑83/11
,
EU:C:2012:519
,
22.
punkts).
Saistībā ar minēto pieteikuma iesniedzēja personīgo apstākļu pārbaudi kompetentajai iestādei ir jāņem vērā dažādi faktori, kam var būt nozīme attiecīgajā lietā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. septembris, Rahman u.c.,
C‑83/11
,
EU:C:2012:519
,
23.
punkts).
Ņemot vērā gan to, ka Direktīvā 2004/38 nav ietverti precīzāki noteikumi, gan to, ka tās 3. panta 2. punktā izmantoti vārdi “saskaņā ar saviem tiesību aktiem”, ir jākonstatē, ka katrai dalībvalstij ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz vērā ņemamo apstākļu izvēli. Tādējādi dalībvalstīm ir jānodrošina, lai tās tiesību akti ietvertu kritērijus, kas būtu atbilstoši ierastajai vārda “veicina” nozīmei un kas šai tiesību normai neliegtu tās lietderīgo iedarbību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. septembris, Rahman u.c.,
C‑83/11
,
EU:C:2012:519
,
24.
punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 21. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumam atteikties piešķirt uzturēšanās atļauju trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir tāda Savienības pilsoņa nereģistrēts partneris, kurš pēc tam, kad ir īstenojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lai strādātu otrā dalībvalstī, atbilstoši Direktīvā 2004/38 paredzētajiem nosacījumiem, ar savu partneri atgriežas savas pilsonības dalībvalstī, lai tur uzturētos, ir jābūt balstītam uz pieteikuma iesniedzēja personisko un ģimenes apstākļu sīku pārbaudi un jābūt pamatotam.
Par ceturto jautājumu
Vispirms ir jānorāda, ka no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa citā sastāvā ir nospriedusi, ka 2006. gada noteikumos Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktā minētajām personām nav paredzētas
right of appeal
. Šajā kontekstā ir jāsaprot ceturtais jautājums. Tādējādi iesniedzējtiesa jautā nevis par iespējamu pārbaudes tiesā neveikšanu attiecībā uz minētajām personām, bet par to, vai Direktīvā 2004/38 ir paredzēta prasība, lai būtu pieejami pārsūdzības līdzekļi, kas tiesai ļauj pārbaudīt gan tiesību jautājumus, gan faktus.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem ir jābūt pieejamiem pārsūdzības līdzekļiem, kas tiesai ļauj pārbaudīt gan tiesību jautājumus, gan faktus, lai apstrīdētu attiecībā uz viņiem pieņemto lēmumu atteikties piešķirt uzturēšanās atļauju.
Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu procedūras, kas paredzētas tās 30. un 31. pantā, pēc analoģijas piemēro visiem lēmumiem, ar ko ierobežo Savienības pilsoņu vai viņu ģimenes locekļu brīvu pārvietošanos tādu iemeslu dēļ, kuri nav sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumi. Saskaņā ar šīs direktīvas 31. panta 1. punktu uzņēmējā dalībvalstī attiecīgajām personām jābūt piekļuvei juridiskajām un vajadzības gadījumā administratīvajām pārsūdzības procedūrām, lai pārsūdzētu lēmumu, kas pieņemts pret šīm personām sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ.
Tomēr šajos noteikumos nav skaidri minētas personas, kas paredzētas tostarp Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā.
Šajā ziņā, kā secinājumu 87. punktā norādījis ģenerāladvokāts, jēdziens “ģimenes locekļi” citos Direktīvas 2004/38 pantos tiek lietots, iekļaujot arī tās 3. panta 2. punktā minētās personas. Konkrētāk, šīs direktīvas 10. panta, kurš attiecas uz uzturēšanās atļauju izsniegšanu “Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem”, 2. punkta e) un f) apakšpunktā ir minēti dokumenti, kas jāiesniedz šīs uzturēšanās atļaujas izsniegšanai personām, kuras minētas šīs direktīvas 3. panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunktā. Tāpat Direktīvas 2004/38 8. panta 5. punkta, kurš attiecas uz dokumentiem, kas jāiesniedz reģistrācijas apliecības izsniegšanai “ģimenes locekļiem”, e) un f) apakšpunktā ir minētas tās 3. panta 2. punktā paredzētās personas.
Turklāt saskaņā ar šā sprieduma 38. punktā minēto Tiesas judikatūru dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta otro daļu ir jāparedz iespēja šīs direktīvas 3. panta 2. punkta pirmajā daļā minētajām personām panākt, ka lēmums par viņu pieteikumu ir balstīts uz personisko apstākļu sīku pārbaudi un, ja pieteikums tiek noraidīts, atteikums ir pamatots.
