CELEX: 62016CJ0378
Žalba
Arbitražna klauzula
Sporazumi o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljeni u okviru Sedmog okvirnog programa za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007.
2013.) i Okvirnog programa za konkurentnost i inovacije (2007.
2013.)
Projekti MARE, Senior i ECRN
Komisijina odluka o povratu neosnovano isplaćenih iznosa
Nadležnost suda Unije

Svojom žalbom društvo Inclusion Alliance for Europe GEIE (u daljnjem tekstu: IAE) zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 21. travnja 2016., Inclusion Alliance for Europe/Komisija (
T‑539/13
, neobjavljeno; u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2016:235
), kojim je Opći sud odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Komisije C(2013) 4693
final
od 17. srpnja 2013. o povratu iznosa od 212411,89 eura koji odgovara dijelu financijskog doprinosa isplaćenog društvu IAE prilikom provedbe triju sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljenih u okviru projekata MARE, Senior i ECRN (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Pravni okvir
U članku 169. stavku 1. Poslovnika Suda, naslovljenom „Žalbeni zahtjev, razlozi i argumenti”, propisuje se:
„Žalbeni zahtjev usmjeren je na potpuno ili djelomično ukidanje pobijane odluke Općeg suda, kakva proizlazi iz izreke te odluke.”
U članku 170. stavku 1. Poslovnika, naslovljenom „Žalbeni zahtjev u slučaju prihvaćanja žalbe”, propisuje se:
„Žalbom se zahtijeva da se, ukoliko se ista utvrdi osnovanom, u potpunosti ili djelomično prihvati zahtjev iznesen u prvom stupnju, pri čemu nije dopušteno isticanje novih zahtjeva. Žalba ne može izmijeniti predmet spora koji se vodio pred Općim sudom.”
Okolnosti spora
Okolnosti spora su iznesene u točkama 1. do 61. pobijanog rješenja. Za potrebe ovog postupka one se mogu sažeti kako slijedi.
IAE je društvo sa sjedištem u Rumunjskoj koje svoju djelatnost obavlja u sektoru zdravstva i socijalne uključenosti.
Komisija Europskih zajednica je 19. prosinca 2007. i 2. rujna 2008., na temelju Odluke br. 1982/2006/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o Sedmom okvirnom programu Europske zajednice za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) (
SL 2006., L 412, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 273.; u daljnjem tekstu: Sedmi okvirni program), s društvom IAE sklopila sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava pod nazivom „Senior – Social Ethical and Privacy Needs in ICT for Older People: a dialogue roadmap” (u daljnjem tekstu: ugovor Senior) i sporazum pod nazivom „Market Requirements, Barriers and Cost‑Benefits Aspects of Assistive Technologies” (u daljnjem tekstu: ugovor MARE).
Komisija je 6. listopada 2008., u okviru jednog od triju posebnih programa Okvirnog programa za konkurentnost i inovacije (CIP), usvojenog Odlukom br. 1639/2006/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 2006. o uspostavljanju Okvirnog programa za konkurentnost i inovacije (2007. – 2013.) (
SL 2006., L 310, str. 15
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 123.) (u daljnjem tekstu: Okvirni program IC), s društvom IAE sklopila treći sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava pod nazivom „European Civil Registry Network” (u daljnjem tekstu: ugovor ECRN).
Društvo IAE i drugi dotični subjekti sudjelovali su u predmetnim istraživačkim projektima u okviru konzorcija te je svaki sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava uključivao, među ostalim, prilog II. koji je sadržavao opće ugovorne uvjete (u daljnjem tekstu, kad je riječ o ugovorima Senior i MARE: „Opći uvjeti Sedmog okvirnog programa” i, kad je riječ o Ugovoru ECRN: „Opći uvjeti Okvirnog programa IC”).
Općim uvjetima Sedmog okvirnog programa i Općim uvjetima Okvirnog programa IC propisuje se da Komisija do određenog iznosa financira prihvatljive troškove koje su sudionici u tim okvirnim programima imali za provedbu predmetnih projekata.
Komisija je, u skladu s člankom II.22 Općih uvjeta Sedmog okvirnog programa i člankom II.28 Općih uvjeta Okvirnog programa IC, imala ovlast provođenja, putem vanjskih revizora ili vlastitih službi, računovodstvenih revizija koje se odnose na „financijske, sustavne ili druge aspekte (poput načela upravljanja i računovodstva) u vezi s pravilnom provedbom [dotičnog] sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava”.
Revizijski postupak bio je uređen Općim uvjetima Sedmog okvirnog programa i Općim uvjetima Okvirnog programa IC. Posebno je bilo propisano da se po završetku tog revizijskog postupka sastavlja privremeno izvješće i dostavlja zainteresiranoj osobi kako bi ona svoja očitovanja mogla dati prije donošenja konačnog izvješća.
Članak II.21 Općih uvjeta Sedmog okvirnog programa i članak II.30 Općih uvjeta Okvirnog programa IC odnosili su se na povrat iznosa koji je Komisija neosnovano isplatila pojedinom korisniku.
Osim toga, u ugovorima Senior, MARE i ECRN bilo je propisano da su uređeni odredbama tih ugovora, aktima Unije koji se odnose na Sedmi okvirni program ili Okvirni program IC, Uredbom Vijeća (EZ, Euroatom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (
SL 2002., L 248, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1525/2007 od 17. prosinca 2007. (
SL 2007., L 343, str. 9
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 297.) (u daljnjem tekstu: Financijska uredba) i Uredbom Komisije (EZ, Euratom) br. 2342/2002 od 23. prosinca 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1605/2002 (
SL 2002., L 357, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 7.), drugim pravilima prava Unije kao i, podredno, belgijskim pravom.
Člankom 9. stavkom 2. Ugovora Senior, člankom 9. Ugovora MARE i člankom 10. Ugovora ECRN predviđa se Komisijina ovlast donošenja odluka koje su izvršive u svrhu izvršenja „novčanih obveza” u smislu članka 256. UEZ‑a (koji je postao članak 299. UFEU‑a).
Ta je ovlast također bila predviđena člankom II.21 Općih uvjeta Sedmog okvirnog programa i člankom II.30 Općih uvjeta Okvirnog programa IC.
