CELEX: 62019CJ0081
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Vartotojų apsauga
Direktyva 93/13/EEB
Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais
Taikymo sritis
1 straipsnio 2 dalis
Sąvoka „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“
Dispozityviosios nuostatos
Sutartis dėl užsienio valiuta išreikštos paskolos
Sąlyga dėl su valiutos keitimo kursu susijusios rizikos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (
OL L 95, 1993, p. 29
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant NG ir OH ginčą su
SC Banca Transilvania SA
(toliau –
Banca Transilvania
) dėl šių šalių sudarytos užsienio valiuta išreikštos refinansavimo paskolos sutarties sąlygos tariamo nesąžiningumo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 93/13 13 konstatuojamoje dalyje numatyta:
„kadangi daroma prielaida, jog valstybių narių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatose, kurios tiesiogiai ar netiesiogiai nustato su vartotojais sudaromų sutarčių sąlygas, nėra nesąžiningų sąlygų; kadangi dėl to, atrodo, kad nėra būtina kontroliuoti[,] kaip vykdomos tos sąlygos, kurios atspindi įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių valstybės narės arba Bendrija yra prisijungusios, principus ar nuostatas; kadangi tuo požiūriu 1 straipsnio 2 dalyje pateikiama formuluotė „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“ numato ir normas, kurios pagal įstatymą yra taikomos susitariančioms šalims, jei nebuvo susitarta kitaip.“
Šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės ar Bendrija, nuostatas ar principus, ypač transporto srityje, šios direktyvos nuostatos nėra taikomos.“
Šios direktyvos 3 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
2.   Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto ir vartotojas dėl to negalėjo padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.
<…>“
Rumunijos teisė
Cod Civil
(Civilinis kodeksas) 1578 straipsnio redakcijoje, galiojusioje klostantis faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms (toliau – Civilinis kodeksas), buvo nustatyta:
„Dėl paskolos atsirandantys įsipareigojimai visais atvejais apima tą pačią sutartyje skaičiais nurodytą sumą.
Jeigu valiutos vertė padidėja arba sumažėja nepasibaigus mokėjimo terminui, skolininkas turi grąžinti pasiskolintą sumą ir privalo tai padaryti tik mokėjimo metu galiojančia valiuta.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2006 m. kovo 31 d. NG ir OH sudarė vartojimo paskolos sutartį su
SC Volksbank România SA
, vėliau tapusiu
Banca Transilvania
, pagal kurią pastaroji paskolino jiems 90000 Rumunijos lėjų (RON) (apie 18930 eurų) (toliau – pirminė sutartis).
2008 m. spalio 15 d. tos pačios šalys sudarė Šveicarijos frankais (CHF) išreikštą paskolos sutartį, skirtą pradinei sutarčiai refinansuoti (toliau – refinansavimo sutartis). Ši sutartis buvo sudaryta dėl 65000 CHF (apie 42139 eurų), t. y. maždaug 159126 RON pagal valiutos keitimo kursą, galiojusį šios sutarties pasirašymo dieną.
Pagal
Banca Transilvania
vidaus taisykles maksimalus leidžiamas įsiskolinimų lygis buvo 55 % paskolos gavėjų finansinio pajėgumo. NG ir OH atveju ši riba buvo apskaičiuota atsižvelgiant į Šveicarijos franko keitimo į Rumunijos lėjas kursą (toliau – CHF/RON keitimo kursas), koks jis buvo taikomas prieš pasirašant refinansavimo sutartį, ir suteikiant paskolą siekė 35,04 % jų pajamų.