Tā kā Direktīvas 2004/38 noteikumi ir jāinterpretē atbilstīgi prasībām, kas izriet no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 4. jūnijs, ZZ,
C‑300/11
,
EU:C:2013:363
,
50.
punkts), šīm personām atbilstoši šai tiesību normai ir jābūt efektīviem pārsūdzības līdzekļiem attiecībā uz lēmumu, kas ļautu veikt attiecīgā lēmuma tiesiskuma pārbaudi no faktu un tiesību viedokļa, ņemot vērā Savienības tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 17. novembris, Gaydarov,
C‑430/10
,
EU:C:2011:749
,
41.
punkts).
Tādējādi ir jāuzskata, ka Direktīvas 2004/38 31. panta 1. punktā paredzētās procesuālās garantijas ir piemērojamas tās 3. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā minētajām personām.
Runājot par procesuālo garantiju saturu, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šīs direktīvas 3. panta 2. punktā minētajai personai ir tiesības prasīt tiesā pārbaudīt, vai valsts tiesību akti un to piemērošana ir iekļāvusies šajā direktīvā paredzētās rīcības brīvības robežās (spriedums, 2012. gada 5. septembris, Rahman u.c.,
C‑83/11
,
EU:C:2012:519
,
25.
punkts).
Runājot par tiesas pārbaudi par valsts kompetentajām iestādēm esošo novērtējuma brīvību, valsts tiesai it īpaši ir jāpārbauda, vai apstrīdētajam lēmumam ir pietiekami pārliecinošs faktiskais pamats. Turklāt šai pārbaudei ir jāattiecas uz procesuālo garantiju ievērošanu, kam ir būtiska nozīme, lai tiesa varētu pārbaudīt, vai ir izpildīti faktu un tiesību elementi, no kuriem ir atkarīga rīcības brīvības īstenošana (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 4. aprīlis, Fahimian,
C‑544/15
,
EU:C:2017:255
,
45.
un
46.
punkts). Šo garantiju vidū saskaņā ar Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktu ir šo iestāžu pienākums veikt pieteikuma iesniedzēja personisko apstākļu sīku pārbaudi un pamatot ieceļošanas vai uzturēšanās atteikumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem ir jābūt pieejamiem pārsūdzības līdzekļiem, lai apstrīdētu attiecībā uz viņiem pieņemto lēmumu atteikties piešķirt uzturēšanās atļauju, pēc kuru izmantošanas valsts tiesai ir jāvar pārbaudīt, vai lēmumam ir pietiekami pārliecinošs faktiskais pamats un vai ir ievērotas procesuālās garantijas. Šo garantiju vidū ir kompetento iestāžu pienākums veikt pieteikuma iesniedzēja personisko apstākļu sīku pārbaudi un pamatot ieceļošanas vai uzturēšanās atteikumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
LESD 21. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas dalībvalstij, kuras pilsonība ir Savienības pilsonim, uzliekt pienākumu veicināt uzturēšanās atļaujas izsniegšanu nereģistrētam partnerim, trešās valsts valstspiederīgajam, ar ko Savienības pilsonim ir ilgstošas attiecības, tās pienācīgi apliecinot, ja minētais Savienības pilsonis pēc tam, kad, īstenojot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lai strādātu otrā dalībvalstī, atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, paredzētajiem nosacījumiem atgriežas kopā ar savu partneri dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, lai tur dzīvotu.

2)
LESD 21. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumam atteikties piešķirt uzturēšanās atļauju trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir tāda Savienības pilsoņa nereģistrēts partneris, kurš pēc tam, kad ir īstenojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lai strādātu otrā dalībvalstī, atbilstoši Direktīvā 2004/38 paredzētajiem nosacījumiem, ar savu partneri atgriežas savas pilsonības dalībvalstī, lai tur uzturētos, ir jābūt balstītam uz pieteikuma iesniedzēja personisko un ģimenes apstākļu sīku pārbaudi un jābūt pamatotam.

3)
Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem ir jābūt pieejamiem pārsūdzības līdzekļiem, lai apstrīdētu attiecībā uz viņiem pieņemto lēmumu atteikties piešķirt uzturēšanās atļauju, pēc kuru izmantošanas valsts tiesai ir jāvar pārbaudīt, vai lēmumam ir pietiekami pārliecinošs faktiskais pamats un vai ir ievērotas procesuālās garantijas. Šo garantiju vidū ir kompetento iestāžu pienākums veikt pieteikuma iesniedzēja personisko apstākļu sīku pārbaudi un pamatot ieceļošanas vai uzturēšanās atteikumu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.