Ugovori Senior i MARE
Komisija je, nakon što je isplatila razne financijske doprinose u okviru ugovora Senior i MARE, prijevremeno raskinula Ugovor MARE i obavijestila društvo IAE o svojoj namjeri provođenja računovodstvene revizije u svrhu provjere pravilne provedbe tih ugovora.
Tom su revizijom utvrđene poteškoće u financijskom upravljanju predmetnim projektima, s obzirom na to da nisu poštovani uvjeti propisani navedenim ugovorima i Općim uvjetima Sedmog okvirnog programa.
Komisija je dopisom od 21. prosinca 2010., s obzirom na to da očitovanja društva IAE o privremenom revizorskom izvješću nisu sadržavala nikakav novi element, obavijestila dotičnu osobu o završetku revizije pri čemu joj je dostavila završno revizorsko izvješće u skladu s kojim je trebalo vratiti 49677 eura, u vezi s Ugovorom Senior, i 72890 eura, u vezi s Ugovorom MARE. Osim toga, Komisija je od društva IAE zatražila da ocijeni u kojoj su mjeri sustavne poteškoće utvrđene u tom izvješću mogle utjecati na financijske račune koji se odnose na razdoblja koja još nisu bila revidirana.
Društvo IAE je porukom elektroničke pošte od 10. ožujka 2011., kojom je Komisiju obavijestilo o podnošenju pritužbe Europskom ombudsmanu u siječnju iste godine, od nje zatražilo produljenje roka za odgovor na potonji zahtjev. Komisija je istog dana, u skladu s člankom 2. stavkom 6. Odluke Europskog parlamenta od 9. ožujka 1994. o statusu i općim uvjetima koji uređuju obnašanje dužnosti Ombudsmana (94/262/EZUČ, EZ, Euratom) (
SL 1994., L 113, str. 15
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 49.), odbila prihvatiti zahtjev za produljenje roka koji je podnijelo društvo IAE.
Komisija je 17. listopada 2011. nakon razmjena niza dopisa između nje i društva IAE, u okviru projekta MARE, izdala opomenu dužniku br. 3241111004 u iznosu od 72889,57 eura, pri čemu je zadržala pravo da u slučaju neplaćanja donese akt koji je izvršiv u smislu članka 299. UFEU‑a.
Komisija je 2. travnja 2012. obavijestila društvo IAE da namjerava započeti s povratom iznosa dugovanih u okviru projekta Senior. Budući da je smatrala da očitovanja koja je u tom pogledu o konačnom revizorskom izvješću podnijelo društvo IAE ne sadržavaju nijedan novi element, Komisija je izdala opomenu dužniku br. 3241203475, u iznosu od 49677 eura.
Ombudsman je odlukom od 2. svibnja 2012., donesenom po završetku postupka pritužbe koju je podnijelo društvo IAE, zaključio da iz te pritužbe nije razvidno „nepravilno postupanje” koje se može pripisati Komisiji.
Budući da društvo IAE nije vratilo iznose dugovane u okviru projekata MARE i Senior, Komisija mu je 4. travnja i 20. srpnja 2012. uputila pismo opomene zahtijevajući od njega da za svaki od tih projekata plati iznos glavnice uvećan za zatezne kamate koje teku od datuma navedenog u opomeni dužniku br. 3241111004 odnosno u opomeni dužniku br. 3241203475. Komisija je pojasnila da će postupak prisilne naplate tih iznosa biti pokrenut ako predmetni iznosi ne budu plaćeni u roku od petnaest dana od datuma primitka tih pisama opomene.
Komisija je, s obzirom na rezultate računovodstvene revizije projekata MARE i Senior, 26. lipnja 2012. poduzela potrebne mjere kako bi od društva IAE ishodila plaćanje naknade štete koja je izračunana u skladu s člankom II.24 Općih uvjeta Sedmog okvirnog programa. Budući da društvo IAE nije podnijelo očitovanja u tom pogledu, Komisija je 10. rujna 2012. izdala druge dvije opomene dužniku, pri čemu je također navela mogućnost da u slučaju neplaćanja donese odluku koja je izvršiva u smislu članka 299. UFEU‑a.
Ugovor ECRN
Komisija je u okviru ugovora ECRN, s obzirom na to da je društvu IAE isplatila financijski doprinos u iznosu od 178230 eura, također provela računovodstvenu reviziju koja je pokazala da financijsko upravljanje predmetnim projektom nije bilo provedeno u skladu s uvjetima predviđenima tim ugovorom i Općim uvjetima Okvirnog programa IC.
Komisija je 19. prosinca 2011., nakon što je primila očitovanja društva IAE o privremenom revizorskom izvješću, okončala revizijski postupak sastavljanjem konačnog izvješća u skladu s kojim se iznos od 169365 eura trebao naplatiti od društva IAE.
Komisija je 5. ožujka 2012., unatoč očitovanjima koja je u tom pogledu podnijelo društvo IAE, potvrdila zaključke konačnog revizorskog izvješća obavijestivši pritom dotičnu osobu o pokretanju postupka povrata neosnovano isplaćenog iznosa u skladu s odredbama članaka II.28.5 i II.30.1 Općih uvjeta Okvirnog programa IC.
Komisija je 7. svibnja 2012. izdala opomenu dužniku br. 3241204669 u kojoj je navela datum od kojeg zatezne kamate počinju teći i, još jednom, mogućnost da u slučaju neplaćanja donese odluku koja je izvršiva u smislu članka 299. UFEU‑a.
Budući da društvo IAE nije izvršilo plaćanje u određenom roku, Komisija je 26. lipnja 2012. dotičnoj osobi uputila opomenu.
Dana 30. srpnja iste godine, nakon produljenja prvotno izdane bankarske garancije, preostali iznos koji je društvo IAE još dugovalo iznosio je 62427 eura odnosno, uvećan za dospjele zatezne kamate u iznosu od 2798 eura, ukupno 65225 eura.
Sporna odluka
Komisija je 17. srpnja 2013. donijela spornu odluku na temelju članka 299. UFEU‑a.
Društvo IAE je u skladu s člankom 1. te odluke Komisiji dugovalo, kada je riječ o Ugovoru MARE, 80352,07 eura, kada je riječ o Ugovoru Senior, 53138,40 eura, i u pogledu Ugovora ECRN 65225 eura. Ti su iznosi uvećani za zatezne kamate koje su 15. srpnja 2013. iznosile 13696,42 eura tako da je ukupan iznos koji je dugovalo društvo IAE bio 212411,89 eura, uvećan za iznos od 25,42 eura za svaki dan dodatnog kašnjenja.