Refinansavimo sutarties bendrųjų sąlygų 4 straipsnio 1 punkte buvo numatyta, kad visi mokėjimai pagal šią sutartį turi būti atliekami ta valiuta, kuria išreikšta paskola. Taip pat joje buvo nurodyta, kad paskolos gavėjas tam tikromis sąlygomis gali prašyti banko, kad paskola būtų išreikšta nauja valiuta, tačiau jis neprivalo patenkinti tokio prašymo. Be to, buvo numatyta, kad bankas yra įgaliotas atlikti valiutos keitimą pagal savo kursą paskolos gavėjo vardu ir sąskaita, kad būtų panaikintos mokėjimo, kurio terminas suėjęs, prievolės.
Dėl CHF / RON keitimo kurso svyravimų nuo 2008 m. spalio mėn. iki 2017 m. balandžio mėn. NG ir OH pasiskolinta suma padidėjo 117760 RON (apie 24772 EUR).
2017 m. kovo 23 d. NG ir OH pareiškė ieškinį
Tribunalul Specializat Cluj
(Klužo specializuotas teismas, Rumunija), siekdami, kad būtų, be kita ko, pripažinta, jog refinansavimo sutarties bendrųjų sąlygų 4 straipsnio 1 punktas yra nesąžiningas. NG ir OH taip pat teigė, kad
Banca Transilvania
neįvykdė pareigos informuoti, nes derantis ir sudarant šią sutartį jų neinformavo apie riziką, kylančią dėl pirminės sutarties pakeitimo į sutartį, išreikštą užsienio valiuta. Konkrečiai kalbant, kadangi paskolos gavėjai gavo pajamas tik Rumunijos lėjomis,
Banca Transilvania
turėjo atkreipti jų dėmesį į šios valiutos nuvertėjimo, palyginti su užsienio valiuta, kuria paskola turėjo būti grąžinama, pasekmes. Be to, dėl grąžinimo užsienio valiuta sąlygos atsiranda nelygybė paskolos gavėjų nenaudai, nes jie vieninteliai prisiima valiutos keitimo riziką. Todėl NG ir OH paprašė
Tribunalul Specializat Cluj
(Klužo specializuotas teismas) įšaldyti CHF / RON keitimo kursą, kuris buvo taikomas sudarant refinansavimo sutartį, ir grąžinti sumas, sumokėtas pagal blogesnį valiutos keitimo kursą.
Šis teismas iš dalies patenkino NG ir OH ieškinį. Tačiau jis atmetė prašymą dėl CHF / RON keitimo kurso, galiojusio refinansavimo sutarties pasirašymo dieną, stabilizavimo. Šis teismas, viena vertus, nusprendė, kad nors refinansavimo sutarties bendrųjų sąlygų 4 skyriaus 1 punkte numatyta sąlyga atspindi vadinamąjį „pinigų nominalumo“ principą, įtvirtintą Rumunijos civilinio kodekso 1578 straipsnyje, ji patenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, nes ši nuostata yra dispozityvi, o ne privaloma. Todėl, šio teismo nuomone, jis gali nagrinėti šios sąlygos nesąžiningumą. Kita vertus, ją išnagrinėjęs jis konstatavo, kad sąlyga suformuluota aiškiai ir suprantamai ir kad
Banca Transilvania
įvykdė savo pareigą informuoti, tačiau negalėjo numatyti didelių CHF / RON keitimo kurso svyravimų.
NG ir OH, taip pat
Banca Transilvania
pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui –
Curtea de Apel Cluj
(Klužo apeliacinis teismas, Rumunija). Atsikirsdama į NG ir OH apeliacinį skundą
Banca Transilvania
teigia, kad bendrųjų sąlygų 4 straipsnio 1 punktas, pagal kurį visi mokėjimai pagal šią sutartį turi būti atliekami ta valiuta, kuria išreikšta paskola, sudaro pagrindinį refinansavimo sutarties dalyką. Be to, ši sutarties sąlyga atspindi privalomąją teisės aktų nuostatą, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį, o jos nesąžiningumas negali būti vertinamas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, iš 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Andriciuc ir kt. (
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
) matyti, kad jeigu sutarties sąlyga atspindi privalomąją nacionalinės teisės nuostatą, kurios susitariančiosioms šalims taikomos, nepaisant jų pasirinkimo, arba dispozityviąją nuostatą, kuri taikoma susitariančiosioms šalims pagal nutylėjimą, t. y. jei dėl to nebuvo susitarta kitaip, tokia sąlyga nepatenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį.