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 2. listopada 2013. društvo IAE pokrenulo je postupak u okviru kojeg je zahtijevalo, s jedne strane, poništenje sporne odluke i, s druge strane, da Komisija plati naknadu štete zbog imovinske i neimovinske štete koju je ono pretrpjelo zbog primjene sporne odluke.
Što se tiče zahtjeva za poništenje, Opći je sud najprije odbio tužbu u dijelu u kojem je ona bila podnesena protiv društva ovlaštenog za provođenje revizija zbog očite nenadležnosti suda Unije da o tome odlučuje.
Osim toga, Opći je sud odbacio kao očito nedopušten, s jedne strane, zahtjev za suspenziju primjene sporne odluke s obrazloženjem da taj zahtjev nije bio podnesen u okviru „zasebnog akta” u skladu s njegovim Poslovnikom, i, s druge strane, zahtjev za poništenje „svih drugih istražnih postupaka koje je Komisija provela ili su ih provele druge organizacije na njezin zahtjev” jer nisu postojala daljnja pojašnjenja u pogledu predmeta tog zahtjeva.
U prilog svojoj tužbi pred Općim sudom društvo IAE je, u biti, istaknulo osam tužbenih razloga.
Opći je sud u točki 86. pobijanog rješenja podsjetio da se, kada Komisija u okviru ugovornih odnosa odlukom koja je izvršiva u smislu članka 299. UFEU‑a formalno utvrdi tražbinu, osnovanost te odluke može osporavati pred sudom Unije samo na temelju članka 263. UFEU‑a. Opći je sud u točki 90. tog rješenja pojasnio da se zakonitost takve odluke ocjenjuje s obzirom na UFEU ili bilo koje drugo pravno pravilo koje se odnosi na njegovu primjenu odnosno s obzirom na pravo Unije. S druge strane, prema mišljenju Općeg suda, kada je pred sudom Unije pokrenut postupak na temelju članka 272. UFEU‑a, tužitelj može instituciji suugovaratelju prigovoriti samo neispunjavanje ugovornih obveza ili povrede prava primjenjive na predmetni ugovor.
Opći je sud iz toga u točki 91. navedenog rješenja zaključio da tužbene razloge istaknute u tužbi u prvom stupnju, kojima se nastoji ishoditi da Opći sud donese odluku o zakonitosti sporne odluke s obzirom na odredbe predmetnih ugovora i nacionalno pravo primjenjivo na te ugovore treba odbaciti kao nedopuštene.
U tim okolnostima Opći sud ispitao je sve tužbene razloge koje je društvo IAE istaknulo u okviru tužbe u prvostupanjskom postupku kako bi utvrdio mogu li se oni smatrati dopuštenima u okviru tužbe podnesene na temelju članka 263. UFEU‑a.
Što se tiče prvog tužbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj primjeni „financijskih smjernica”, Opći je sud u točki 96. pobijanog rješenja istaknuo da je društvo IAE, u biti, tvrdilo da je odredbama predmetnih ugovora bila predviđena primjena financijskih smjernica iz 2007. i da stoga revizoru nije bila dopuštena primjena najnovijih verzija tih smjernica. Budući da je smatrao da se ta argumentacija odnosi na tumačenje odredbi predmetnih ugovora, Opći je sud u točki 97. tog rješenja odbacio taj tužbeni razlog kao nedopušten.
Opći je sud u točki 98. navedenog rješenja dodao da se taj zaključak ne može dovesti u pitanje preformuliranjem navedenog tužbenog razloga što je društvo IAE pokušalo tako što je tvrdilo da je navodna retroaktivna primjena financijskih smjernica iz 2010. predstavljala povredu načela zakonitosti djelovanja uprave, načela proporcionalnosti, načela kontradiktornosti, načela transparentnosti, načela prava na pošteno suđenje i obveze obrazlaganja. Naime, u točki 99. istog rješenja Opći je sud presudio da takvu argumentaciju koja je prvi put iznesena u replici treba odbaciti kao nedopuštenu u skladu s člankom 44. stavkom 1. njegova poslovnika u vezi s njegovim člankom 48. stavkom 2. prvim podstavkom.
Što se tiče drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela dobre uprave i načela poštovanja prava obrane, Opći je sud taj tužbeni razlog, nakon što ga je proglasio dopuštenim, u točki 112. pobijanog rješenja odbio kao očito neosnovan.
Kada je riječ o trećem tužbenom razlogu, koji se temelji na postojanju pogrešaka u završnom revizorskom izvješću i neuzimanju u obzir očitovanja koja je društvo IAE dalo u vezi s privremenim revizorskim izvješćem, Opći sud ga je u točki 115. pobijanog rješenja odbacio kao očito nedopušten jer je argumentacija koja je u njemu bila iznesena bila teško razumljiva i u svakom slučaju ničim nije bila potkrijepljena. U točkama 116. i 117. tog rješenja dodao je da se u svakom slučaju prvi prigovor odnosio na tumačenje predmetnih ugovora i da je drugi prigovor već odbijen u okviru ispitivanja drugog tužbenog razloga.
Što se tiče četvrtog i petog tužbenog razloga, koji se temelje na povredi načela suradnje i uzajamnog povjerenja kao i na nesigurnosti koja se pravila primjenjuju na mala i srednja poduzeća (MSP) u svrhu ocjene prihvatljivosti troškova projekta, Opći sud ih je u točkama 120. i 123. pobijanog rješenja također kao očito nedopuštene odbacio u dijelu u kojem su se odnosili samo na tumačenje odredbi predmetnih ugovora, a ne na tumačenje pravila prava Unije.
Opći je sud šesti tužbeni razlog, koji se temelji na neprimjeni pravnih pravila Međunarodnog udruženja računovođa (IFAC) i europskih propisa primjenjivih u području revizije MSP‑a, u točki 126. pobijanog rješenja odbacio kao očito nedopušten jer se taj tužbeni razlog nije odnosio na pravila prava Unije u pogledu kojih se mogla ocijeniti zakonitost sporne odluke.
Opći je sud sedmi žalbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje je revizor počinio u pogledu načina provođenja revizija i neprihvatljivosti određenih troškova koje je prijavilo društvo IAE, u točki 128. pobijanog rješenja također odbacio kao očito nedopušten jer se iznesena argumentacija odnosila na tumačenje odredbi predmetnih ugovora.
Društvo IAE se u okviru osmog tužbenog razloga pozvalo na odgovornost Europske unije za stjecanje bez osnove. Opći je sud u točki 130. pobijanog rješenja podsjetio da se takav tužbeni razlog ne može istaknuti u okviru tužbe podnesene na temelju članka 263. UFEU‑a. Osim toga, Opći je sud u točki 132. tog rješenja dodao da se, kako bi se takva tužba mogla prihvatiti, stjecanje ne smije temeljiti ni na kojoj valjanoj pravnoj osnovi, što međutim nije slučaj kada se ono, kao u ovom slučaju, temelji na ugovornim obvezama.
Što se tiče zahtjeva za naknadu štete kojim je društvo IAE od Općeg suda zatražilo da Komisiji naloži naknadu imovinske i neimovinske štete koju je ono pretrpjelo zbog primjene sporne odluke, Opći sud ga je u točki 138. pobijanog rješenja odbio kao očito nedopušten jer nije ispunjavao zahtjeve iz članka 21. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 44. stavka 1. njegova poslovnika.
Stoga je Opći sud odbacio prvostupanjsku tužbu kao djelomično očito nedopuštenu i djelomično odbio kao očito pravno neosnovanu.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
Društvo IAE svojom žalbom, u biti, od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje,
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu;
–
naloži društvu IAE snošenje troškova, uključujući troškove postupka privremene pravne zaštite.
O žalbi
Dopuštenost
Argumentacija stranaka
Komisija u odgovoru na žalbu ističe prigovor nedopuštenosti žalbe.
Kao prvo, Komisija ističe da, s obzirom na to da razlozi istaknuti u prilog žalbi samo ponavljaju argumentaciju istaknutu u tužbi u prvostupanjskom postupku i ne sadržavaju nikakvu posebnu pravnu argumentaciju u pogledu obrazloženja Općeg suda u pobijanom rješenju, žalba ne ispunjava uvjete iz članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika, na temelju kojeg žalba mora sadržavati „žalbene razloge i argumente, kao i sažeti prikaz tih razloga”.
Kao drugo, žalbom se ne poštuju odredbe članka 170. Poslovnika, u skladu s kojim se „[ž]albom […] zahtijeva da se, ukoliko se ista utvrdi osnovanom, u potpunosti ili djelomično prihvati zahtjev iznesen u prvom stupnju, pri čemu nije dopušteno isticanje novih zahtjeva”. U tom pogledu Komisija napominje da je žalba usmjerena isključivo na ukidanje pobijanog rješenja u cijelosti, ali ne i na prihvaćanje zahtjeva iznesenog u prvostupanjskom postupku, odnosno posebno na ukidanje sporne odluke. Prema tome, društvo IAE nema pravni interes u ovom slučaju. Naime, čak i da se žalba usvoji, odluka Suda ne bi imala nikakav koristan učinak s obzirom na to da bi sporna odluka ostala na snazi u pravnom poretku.
Ocjena Suda
Što se tiče, kao prvo, argumentacije koja se temelji na nedopuštenosti žalbe zbog toga što se njome ne ispunjavaju uvjeti iz članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika, valja podsjetiti da iz te odredbe, kao i iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije, proizlazi da se u žalbi moraju precizno navesti osporavani dijelovi odluke čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev, pod prijetnjom nedopuštenosti žalbe odnosno žalbenog razloga (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2018., Staelen/Médiateur,
C‑45/18 P
, neobjavljenu,
EU:C:2018:814
, t.
14.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, žalba u pogledu svakog žalbenog razloga sadržava naznaku spornih točaka pobijanog rješenja kao i sažetu argumentaciju kojom se utvrđuje pogreška koja se tiče prava kojom je zahvaćeno to rješenje, čime se Sudu omogućuje provođenje njegova nadzora zakonitosti. Uostalom, iz odgovora na žalbu implicitno proizlazi da Komisija nije imala poteškoća u razumijevanju žaliteljeva obrazloženja u različitim žalbenim razlozima.
Kao drugo, što se tiče argumentacije prema kojoj je žalba nedopuštena jer društvo IAE svojim zahtjevom ne traži da se prihvati zahtjev koji je istaknulo u prvostupanjskom postupku, valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 169. Poslovnika, žalbeni zahtjev odnosi na ukidanje odluke Općeg suda kakva proizlazi iz izreke te odluke. Prema tome, ta se odredba odnosi na temeljno načelo u području žalbe u skladu s kojim žalba mora biti usmjerena protiv izreke odluke Općeg suda te se ne može odnositi isključivo na izmjenu određenih obrazloženja te odluke (vidjeti u tom smislu presude od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P i C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, t.
43.
do
45.
i od 14. studenoga 2017., British Airways/Komisija,
C‑122/16 P
,
EU:C:2017:861
, t.
51.
).
Članak 170. Poslovnika koji je u vezi s tom odredbom odnosi se, nasuprot tomu, na žalbene zahtjeve koji se odnose na posljedice mogućeg ukidanja te odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., EMA/Komisija,
C‑100/14 P
, neobjavljenu,
EU:C:2015:382
, t.
41.
).
U ovom slučaju valja istaknuti da, s jedne strane, društvo IAE formalno od Suda zahtijeva da ukine pobijano rješenje. S druge strane, iako drugi žalbeni zahtjevi nisu izričito usmjereni na to da se prihvati zahtjev iznesen u prvom stupnju odnosno da se poništi sporna odluka, za njih se ne može smatrati da se njima traži bilo što drugo osim, u biti, postizanja istog rezultata.
Da bi se izbjegao pretjeran formalizam, koji je u suprotnosti sa sudskom praksom navedenom u točkama 57. i 58. ove presude, valja slijedom navedenog zaključiti da je društvo IAE ispunilo zahtjeve iz članaka 169. i 170. Poslovnika.
Osim toga, što se tiče argumentacije koja se temelji na nepostojanju pravnog interesa društva IAE, valja podsjetiti da postojanje tog interesa pretpostavlja da žalba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (presude od 19. listopada 1995., Rendo i dr./Komisija,
C‑19/93 P
,
EU:C:1995:339
, t.
13.
i od 3. travnja 2003., Parlament/Samper,
C‑277/01 P
,
EU:C:2003:196
, t.
28.
).