Tas teismas pažymi, kad Civilinio kodekso 1578 straipsnis yra dispozityvaus pobūdžio, tačiau Rumunijos teismai skirtingai taiko 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendime Andriciuc ir kt. (
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
) padarytą išvadą.
Dauguma šių teismų mano, kad sutarties sąlygų, atspindinčių šią teisės akto nuostatą, kaip dispozityviųjų normų, kurios taikomos pagal nutylėjimą, jei šalys nesusitarė kitaip, nesąžiningumas negali būti nagrinėjamas. Tačiau dalis Rumunijos teismų mano, kad tokią sąlygą pardavėjas ar tiekėjas nustatė vartotojui. Kadangi jis negalėjo jos atmesti, įtraukdamas į sutartį kitokią sąlygą, turi būti galima vertinti, ar ji nėra nesąžininga.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad dauguma nacionalinių teismų mano, kad skirtumas tarp teisės aktų privalomųjų nuostatų ir dispozityviųjų nuostatų yra nedidelis arba jo visai nėra, todėl nagrinėjant jų galimą nesąžiningumą teisiškai jos yra vertinamos vienodai.
Toks aiškinimas atsirado dėl Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalies formuluotės rumunų kalba ir šio straipsnio redakcijos prancūzų kalba terminijos skirtumo. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nors redakcijoje prancūzų kalba vartojamas žodis „imperatyvus“, redakcijoje rumunų kalba minimos „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“. Šis teismas pabrėžia, kad, priešingai nei žodis „imperatyvus“, kuris, jo nuomone, neapima dispozityviųjų nuostatų, žodis „privalomas“ jas apima. Imperatyvios nuostatos yra privalomos, tačiau dispozityviosios nuostatos taip pat tampa privalomos, susitariančiosioms šalims nusprendus jų laikytis.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kokia yra banko pareigos informuoti apimtis, kiek tai susiję su būsimais valiutos keitimo kurso svyravimais ir kokių priemonių jis turėtų imtis, kad užtikrintų Direktyva 93/13 vartotojui pripažintų teisių veiksmingumą, jei nėra dispozityvios nuostatos, kuri pakeistų nesąžininga pripažintą sutarties sąlygą.
Šiomis aplinkybėmis
Curtea de Apel Cluj
(Klužo apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos [93/13] 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja nedraudžiama analizuoti, kiek nesąžininga yra sutarties sąlyga, kurioje nustatyta papildoma norma, nuo kurios šalys gali nukrypti, bet konkrečiu atveju nenukrypo, nes dėl jos nevyko jokios derybos, kaip atsitiko šioje byloje nagrinėjamu atveju taikant sutarties nuostatą, pagal kurią reikalaujama paskolą grąžinti ta užsienio valiuta, kuria ji buvo suteikta?
2.
Ar tokiomis aplinkybėmis, kai suteikiant paskolą užsienio valiuta vartotojui nebuvo pateikti skaičiavimai ir (arba) prognozės, susiję su galimo valiutos kurso svyravimo ekonominiu poveikiu visoms pagal sutartį vykdytinoms mokėjimo pareigoms, būtų galima pagrįstai teigti, kad tokia sąlyga, pagal kurią visa su valiutos keitimo kursu susijusi rizika tenka vartotojui (pagal nominalumo principą), yra aiški ir suprantama ir kad pardavėjas ar tiekėjas (bankas) sąžiningai įvykdė įsipareigojimą informuoti kitą sutarties šalį, atsižvelgiant į tai, kad Rumunijos nacionalinio banko nustatytas didžiausias vartotojų įsiskolinimo lygis buvo apskaičiuotas taikant paskolos suteikimo dieną galiojusį keitimo kursą?