U tom pogledu valja istaknuti da, s obzirom na to da društvo IAE nije uspjelo sa svojim zahtjevom u prvostupanjskom postupku, ono nesumnjivo ima interes da Sud usvoji njegovu žalbu i vrati predmet Općem sudu kako bi potonji ispitao meritum tužbenih razloga koje je odbacio kao očito nedopuštene.
S obzirom na prethodna razmatranja, prigovor nedopuštenosti treba odbiti.
Meritum
Društvo IAE u prilog žalbi ističe četiri žalbena razloga. U okviru prvog žalbenog razloga navodi se pogrešno tumačenje pojma tužbe na temelju članka 263. UFEU‑a. U okviru drugog žalbenog razloga društvo IAE tvrdi da je Opći sud pogrešno protumačio argumentaciju navedenu u replici i da je stoga povrijedio opća načela prava Unije. Treći žalbeni razlog temelji se na pogrešnom tumačenju trećeg i šestog tužbenog razloga istaknutih u prvostupanjskom postupku kao i na nepostojanju obrazloženja pobijanog rješenja. Četvrti žalbeni razlog temelji se na pogrešnom tumačenju prigovora koji se odnosi na Unijino stjecanje bez osnove i zahtjeva za naknadu štete.
Prvi žalbeni razlog
–
Argumentacija stranaka
Društvo IAE prvim žalbenim razlogom prigovara Općem sudu da je tužbu u prvostupanjskom postupku pogrešno kvalificirao jer je u točki 90. pobijanog rješenja presudio da se ta tužba pogrešno utemeljila na članku 263. UFEU‑a i da ju je trebalo podnijeti na temelju članka 272. UFEU‑a s obzirom na to da su se istaknuti tužbeni razlozi temeljili na neispunjavanju ugovornih obveza odnosno povredi prava primjenjivog na predmetne ugovore.
Prema mišljenju društva IAE, tužbeni razlozi istaknuti u tužbi kojom se pokreće postupak ne temelje se na neispunjavanju ugovornih obveza, nego na povredi općih načela prava Unije, na koja se podsjeća u UFEU‑u i Financijskoj uredbi, na koju se, uostalom, izričito upućuje u članku II.25 Općih uvjeta Sedmog okvirnog programa. Društvo IAE ističe da su odredbe predmetnih ugovora samo jedna od komponenti referentnog pravnog okvira koje zahtijevaju „kontinuirano tumačenje” i koje se moraju dopuniti izričitim upućivanjem na opća načela prava Unije.
Osim toga, kad bi se prihvatilo dovođenje u pitanje od strane Općeg suda pravne osnove tužbe u prvostupanjskom postupku, to bi dovelo do povrede prava obrane jer adresati odluka koje znatno utječu na njihove interese ne bi mogli učinkovito iznijeti svoja stajališta.
Društvo IAE ističe da se u tužbi kojom se pokreće postupak i u replici pozvalo na opća načela prava Unije, kao što su, među ostalim, načelo poštovanja prava obrane, načelo kontradiktornosti, pravo na pravično suđenje, načelo zakonitosti djelovanja uprave i načelo proporcionalnosti.
Komisija ističe da prvi žalbeni razlog treba odbaciti kao očito neosnovan. Ta institucija smatra da je Opći sud u točki 82. i sljedećima pobijanog rješenja pravilno smatrao da se tužba u prvom stupnju temeljila na članku 263. UFEU‑a i da su stoga, uzimajući u obzir prirodu i ograničenja u pogledu odlučivanja suda po službenoj dužnosti u okviru nadzora zakonitosti, tužbeni razlozi koje je društvo IAE istaknulo u prilog zahtjevu za donošenje odluke o zakonitosti sporne odluke s obzirom na ugovorna pravila bili nedopušteni.
–
Ocjena Suda
Kada je riječ o argumentaciji koju je iznijelo društvo IAE, što se tiče kvalifikacije tužbenih razloga istaknutih u okviru tužbe za poništenje, valja istaknuti da je Opći sud u točki 90. pobijanog rješenja podsjetio – a da pritom nije ni na koji način ocijenio prikladnost ili neprikladnost osnove tužbe koja mu je podnesena – na sudsku praksu na temelju koje sud Unije, kojem je podnesena tužba za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, mora ocjenjivati zakonitost pobijanog akta s obzirom na UFEU i svako drugo pravno pravilo koje se odnosi na njegovu primjenu, odnosno s obzirom na pravo Unije i da, nasuprot tomu, u okviru tužbe podnesene na temelju članka 272. UFEU‑a tužitelj može instituciji suugovaratelju prigovarati samo neispunjenje ugovornih obveza ili povredu prava primjenjivog na dotični ugovor.
U tom pogledu valja podsjetiti da se tužba za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a općenito može podnijeti protiv svih akata institucija Unije čiji je cilj, bez obzira na njihovu prirodu ili oblik, proizvesti obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na interese tužitelja, značajno mijenjajući njegov pravni položaj (presude od 9. rujna 2015., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
, t.
16.
, od 28. veljače 2019., Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, t.
47.
, od 25. lipnja 2020., SATCEN/KF,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
, t.
69.
i od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
62.
).
Međutim, sud Unije nije nadležan za odlučivanje o tužbi za poništenje u slučaju kad pravna situacija tužitelja u cijelosti ulazi u okvir ugovornih odnosa čiji je pravni režim uređen nacionalnim propisima koje su odredile ugovorne stranke (vidjeti u tom smislu presude od 9. rujna 2015., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
, t.
18.
, od 28. veljače 2019., Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, t.
48.
, od 25. lipnja 2020., SATCEN/KF,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
, t.
78.
i od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
63.
).
Naime, kada bi sud Unije smatrao da je nadležan za odlučivanje u sporovima o poništenju akata koji ulaze isključivo u ugovorni okvir, u tom bi slučaju riskirao ne samo da članak 272. UFEU‑a – kojim se omogućuje dodjeljivanje nadležnost sudovima Unije na temelju arbitražne klauzule – učini bespredmetnim već i to da, u slučaju da ugovor ne sadržava takvu klauzulu, svoju nadležnost proširi izvan granica koje su određene člankom 274. UFEU‑a, kojim je nacionalnim sudovima dodijeljena opća nadležnost za odlučivanje u sporovima u kojima je Unija jedna od stranaka (presude od 9. rujna 2015., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
, t.
19.
, od 28. veljače 2019., Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, t.