3.
Ar pagal Direktyvą 93/13/EEB ir ja grindžiamą jurisprudenciją bei veiksmingumo principą nustačius, kad tam tikra sutarties sąlyga dėl su valiutos keitimo kursu susijusios rizikos priskyrimo yra nesąžininga, draudžiama palikti sutartį nepakeistą? Kaip būtų galima pakeisti sutartį siekiant netaikyti nesąžiningos sąlygos ir paisyti veiksmingumo principo?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, tačiau kuri atspindi nuostatą, pagal nacionalinę teisę taikomą susitariančiosioms šalims, jeigu nebuvo susitarta kitaip, patenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Reikia priminti, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje numatyta šios direktyvos taikymo srities išimtis, kuri taikoma sutarties sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas (2018 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo OTP Bank ir OTP Faktoring,
C‑51/17
,
EU:C:2018:750
,
punktas).
Ši išimtis turi būti aiškinama siaurai, o norint ją taikyti, turi būti tenkinamos dvi sąlygos: pirma, sutarties sąlyga turi atspindėti įstatymo ar kito teisės akto nuostatą ir, antra, ši nuostata turi būti privalomojo pobūdžio (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 3 d. Sprendimo Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Kaip matyti iš Direktyvos 93/13 13 konstatuojamosios dalies, šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje esanti formuluotė „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“ apima ir nuostatas, kurios pagal nacionalinę teisę yra taikomos susitariančioms šalims, jei nebuvo susitarta kitaip (šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 21 d. Sprendimo RWE Vertrieb,
C‑92/11
,
EU:C:2013:180
,
punktą ir 2019 m. balandžio 3 d. Sprendimo Aqua Med,
C‑266/18
,
EU:C:2019:282
,
punktą).
Teisingumo Teismas ne kartą nusprendė, kad ši Direktyvos 93/13 taikymo išimtis grindžiama tuo, kad iš principo galima daryti pagrįstą prielaidą, jog nacionalinės teisės aktų leidėjas yra užtikrinęs tam tikrų sutarčių šalių visų teisių ir pareigų pusiausvyrą (žr. 2013 m. kovo 21 d. Sprendimo RWE Vertrieb,
C‑92/11
,
EU:C:2013:180
,
punktą ir 2018 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo OTP Bank ir OTP Faktoring,
C‑51/17
,
EU:C:2018:750
,
punktą).
Taigi tai, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas užtikrino tam tikrų sutarčių šalių visų teisių ir pareigų pusiausvyrą, yra ne Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje numatytos išimties taikymo sąlyga, o tokios išimties pagrindimas.
Vadinasi, siekdamas nustatyti, ar tenkinamos Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje numatytos išimties sąlygos, nacionalinis teismas turi patikrinti, ar atitinkama sutarties sąlyga atspindi nacionalinės teisės nuostatas, kurios susitariančiosioms šalims taikomos privalomai, nepaisant jų pasirinkimo, ar dispozityviąsias nuostatas, kurios taikomos susitariančiosioms šalims pagal nutylėjimą, t. y. jei dėl jų nebuvo susitarta kitaip (šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 21 d. Sprendimo RWE Vertrieb,
C‑92/11
,
EU:C:2013:180
,
punktą; 2014 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Kušionová,
C‑34/13
,
EU:C:2014:2189
,
punktą; 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Andriciuc ir kt.,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
,
ir
punktus ir 2020 m. kovo 3 d. Sprendimo Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
,
punktą).