49.
, od 25. lipnja 2020., SATCEN/KF,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
, t.
79.
i od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
64.
).
Iz te sudske prakse proizlazi da se, u slučaju kada postoji ugovor između tužitelja i neke od institucija Unije, pred sudom Unije postupak može pokrenuti na temelju članka 263. UFEU‑a samo ako pobijani akt ima za cilj proizvesti obvezujuće pravne učinke koji su izvan ugovornih odnosa stranaka i koji uključuju izvršavanje ovlasti tijela javne vlasti koje su dodijeljene instituciji ugovornici kao upravnom tijelu (presude od 9. rujna 2015., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
, t.
20.
, od 28. veljače 2019., Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, t.
50.
i od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
65.
).
Međutim, Komisija ne može donijeti odluku koja je izvršiva u okviru ugovornih odnosa koji ne sadržavaju arbitražnu klauzulu u korist suda Unije i koji stoga spadaju u nadležnost sudova države članice. Naime, kad bi Komisija donijela takvu odluku bez arbitražne klauzule to bi dovelo do ograničavanja nadležnosti tih sudova jer bi sud Unije postao nadležan za odlučivanje o zakonitosti te odluke. Komisija bi na taj način mogla sustavno zaobići raspodjelu nadležnosti između suda Unije i nacionalnih sudova koja je utvrđena u primarnom pravu navedenom u točkama 72. do 74. ove presude. Dakle, Komisijinu ovlast donošenja odluka koje su izvršive u okviru ugovornih obaveza valja ograničiti na ugovore koji sadržavaju arbitražnu klauzulu kojom se nadležnost dodjeljuje sudu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
73.
).
U skladu sa sudskom praksom Općeg suda navedenom u točki 90. pobijanog rješenja, kada je sudu Unije tužba za poništenje podnesena na temelju članka 263. UFEU‑a, on zakonitost pobijanog akta ocjenjuje samo s obzirom na pravo Unije, dok se tužitelj na neispunjenje ugovornih obveza ili povredu prava primjenjivog na predmetni ugovor može pozivati samo u okviru tužbe podnesene na temelju članka 272. UFEU‑a.
Ta sudska praksa Općeg suda ima za posljedicu to da sud Unije, kojem je tužba za poništenje podnesena protiv odluke koja je izvršiva, a koja predstavlja akt donesen na temelju njegove nadležnosti koja se razlikuje od ugovornog odnosa između stranaka, nedopuštenim proglašava svaki tužbeni razlog koji se temelji na neispunjenju ugovornih obveza ili na povredi odredaba nacionalnog prava primjenjivog na predmetni ugovor, osim ako je moguće – pod određenim uvjetima koji se odnose ne samo na postojanje volje tog suda, nego i na činjenicu da tužitelj tomu nije izričito prigovorio te na postojanje tužbenih razloga koji se temelje na povredi pravila kojima se uređuje ugovorni odnos – prekvalificirati istaknute tužbene razloge (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
81.
i
84.
).
U ovom slučaju Opći je sud, nakon što je u točki 92. pobijanog rješenja podsjetio da valja ispitati svaki od istaknutih tužbenih razloga, kao nedopuštene odbacio prvi i treći do sedmog tužbenog razloga tužbe u prvostupanjskom postupku uz obrazloženje, među ostalim, da se argumentacija koja je u njima navedena odnosila na tumačenje odredbi predmetnih ugovora.
Primjenom sudske prakse Općeg suda kojom se pravi razlika prema tome treba li za tužbene razloge istaknute u okviru tužbe sud Unije pred kojim se vodi postupak smatrati da se temelje na jednoj od povreda ili slučajeva iz članka 263. drugog stavka UFEU‑a ili, naprotiv, na neispunjavanju odredbi predmetnog ugovora ili povredi odredaba nacionalnog prava primjenjivog na taj ugovor, od tužitelja bi se zahtijevalo da tužbu podnese i na temelju članka 272. UFEU‑a. Stoga se tom sudskom praksom ne može jamčiti ispitivanje svih činjeničnih i pravnih pitanja relevantnih za spor kako bi se zajamčila djelotvorna sudska zaštita iz članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Naime, da bi neki sud mogao odlučiti o sporu o pravima i obvezama koji proizlaze iz prava Unije u skladu s člankom 47. Povelje, taj sud mora biti nadležan za ispitivanje svih činjeničnih i pravnih pitanja relevantnih za spor koji se pred njim vodi (vidjeti u tom smislu presude od 6. studenoga 2012., Otis i dr.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, t.
49.
i od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
84.
). Stoga, kada je sudu Unije na temelju članka 263. UFEU‑a podnesena tužba za poništenje u okviru spora koji se odnosi na odluku donesenu na temelju izvršenja ugovora, kao što je to slučaj prilikom donošenja izvršive odluke kojom se formalno utvrđuje ugovorno potraživanje, taj sud odlučuje o tužbenim razlozima kojima se ta odluka dovodi u pitanje na osnovu toga što je institucija izvršavala svoje ovlasti tijela javne vlasti kao i o tužbenim razlozima kojima se u pitanje dovode ugovorne obveze koje su dovele do donošenja navedene odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
88.
).
Osim toga, ako stranke u svojem ugovoru arbitražnom klauzulom odluče sudu Unije dodijeliti nadležnost za odlučivanje o sporovima u vezi s tim ugovorom, taj će sud biti nadležan, neovisno o primjenjivom pravu navedenom u tom ugovoru, za ispitivanje mogućih povreda Povelje i općih načela prava Unije.
U tom pogledu valja istaknuti da u slučaju kad Komisija provodi ugovor, ona i dalje podliježe obvezama koje ima na temelju Povelje i općih načela prava Unije. Stoga, činjenica da se pravom primjenjivim na predmetni ugovor ne daju ista jamstva kao i pravima dodijeljenima Poveljom i općim načelima prava Unije ne oslobađa Komisiju obveze osiguranja njihova poštovanja u odnosu na njegove ugovorne stranke (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
86.
).
Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u okviru tužbe podnesene na temelju članka 263. UFEU‑a presudio da sud Unije zakonitost pobijanog akta mora ocijeniti samo s obzirom na pravo Unije i da se na neispunjenje odredbi predmetnoga ugovora ili povredu prava primjenjivog na taj ugovor može pozivati samo u okviru tužbe podnesene na temelju članka 272. UFEU‑a.