Šiuo atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad refinansavimo sutarties bendrųjų sąlygų 4 skyriaus 1 punkte nustatytoje sąlygoje, kurios nesąžiningumą nurodo ieškovai pagrindinėje byloje, numatyta, kad „visi mokėjimai pagal sutartį atliekami paskolos valiuta <…>“.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžė, kad ši sąlyga atspindi vadinamąjį „pinigų nominalumo“ principą, įtvirtintą Civilinio kodekso 1578 straipsnyje. Pagal jį „paskolos gavėjas turi grąžinti pasiskolintą sumą ir privalo tai padaryti tik mokėjimo metu galiojančia valiuta“. Be to, šis teismas Rumunijos civilinio kodekso 1578 straipsnį kvalifikavo kaip dispozityviąją įstatymo nuostatą, t. y. kad ji taikoma paskolos sutartims, jeigu šalys nesusitarė kitaip.
Taigi, kadangi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, bendrųjų sąlygų sąlyga, kuri, ieškovų pagrindinėje byloje nuomone, yra nesąžininga, atspindi nacionalinės teisės nuostatą, kuri yra dispozityvi, ji patenka į Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje numatytos išimties taikymo sritį.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalies redakcijoje rumunų kalba vartojama sąvoka „normă obligatorie“ („privaloma nuostata“), o redakcijoje prancūzų kalba vartojama sąvoka „imperatyvi nuostata“. Priešingai nei žodis „imperatyvus“, kuris neapima dispozityviųjų nuostatų, žodis „privalomas“ jas apima. Todėl atsižvelgiant į šios direktyvos tikslą reikia nustatyti, kuri kalbinė redakcija yra teisinga.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją vienoje iš Sąjungos teisės nuostatos kalbinių redakcijų vartojama formuluotė negali būti vienintelis šios nuostatos aiškinimo pagrindas ar įgyti prioriteto prieš kitas kalbines redakcijas. Iš tiesų Sąjungos teisės nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos vienodai, atsižvelgiant į visomis Sąjungos kalbomis parengtas redakcijas. Esant įvairių kalbinių Sąjungos teisės teksto redakcijų neatitikimų, atitinkama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės nuostatų, kurių dalis ji yra, bendrą struktūrą ir tikslą (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2012 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Kurcums Metal,
C‑558/11
,
EU:C:2012:721
,
punktą ir 2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Grupo Itevelesa ir kt.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
punktą).
Kaip nurodyta šio sprendimo 25 punkte, Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje esantis žodžių junginys „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“, atsižvelgiant į jos tryliktą konstatuojamąją dalį, apima ir dispozityviąsias nuostatas, t. y. tas nuostatas, kurios pagal įstatymą taikomos susitariančiosioms šalims, jeigu nebuvo susitarta kitaip. Šiuo požiūriu šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nedaroma jokio skirtumo tarp nuostatų, kurios taikomos neatsižvelgiant į susitariančiųjų šalių pasirinkimą, ir dispozityviųjų nuostatų.
Viena vertus, tai, kad galima nukrypti nuo dispozityviosios nacionalinės teisės nuostatos, neturi reikšmės tikrinant, ar tokią nuostatą atspindinti sutarties sąlyga pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Kita vertus, tai, kad nebuvo atskirai derėtasi dėl sutarties sąlygos, atspindinčios vieną iš Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje nurodytų nuostatų, nedaro įtakos sprendžiant, ar ji turi būti išimta iš šios direktyvos taikymo srities. Pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį individualių derybų nebuvimas yra sąlyga, susijusi su sutarties sąlygos nesąžiningumo vertinimu, kuris negali būti atliekamas, jei sutarties sąlyga nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, tačiau kuri atspindi nuostatą, pagal nacionalinę teisę taikomą susitariančiosioms šalims, jeigu nebuvo susitarta kitaip, nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sutarties sąlyga atspindi nacionalinę nuostatą, laikomą dispozityvia, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį ji nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį. Vadinasi, į antrąjį ir trečiąjį klausimus atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, tačiau kuri atspindi nuostatą, pagal nacionalinę teisę taikomą susitariančiosioms šalims, jeigu nebuvo susitarta kitaip, nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: rumunų.