S obzirom na prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog valja prihvatiti.
Drugi žalbeni razlog
–
Argumentacija stranaka
Društvo IAE u okviru drugog žalbenog razloga tvrdi da je Opći sud u točki 98. pobijanog rješenja pogrešno smatrao da se argumentacija iznesena u replici sastojala od isticanja novih razloga kojima se nastojalo preformulirati prvi tužbeni razlog istaknut u tužbi u prvostupanjskom postupku. Time je Opći sud pogrešno protumačio argumentaciju iz replike. Naime, nije riječ o novom zahtjevu, već samo o pojašnjenjima tužbenih razloga istaknutih u tužbi kojom se pokreće postupak.
Komisija ističe da drugi žalbeni razlog treba odbiti kao očito neosnovan.
–
Ocjena Suda
Valja istaknuti da je, čemu svjedoči i izraz „osim toga”, obrazloženje iz točke 98. pobijanog rješenja radi cjelovitosti razrađeno u odnosu na obrazloženje iz točke 97. tog rješenja u kojoj je Opći sud presudio da prvi tužbeni razlog treba smatrati nedopuštenim jer se argumentacija koja je u njemu sadržana odnosi na tumačenje ugovornih odredaba i da se stoga na nju kao takvu ne može pozivati u okviru tužbe za poništenje podnesene na temelju članka 263. UFEU‑a.
Žalbeni razlozi usmjereni protiv obrazloženja koji su uključeni u odluku Općeg suda isključivo radi cjelovitosti ne mogu dovesti do poništenja te odluke te su stoga bespredmetni (vidjeti, među ostalim, presudu od 11. prosinca 2019., Mytilinaios Anonymos Etairia – Omilos Epicheiriseon (
C‑332/18 P
,
EU:C:2019:1065
, t.
137.
i navedenu sudsku praksu).
Slijedom navedenog, drugi žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.
Treći žalbeni razlog
–
Argumentacija stranaka
Društvo IAE u okviru trećeg žalbenog razloga prigovara Općem sudu da, s jedne strane, u točki 113. i sljedećima, kao i u točki 124. i sljedećim točkama pobijanog rješenja, nije pravilno uzeo u obzir propise koji se primjenjuju u području revizije ni, posljedično, opća načela prava Unije i, s druge strane, da nije u dovoljnoj mjeri pravno obrazložio zbog čega je treći i šesti tužbeni razlog koji su istaknuti u prilog tužbi u prvostupanjskom postupku trebalo odbiti kao neosnovane.
Prema mišljenju društva IAE, iz članka 317. UFEU‑a proizlazi da Komisija također mora djelovati u skladu s načelima dobrog financijskog upravljanja u području revizije. Osim toga, u skladu s uvodnom izjavom 33. i člankom 124. Financijske uredbe, Komisija je dužna poštovati određena općepriznata računovodstvena načela, osobito načelo koje se odnosi na dosljednost računovodstvenih metoda. Ta se načela ne primjenjuju na institucije Unije samo u okviru provedbe proračuna Unije, već se protiv njih mogu istaknuti u okviru bilo koje poduzete radnje, uključujući u pitanjima koja se odnose na ugovorne odnose.
Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da primjena revizijskih pravila spada pod tumačenje ugovornih odredbi i da ne može biti predmet ispitivanja suda Unije u okviru tužbe za poništenje, iako je naprotiv morao uzeti u obzir ta pravila kako bi utvrdio postojanje povrede općih načela prava Unije.
Osim toga, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava u kontekstu ocjene dokaza koje je podnijelo društvo IAE jer nije uzeo u obzir činjenice i dokumentaciju koje je ono podnijelo.
Komisija smatra da treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
–
Ocjena Suda
Kao prvo, kada je riječ o navodnom nepostojanju obrazloženja pobijanog rješenja valja podsjetiti da se u skladu s ustaljenom sudskom praksom obvezom obrazlaganja nalaže Općem sudu da jasno i nedvosmisleno iznese svoje obrazloženje, kako bi se omogućilo zainteresiranim osobama da saznaju razloge donošenja odluke, a Sudu da provede svoj nadzor (vidjeti osobito presude od 14. listopada 2010., Deutsche Telekom/Komisija,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
, t.
136.
i od 26. svibnja 2016., Rose Vision/Komisija,
C‑224/15 P
,
EU:C:2016:358
, t.
24.
).
U ovom slučaju iz točaka 114. do 118. i 124. do 126. pobijanog rješenja proizlazi da se Općem sudu ne može valjano prigovoriti da nije obrazložio zbog čega valja odbiti treći i šesti tužbeni razlog koje je društvo IAE istaknulo u prilog svojoj tužbi za poništenje.
Naime, u okviru ispitivanja trećeg tužbenog razloga Opći je sud u točki 115. pobijanog rješenja istaknuo da su prigovori koje je društvo IAE iznijelo u pogledu konačnog revizorskog izvješća teško razumljivi i, u svakom slučaju, ničim potkrijepljeni, te je stoga presudio da ih treba odbaciti kao očito nedopuštene. Kada je riječ o povredi načela poštovanja prava obrane, Opći se sud pozvao na ispitivanje provedeno u točkama 107. do 122. pobijanog rješenja kako bi zaključio da argumentaciju koju je u tom pogledu istaknulo društvo IAE valja odbiti kao neosnovanu.
Kad je riječ o šestom tužbenom razlogu, Opći je sud u točkama 124. i 125. pobijanog rješenja istaknuo da su odredbe na koje se pozivalo društvo IAE pravila koja su donijela treća tijela ili nemaju obvezujuće učinke.
Kao drugo, kad je riječ o argumentaciji koja se temelji na navodnoj pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud navodno počinio u okviru ocjene činjenica i dokaza, dovoljno je podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, žalba ograničena na pitanja prava i da je Opći sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti relevantne činjenice kao i ocijeniti dokaze, osim u slučaju njihova iskrivljavanja (presude od 18. srpnja 2006., Rossi/OHIM,
C‑214/05 P
,
EU:C:2006:494
, t.
26.
i od 13. rujna 2007., Il Ponte Finanziaria/OHIM,
C‑234/06 P
,
EU:C:2007:514
, t.
38.
).
Budući da u ovom slučaju društvo IAE ne tvrdi da je Opći sud iskrivio činjenice ili dokaze, nego samo tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku u ocjeni činjenica i dokaza koji su mu podneseni, tu argumentaciju treba odbaciti kao nedopuštenu.
Kao treće, što se tiče primjene članka 317. UFEU‑a i Financijske uredbe, valja podsjetiti da je nadležnost Suda ograničena na ocjenu pravnog rješenja u vezi s tužbenim razlozima o kojima se raspravljalo u prvostupanjskom postupku. Naime, dopustiti stranci da prvi put pred Sudom iznese razlog na koji se nije pozvala pred Općim sudom značilo bi omogućiti joj da pred Sud iznese spor šireg opsega od onoga koji se vodio pred Općim sudom (vidjeti u tom smislu presudu od 1. lipnja 1994., Komisija/Brazzelli Lualdi i dr.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
, t.
59.
).
U ovom slučaju valja istaknuti da je točno da se društvo IAE nije pozvalo na takvu argumentaciju pred Općim sudom, nego je samo navelo povredu određenih odredbi primjenjivih u području revizije.
Međutim, budući da iz točke 83. ove presude proizlazi da je Komisija dužna poštovati odredbe UFEU‑a i Financijske uredbe, neovisno o tome djeluje li kao ugovorna stranka u ugovornim odnosima s pojedincem ili u svojstvu upravnog tijela donosi odluke koje su izvršive, činjenica da se društvo IAE sada poziva na primjenu članka 317. UFEU‑a i odredbe Financijske uredbe ne smije dovesti do zaključka da ta argumentacija ima doseg različit od dosega argumentacije iznesene pred Općim sudom. Navedenu argumentaciju treba smatrati dopunom prigovora koji je prvotno istaknut u tužbi pred Općim sudom.
Međutim, budući da je Opći sud odbio taj prigovor, među ostalim, jer se u njemu iznesena argumentacija sastojala od pukih tvrdnji koje su bile teško razumljive i koje, u svakom slučaju, ničim nisu bile potkrijepljene odnosno zbog toga što se njome uopće nije upućivalo na pravila prava Unije te s obzirom na to da se to argumentacijom iznesenom pred Sudom ne može ispraviti, navedeni prigovor treba odbaciti kao nedopušten.
S obzirom na prethodna razmatranja, treći žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
Četvrti žalbeni razlog
–
Argumentacija stranaka
Prvim dijelom četvrtog žalbenog razloga društvo IAE prigovara Općem sudu to što je smatrao da je njegov zahtjev za utvrđivanje odgovornosti Unije za stjecanje bez osnove neosnovan samo zato što je postojao ugovorni odnos između stranaka a da pritom nije u obzir uzeo korist koju je Komisija ostvarila od pružene usluge.
U okviru drugog dijela tog žalbenog razloga društvo IAE ističe da je Opći sud pogrešno smatrao da njegov zahtjev za naknadu štete nije potkrijepljen, iako se takav zahtjev nužno temeljio na usluzi koju je ono već pružilo i na troškovima koje je ono već imalo.
Komisija ističe da četvrti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
–
Ocjena Suda
Što se tiče prvog dijela četvrtog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je, da bi se tužba zbog stjecanja bez osnove mogla usvojiti, ključno da stjecanje nije imalo valjanu pravnu osnovu. Taj uvjet nije ispunjen, među ostalim, kad stjecanje ima osnovu u ugovornim obvezama (vidjeti u tom smislu presude od 16. prosinca 2008., Masdar (UK)/Komisija,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, t.
46.
i od 28. srpnja 2011., Agrana Zucker,
C‑309/10
,
EU:C:2011:531
, t.
53.
).
Iz toga slijedi da je Opći sud, nakon što je podsjetio na sudsku praksu navedenu u točki 109. ove presude, u točki 133. pobijanog rješenja pravilno zaključio da se navodno Komisijino stjecanje temelji na ugovorima MARE, Senior i ECRN koje je ona sklopila s društvom IAE, tako da se to stjecanje ne može smatrati stjecanjem „bez osnove” u smislu sudske prakse.
Slijedom navedenog, prvi dio četvrtog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Kada je riječ o drugom dijelu četvrtog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti Unije u smislu članka 340. drugog stavka UFEU‑a uvjetovano ispunjenjem niza uvjeta, odnosno nezakonitošću ponašanja koje se prigovara instituciji Unije, postojanjem štete i postojanjem uzročne veze između ponašanja institucije i navedene štete (vidjeti osobito presudu od 14. listopada 2014., Giordano/Komisija,
C‑611/12 P
,
EU:C:2014:2282
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, u ovom slučaju, budući da tužba u prvostupanjskom postupku nije sadržavala nijedan element kojim bi se mogao potkrijepiti zahtjev za naknadu štete, Opći je sud u točki 138. pobijanog rješenja pravilno odbacio taj zahtjev kao očito nedopušten u skladu s člankom 21. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije i člankom 44. stavkom 1. njegova poslovnika. U tom pogledu tužitelj ne može opravdano isticati tvrdnju da se mogao osloboditi obveze poštovanja formalnih zahtjeva navedenih u tim odredbama jer se njegov zahtjev nužno temeljio na usluzi koju je već pružio i na troškovima koje je već imao.
Stoga, drugi dio četvrtog žalbenog razloga također treba odbiti kao neosnovan.
S obzirom na prethodna razmatranja, četvrti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja prihvatiti ovu žalbu i stoga ukinuti pobijano rješenje.
Vraćanje predmeta na odlučivanje Općem sudu
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
U ovom slučaju, s obzirom na to da su prvi i treći do sedmog tužbenog razloga koji su bili istaknuti u okviru tužbe u prvostupanjskom postupku pobijanim rješenjem odbačeni kao očito nedopušteni zbog pogrešnog razloga da su se odnosili na tumačenje, odnosno navodno neispunjenje, odredaba predmetnog ugovora a ne na povredu pravila prava Unije, Sud smatra da stanje postupka ne dopušta odlučivanje o sporu.
Stoga, predmet valja vratiti na ponovno odlučivanje Općem sudu.
Troškovi
Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se rješenje Općeg suda Europske unije od 21. travnja 2016., Inclusion Alliance for Europe/Komisija (
T‑539/13
, neobjavljeno,
EU:T:2016:235
).

2.
Predmet T‑539/13 vraća se na ponovno odlučivanje Općem sudu Europske unije.

3.
O troškovima će se odlučiti naknadno.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski