CELEX: 62019CJ0862
Appel
Den Europæiske Socialfond (ESF)
Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU)
delvis annullering af støtte til driftsprogrammer i Den Tjekkiske Republik
direktiv 2004/18/EF
artikel 16, litra b)
særlig undtagelse
offentlige tjenesteydelseskontrakter vedrørende programmateriale, der er beregnet til udsendelse

Ved appelskriftet har Den Tjekkiske Republik nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 12. september 2019, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen (T-629/17, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2019:596
), hvorved Retten frifandt Kommissionen i det søgsmål, som Den Tjekkiske Republik havde anlagt med påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2017) 4682 final af 6. juli 2017 om annullation af en del af Den Europæiske Socialfonds støtte til det operationelle program »Uddannelse for konkurrenceevne« under målet om »Konvergens« og om »Regional konkurrenceevne og beskæftigelse« i Den Tjekkiske Republik og af en del af støtten fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling til de operationelle programmer »Forskning og udvikling for innovation« under målet om »Konvergens« og om »Regional konkurrenceevne og beskæftigelse« i Den Tjekkiske Republik (herefter »den omtvistede afgørelse«).
Retsforskrifter
Direktiv 92/50/EØF
Artikel 1, litra a), nr. iv), i Rådets direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter (
EFT 1992, L 209, s. 1
), der blev ophævet og erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (
EUT 2004, L 134, s. 114
), bestemte følgende:
»I dette direktiv forstås ved:
a)
offentlige tjenesteydelsesaftaler gensidigt bebyrdende aftaler, der indgås skriftligt mellem en tjenesteyder og en ordregivende myndighed med undtagelse af
[…]
iv)
aftaler om radio- og [TV]-selskabers indkøb, udvikling, produktion eller koproduktion af programmateriale og aftaler om sendetid«.
Direktiv 2004/18
Følgende fremgik af 25. betragtning til direktiv 2004/18, der blev ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18 (
EUT 2014, L 94, s. 65
), men som i den foreliggende sag finder tidsmæssig anvendelse.
»Ved indgåelse af offentlige kontrakter om visse audiovisuelle tjenesteydelser på TV- og radiospredningsområdet bør der tages hensyn til forhold af en sådan kulturel og samfundsmæssig betydning, at det er uhensigtsmæssigt at lade udbudsreglerne finde anvendelse på dem. Der skal derfor gælde en undtagelse for offentlige tjenesteydelseskontrakter med henblik på køb, udvikling, produktion eller samproduktion af programmer, der er klar til brug, og andre forberedende tjenester, f.eks. vedrørende manuskripter eller kunstneroptræden, der er nødvendige for programmets tilblivelse, samt kontrakter vedrørende sendetid for udsendelse. Denne undtagelse bør dog ikke gælde for levering af teknisk materiel til produktion, samproduktion og udsendelse af disse programmer. Ved udsendelse forstås transmission og distribution via ethvert elektronisk netværk.«
Artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 fastsatte:
»Dette direktiv finder ikke anvendelse på offentlige tjenesteydelseskontrakter:
[…]
b)
om radio- og [TV]-selskabers indkøb, udvikling, produktion eller samproduktion af programmateriale, der er beregnet til udsendelse, og aftaler om sendetid.«
Direktiv 2014/24
Artikel 10, litra b), i direktiv 2014/24 bestemmer:
»Dette direktiv finder ikke anvendelse på offentlige tjenesteydelseskontrakter:
[…]
b)
om anskaffelse, udvikling, produktion eller samproduktion af programmateriale, der er beregnet til audiovisuelle medietjenester eller medietjenester på radiospredningsområdet, og som tildeles af udbydere af audiovisuelle medietjenester eller medietjenester på radiospredningsområdet, eller kontrakter om sendetid eller programudbud, der tildeles udbydere af audiovisuelle medietjenester eller medietjenester på radiospredningsområdet […]«
Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse
Tvistens baggrund er beskrevet i den appellerede doms præmis 1-6. Den kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
Ved afgørelser C(2007) 5113 af 12. oktober 2007, C(2007) 6920 af 27. december 2007 og C(2008) 5344 af 25. september 2008 vedtog Europa-Kommissionen henholdsvis det operationelle program »Uddannelse for konkurrenceevne«, det operationelle program »Forskning og udvikling for innovation« og det operationelle program »Teknisk bistand«, der blev forelagt af Den Tjekkiske Republik i henhold til artikel 32 i Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 af 11. juli 2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999 (
EUT 2006, L 210, s. 25
).
Fra den 14. til den 16. april 2014 foretog Kommissionen navnlig i forbindelse med de nævnte operationelle programmer en revision af de offentlige tjenesteydelseskontrakter vedrørende radio- og TV-spredning, som var samfinansierede af Den Tjekkiske Republik med midler fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) og Den Europæiske Socialfond (ESF). I revisionsrapporten konstaterede Kommissionen, at fire af disse offentlige kontrakter var blevet tildelt direkte – uden offentliggørelse af en udbudsbekendtgørelse. En sådan direkte tildeling kunne imidlertid efter Kommissionens opfattelse ikke accepteres, eftersom undtagelsen i artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 »om radio- og [TV]-selskabers indkøb, udvikling, produktion eller samproduktion af programmateriale, der er beregnet til udsendelse, og aftaler om sendetid« ikke fandt anvendelse på disse kontrakter (herefter »den omtvistede undtagelse«). Navnlig var de fire pågældende kontrakter blevet indgået af ministeriet for regionaludvikling og af ministeriet for uddannelse, ungdom og idræt, selv om denne undtagelse efter Kommissionens opfattelse alene var gældende for ordregivende myndigheder, som var radio- og TV-selskaber.
Efter en procedure vedrørende finansielle korrektioner, som var blevet iværksat af Kommissionen den 17. juni 2016, inden for hvilken Den Tjekkiske Republik gjorde gældende, at den omtvistede undtagelse ikke alene var gældende for radio- og TV-selskaber, men også for enhver ordregivende myndighed, vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse og annullerede en del af ESF’s støtte til det operationelle program »Uddannelse for konkurrenceevne« under målet om »Konvergens« og om »Regional konkurrenceevne og beskæftigelse« i Den Tjekkiske Republik og en del af EFRU’s støtte til de operationelle programmer »Forskning og udvikling for innovationer« og »Teknisk bistand« under målet om »Konvergens« i Den Tjekkiske Republik og »Teknisk bistand« under målet om »Konvergens« og om »regional konkurrenceevne og beskæftigelse« i Den Tjekkiske Republik. Kommissionen foretog finansielle korrektioner over for Den Tjekkiske Republik ved den omtvistede afgørelse.
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. september 2017 anlagde Den Hellenske Republik sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse. Kommissionen nedlagde påstand om frifindelse. I forbindelse med sagen for Retten indtrådte Republikken Polen i sagen til støtte for Den Tjekkiske Republiks påstande.
Til støtte for søgsmålet i første instans gjorde Den Tjekkiske Republik et enkelt anbringende gældende om tilsidesættelse af artikel 99, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1083/2006, sammenholdt med artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18. Den Tjekkiske Republik anførte navnlig, at den direkte tildeling af de omtvistede offentlige kontrakter var i overensstemmelse med artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, og at de af Kommissionen foretagne finansielle korrektioner følgelig ikke var begrundede. Ved den appellerede dom forkastede Retten dette enkelte anbringende og frifandt dermed Kommissionen.
Parternes påstande for Domstolen
Den Tjekkiske Republik har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Den Tjekkiske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Appellen
Parternes argumentation
Den Tjekkiske Republik har i forbindelse med appellen fremsat et enkelt anbringende om tilsidesættelse af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18. Med dette anbringende tilsigter Den Tjekkiske Republik at godtgøre, at anvendelsen af den i denne bestemmelse fastsatte undtagelse ikke er begrænset til offentlige tjenesteydelseskontrakter, som tildeles af radio- og TV-selskaber i deres egenskab af ordregivende myndigheder.
Den Tjekkiske Republiks enkelte anbringende består af fire rækker argumenter, som omhandler henholdsvis denne bestemmelses tilblivelseshistorie og en ordlyds-, formålsbestemt og systematisk fortolkning heraf.
Ved den række argumenter, som omhandler tilblivelsen af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, har Den Tjekkiske Republik for det første gjort gældende, at selv om Kommissionens forslag til direktivet om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler af 13. december 1990 (KOM(1990) 372 endelig), der førte til vedtagelsen af direktiv 92/50, havde tilsigtet en undtagelse, der alene vedrørte radio- og TV-selskabers indkøb af programmateriale, blev rækkevidden af denne undtagelse imidlertid under lovgivningsprocessen udvidet til ligeledes at omfatte radio- og TV-selskabers udvikling, produktion eller koproduktion af programmateriale. I sådanne tilfælde er det imidlertid radio- og TV-selskabet, der udfører opgaven med programudvikling, produktion eller koproduktion af programmateriale. Artikel 1, litra a), nr. iv), i direktiv 92/50 havde derfor til formål ligeledes at gælde for offentlige kontrakter, hvor et radio- og TV-selskab ikke har været den ordregivende myndighed, men myndighedens medkontrahent.
Den Tjekkiske Republik har dernæst gjort gældende, at den lovgivningsproces, der førte til vedtagelsen af direktiv 2004/18, og som blev indledt ved Kommissionens fremsættelse af forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige indkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter af 11. juli 2000 (KOM/2000/275 endelig udg.), viser, at EU-lovgiver i forbindelse med definitionen af den omtvistede undtagelse indførte begrebet programmateriale »der er beregnet til udsendelse«. Der blev således lagt vægt på kontraktens genstand og anvendelse og ikke på funktioner, der kendetegner ordregivende myndigheder i forbindelse med den nævnte kontrakt.
Endelig har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at Kommissionen med forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om offentlige indkøb af 20. december 2011 (KOM(2011) 896 endelig), der førte til vedtagelsen af direktiv 2014/24, foreslog, at den omtvistede undtagelse blev begrænset til ordregivende myndigheder, der er radio- og TV-selskaber. Kommissionen har efter denne medlemsstats opfattelse endnu engang ikke haft held i denne henseende, eftersom artikel 10, litra b), i direktiv 2014/24, som vedtaget af EU-lovgiver, fastsætter en mere vidtgående undtagelse end den, som Kommissionen havde foreslået, og denne undtagelse ikke er knyttet til de funktioner, der kendetegner ordregivende myndigheder. Desuden har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at Rettens fortolkning af artikel 10, litra b), i direktiv 2014/24 i den appellerede doms præmis 73 er urigtig.
Den Tjekkiske Republik har heraf konkluderet, at den undtagelse, der er genstand for artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, og som har været i kraft i næsten 30 år, aldrig har været begrænset til offentlige kontrakter, der indgås af radio- og TV-selskaber i deres egenskab af ordregivende myndigheder. Ifølge denne medlemsstat er den af Retten anlagte fortolkning af artikel 16, litra b), i den appellerede dom derfor i strid med det, som fremgår af den lovgivningsproces, der førte til vedtagelsen af dette direktiv og de andre lovgivningsmæssige processer på området, samt med EU-lovgivers hensigt, som kom til udtryk i forbindelse med disse processer.
Ved den række argumenter, som vedrører ordlydsfortolkningen af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den afviste at anerkende, at anvendelsesområdet for denne bestemmelse ikke er begrænset til offentlige kontrakter, der indgås af radio- og TV-selskaber i deres egenskab af ordregivende myndigheder.
Denne medlemsstat har, efter at have bemærket, at det i den appellerede doms præmis 41 blev fastslået, at ordene »radio- og [TV]-selskabers« kan vedrøre såvel den ordregivende myndighed som kontraktens genstand og udsendelse, for det første foreholdt Retten, at den i appellerede doms præmis 55 og 56 fastslog, at der kun er en forbindelse mellem ordene »radio- og [TV]-selskaber« og ordene »programmateriale, der er beregnet til udsendelse« i den tyske sprogversion, idet de øvrige sprogversioner er tvetydige, og at en enkelt sprogversion ikke kan danne grundlag for fortolkningen af den pågældende bestemmelse. Ifølge den nævnte medlemsstat bekræfter andre versioner, nemlig den tjekkiske, den græske, den engelske, den franske, den litauiske, den ungarske, den nederlandske, den polske, den rumænske og den slovakiske, imidlertid også denne forbindelse.
Selv om det for det andet antages, at ordene »radio- og [TV]-selskabers« i artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 reelt er forbundet med ordene »indkøb, udvikling, produktion eller samproduktion af programmateriale«, kan den omtvistede undtagelse imidlertid ikke begrænses til offentlige kontrakter, der indgås af radio- og TV-selskaber i deres egenskab af ordregivende myndigheder. Denne bestemmelse nævner nemlig ikke udtrykkeligt, at radio- og TV-selskabet skal være den ordregivende myndighed for den pågældende offentlige kontrakt. Hvis et radio- og TV-selskab udvikler, producerer eller koproducerer programmateriale og således leverer tjenesteydelsen, kan det efter Den Tjekkiske Republiks opfattelse således ikke være den ordregivende myndighed for den offentlige kontrakt. Den Tjekkiske Republik har følgelig gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 64 med urette forkastede dens argumentation, hvortil der henvises i denne præmis.
Ved den række argumenter, som omhandler den formålsbestemte fortolkning af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, har Den Tjekkiske Republik for det første gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 57 med urette fastslog, at denne medlemsstats argumentation om, at den omtvistede undtagelse kun omfatter offentlige tjenesteydelseskontrakter vedrørende programmateriale, der er beregnet til at blive udsendt af radio- og TV-selskaber, uanset den ordregivende myndighed, ikke fandt støtte i 25. betragtning til direktiv 2004/18. Denne medlemsstat har fremhævet, at denne betragtning afgrænser den omtvistede undtagelse, henset til kontraktens genstand og ikke den ordregivende myndigheds identitet, og er af den opfattelse, at denne konstatering gælder, fordi radio- og TV-selskaber ikke er nævnt i denne betragtning.
For det andet konkluderede Retten ifølge Den Tjekkiske Republik med urette i den appellerede doms præmis 49, at tilføjelsen af ordene »der er beregnet til udsendelse« i artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 »stemmer overens med lovgiverens ønske om at henvise udtrykkeligt til offentlige tjenesteydelseskontrakter, som tildeles af radio- og TV-selskaber vedrørende programmateriale, der er beregnet til udsendelse via ethvert elektronisk kommunikationsnet, herunder internettet«. Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, at selv uden at tilføje ordene »der er beregnet til udsendelse« efterlader denne bestemmelse ikke nogen tvivl om, at programmateriale kan udsendes via ethvert elektronisk netværk, og er af den opfattelse, at Retten med urette fastslog, at denne konklusion afspejler ånden i sidste punktum af 25. betragtning til direktiv 2004/18, hvorefter der ved »udsendelse« forstås »transmission og distribution via ethvert elektronisk netværk«.
For det tredje er Den Tjekkiske Republik af den opfattelse, at Retten med urette udledte formålet med den omtvistede undtagelse af dom af 13. december 2007, Bayerischer Rundfunk m.fl. (
C-337/06
,
EU:C:2007:786
). For det første vedrører den sag, der gav anledning til denne dom, således som det fremgår af den pågældende doms præmis 2, 23 og 29, spørgsmålet om, hvorvidt de offentligretlige radio- og TV-selskaber i Tyskland, henset til deres finansieringsmåde, skulle anses for ordregivende myndigheder som omhandlet i direktiv 2004/18, og om undtagelsen vedrørende programmateriale ligeledes omfattede rengøring. Denne medlemsstat har gjort gældende, at konstateringerne i den nævnte doms præmis 62, hvorefter den omtvistede undtagelse vedrørte offentlige aftaler, hvis formål er de ydelser, som berører radio- og TV-selskabernes egentlige funktion, fulgte rent logisk af det forhold, at Domstolen sondrede mellem rengøringsarbejde og produktion af programmer, og at Domstolen henviste til den offentlige sektor uden at ville skabe en ny betingelse for anvendelsen af denne undtagelse.
For det andet har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at Rettens forklaringer i den appellerede doms præmis 38 og 39, hvorefter den omtvistede undtagelse har grundlag i de offentlige radio- og TV-selskabers public service-opgave og de ordregivende myndigheder, som ikke udfører en sådan public service-opgave, ikke er omfattet af denne udelukkelse, ikke underbygges af dom af13. december 2007, Bayerischer Rundfunk m.fl. (
C-337/06
,
EU:C:2007:786
), selv om der skal tages udgangspunkt i konklusionerne i denne dom. Det følger nemlig ikke heraf, at de offentlige radio- og TV-selskabers public service-opgave, som begrunder den omtvistede undtagelse, kun skal beskyttes, når radio- og TV-selskabet er den ordregivende myndighed. Den omtvistede undtagelse finder derfor også anvendelse på en disposition foretaget af et radio- og TV-selskab, der handler som leverandør af programmateriale uden at være den ordregivende myndighed ved denne disposition.
Ved den række argumenter, som omhandler en systematisk fortolkning af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at fejlagtigheden af Rettens fortolkning af denne bestemmelse understøttes af den omstændighed, at den nævnte bestemmelse ligeledes indeholder endnu en undtagelse for aftaler om sendetid. Der er for så vidt angår disse kontrakter ingen tvivl om, at radio- og TV-selskabet ikke skal være ordregivende myndighed, men derimod leverandør af den kendetegnende tjenesteydelse, dvs. af dets egen sendetid. Denne medlemsstat har fremhævet, at Retten ikke har bestridt denne oplysning og henviser i denne forbindelse til den appellerede doms præmis 61.
Ifølge Kommissionen skal den argumentation, som Den Tjekkiske Republik har fremført i sit appelskrift, forkastes i sin helhed, og appellen skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
Ved den række argumenter, som vedrører ordlydsfortolkningen af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, og som skal behandles først, har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den afviste at anerkende, at ordlyden af denne bestemmelse ikke begrænser den omtvistede undtagelse til offentlige kontrakter, der indgås af radio- og TV-selskaber i deres egenskab af ordregivende myndigheder.
Hvad for det første angår de argumenter, der er fremført i nærværende doms præmis 21, skal det bemærkes, at selv hvis visse sprogversioner af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, som Den Tjekkiske Republik har henvist til, kan underbygge den ordlydsfortolkning af denne bestemmelse, som den har foreslået, forholder det sig ikke desto mindre således, at denne medlemsstat hverken har godtgjort, at der ikke er uoverensstemmelser mellem den nævnte bestemmelses sprogversioner, eller tilbagevist konstateringen i den appellerede doms præmis 41, hvorefter udtrykket »radio- og [TV]-selskabers« kan henvise til både »indkøb, udvikling, produktion eller samproduktion af programmateriale« og »udsendelse«.
Det fremgår ligeledes, at EU-lovgivers tilføjelse af ordene »der er beregnet til udsendelse« i ordlyden af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, som giver anledning til uklarhed, har ført til divergerende sproglige versioner af denne bestemmelse. Ingen af de af Den Tjekkiske Republik fremførte argumenter ændrer ved den omstændighed, at anvendelsen af disse ord ikke har medført, at størsteparten af sprogversionerne af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 grammatisk set er entydige, således som Retten har anført i den appellerede doms præmis 41 og 52-54.
Desuden bemærkes, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 77-79 i forslaget til afgørelse, at det nævnte udtryk ikke fremgår af den bulgarske og den slovenske version af denne bestemmelse, og denne udeladelse øger uoverensstemmelserne mellem den nævnte bestemmelses sprogversioner.
Det var derfor med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 55 bemærkede, at EU-retlige bestemmelser skal fortolkes og anvendes ensartet i lyset af de versioner, der er udfærdiget på alle Unionens officielle sprog (dom af 6.6.2018, Tarragó da Silveira,
C-250/17
,
EU:C:2018:398
, præmis
og den deri nævnte retspraksis), og at en EU-retlig bestemmelse i tilfælde af forskelle mellem de forskellige sprogversioner skal fortolkes på baggrund af den almindelige opbygning af og formålet med den ordning, som den er led i (jf. i denne retning dom af 7.7.2016, Ambisig,
C-46/15
,
EU:C:2016:530
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Under disse omstændigheder kan det ikke foreholdes Retten, at den i den appellerede doms præmis 41 fastslog, at det var nødvendigt at tage hensyn til de formål, der forfølges med den ordning, som bestemmelsen er en del af, og den sammenhæng, hvori den indgår, med henblik på fortolkningen af den nævnte bestemmelse, eller i den appellerede doms præmis 56 udtalte, at Den Tjekkiske Republiks argumenter vedrørende ordlyden af denne bestemmelse, henset til den tvetydige karakter af forskellige sprogversioner af den omhandlede bestemmelse, skulle forkastes som ugrundede.
For det andet skal det af de samme grunde bemærkes, at Den Tjekkiske Republiks argumentation, der er nævnt i nærværende doms præmis 22, for så vidt som argumentationen er baseret på en af de mulige fortolkninger af ordlyden af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, ikke i sig selv kan rejse tvivl om Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 64, som førte den til at forkaste den af denne medlemsstat foreslåede fortolkning af denne bestemmelse.
Under alle omstændigheder har muligheden for, at radio- og TV-selskaber indtager rollen som leverandører, ikke nogen betydning for spørgsmålet om, hvorvidt den omtvistede undtagelse for så vidt angår ordregivende myndigheder alene finder anvendelse på radio- og TV-selskaber.
Der skal hernæst foretages en undersøgelse af den række argumenter, som omhandler tilblivelsen af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18.
Hvad angår det argument, der er nævnt i nærværende doms præmis 16, har Den Tjekkiske Republik ikke bestridt, at Kommissionens oprindelige forslag, der førte til direktiv 92/50, for så vidt som det påtænkte at undtage radio- og TV-selskabers indkøb af programmateriale, fastsatte en begrænsning af denne undtagelse til kun at omfatte kontrakter, hvor den ordregivende myndighed er et radio- og TV-selskab.
Som Kommissionen med rette har gjort gældende, har de ændringer, der blev foretaget i løbet af denne lovgivningsproceduren med henblik på at ændre Kommissionens oprindelige forslag, og som denne medlemsstat har påberåbt sig, således præciseret og suppleret de typer af tjenester, der er omfattet af den omtvistede undtagelse. Det kan imidlertid ikke udledes af en sådan ændring af dens materielle anvendelsesområde, at der ved disse ændringer er gennemført en udvidelse af de enheder, der kan være omfattet af denne undtagelse.
For så vidt angår det i nærværende doms præmis 17 anførte argument vedrørende den lovgivningsproces, der førte til vedtagelsen af direktiv 2004/18, skal det bemærkes, at ændringerne i definitionen af den omtvistede undtagelse ikke blev foretaget for at lægge vægt på kriteriet om kontraktens genstand til skade for kriteriet om den ordregivende myndigheds identitet. EU-lovgivers indførelse af ordene »der er beregnet til udsendelse« i ordlyden af denne undtagelse var begrundet i behovet for at holde trit med den teknologiske udvikling, nemlig udbredelsen af udsendelse via internettet, hvilket bl.a. fremgår af sidste punktum i 25. betragtning til direktiv 2004/18.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at der er blevet henvist til tilføjelsen af ordene »der er beregnet til udsendelse« i artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 i Europa-Parlamentets indstilling ved andenbehandling om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige indkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter af 19. juni 2003 (A5-0242/2003 endelig). Dette dokument fremstiller på s. 24 og 25 følgende som »[b]egrundelse« for ændringsforslag 25: »Den fælles holdning udelukker allerede radio- og [TV]-selskabers indkøb, udvikling, produktion eller samproduktion af programmer og aftaler om sendetid fra direktivets anvendelsesområde af redaktionsmæssige og kreative årsager. Formålet med ændringsforslaget er at gøre det klart, at udelukkelsen også gælder radio- og [TV]-selskabernes internetindhold af samme redaktionsmæssige og kreative årsager.«
Der blev ligeledes henvist til denne tilføjelse i udtalelsen fra Kommissionen om Europa-Parlamentets ændringer til Rådets fælles holdning af 14. august 2003 (KOM/2003/503 endelig udg.). Det anføres i dette dokument på s. 4 vedrørende ændring 25, at den »i henhold til begrundelsen [ændrer] artikel 16, litra b), for at præcisere, at udelukkelsen også gælder radio- og TV-selskabernes internetaktiviteter«.
Det var derfor med føje, at Retten i den appellerede doms præmis 49 fastslog, at tilføjelsen af ordene »der er beregnet til udsendelse« i artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 ikke afspejler en hensigt om at udvide rækkevidden af den omtvistede udelukkelse til at omfatte kontrakter, som indgås af enhver ordregivende myndighed vedrørende programmateriale, der er beregnet til at blive udsendt af radio- og TV-selskaber.
Hvad for det tredje angår den række argumenter, som omhandler den formålsbestemte fortolkning af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, skal det bemærkes, at Den Tjekkiske Republiks argumentation, der er nævnt i nærværende doms præmis 24, af de grunde, der er anført i denne doms præmis 40-43, skal forkastes.
De af denne medlemsstat fremførte argumenter, som er nævnt i nærværende doms præmis 23, 25 og 26, kan heller ikke tiltrædes.
Det må nemlig konstateres, at Retten i den appellerede doms præmis 31 bemærkede, at artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 er til hinder for anvendelsen af reglerne om indgåelse af offentlige kontrakter om visse audiovisuelle tjenesteydelser på TV- og radiospredningsområdet med henblik på i overensstemmelse med 25. betragtning til dette direktiv at tage hensyn til forhold af en sådan kulturel og samfundsmæssig betydning, at det er uhensigtsmæssigt at lade direktivet finde anvendelse på dem. Selv om det er korrekt, således som Den Tjekkiske Republik har anført, at radio- og TV-selskaber ikke er nævnt i denne 25. betragtning, kan denne omstændighed imidlertid hverken be- eller afkræfte Rettens fortolkning.
Selv om omstændighederne i denne sag adskiller sig fra dem, der gav anledning til dom af 13. december 2007, Bayerischer Rundfunk m.fl. (
C-337/06
,
EU:C:2007:786
), bemærkede Retten dernæst med rette i den appellerede doms præmis 35-38, at det fremgår af den nævnte dom, navnlig af dennes præmis 62 og 64, at Domstolen præciserede, at denne undtagelse fra anvendelsen af direktivet vedrørende offentlige tjenesteydelseskontrakter, navnlig henset til denne 25. betragtning, alene omfatter offentlige aftaler, hvis formål er de ydelser, som berører radio- og TV-selskabernes egentlige funktion. Derimod er offentlige tjenesteydelsesaftaler, som ikke har nogen forbindelse med de aktiviteter, som er omfattet af udførelsen af de offentlige radio- og TV-selskabers egentlige public service-opgave, fuldt ud undergivet EU-reglerne.
Det skal bemærkes, at artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 skal fortolkes snævert, idet der er tale om en undtagelsesbestemmelse (jf. i denne retning dom af 6.12.2017, Compania Naţională de Administrare a Infrastructurii Rutiere,
C-408/16
,
EU:C:2017:940
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Den omtvistede undtagelse skal derfor fortolkes således, at den udelukkende vedrører kontrakter, der indgås af radio- og TV-selskaber i deres egenskab af ordregivende myndigheder med henblik på at udføre deres egen public service-opgave.
Det følger heraf, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 39 fastslog, at den omtvistede undtagelse kun omfatter ordregivende myndigheder, der er radio- og TV-selskaber, og i denne doms præmis 57 forkastede Den Tjekkiske Republiks argument om det modsatte.
Hvad for det fjerde og endelig angår den række argumenter, som Tjekkiske Republik har fremført, og som er nævnt i nærværende doms præmis 27, hvorved den har anfægtet Rettens systematiske fortolkning af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18, skal det fastslås, at denne argumentation ikke kan tiltrædes.
Indledningsvis fastslog Retten i den appellerede doms præmis 59 nemlig, uden at dette er blevet bestridt af Den Tjekkiske Republik, at de i denne artikel 16 fastsatte undtagelser kunne defineres i forhold til de pågældende kontrakters genstand, deres leverandør eller såvel deres genstand som de forhold, der kendetegner den ordregivende myndighed. Det er følgelig med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 61 fastslog, at det »ikke kan udelukkes, at flere kontrakter, der er opregnet i ét litra i dette direktivs artikel 16, skal defineres på forskellig vis navnlig med hensyn til deres genstand, ordregivende myndighed eller leverandør«. Det er derfor ifølge en systematisk fortolkning tænkeligt, at kontrakter vedrørende sendetid med henblik på anvendelsen af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18 kan indgås såvel af radio- og TV-selskaber som af andre ordregivende myndigheder, mens kontrakter vedrørende programmateriale i overensstemmelse med det med den omtvistede undtagelse forfulgte formål kun kan indgås af radio- og TV-selskaber.
Dernæst skal det bemærkes, som Kommissionen har anført, at Den Tjekkiske Republik ikke har fremført nogen kritik vedrørende den appellerede doms præmis 50 og 51, som vedrører en anden faktor, der skal tages hensyn til ved en systematisk fortolkning af artikel 16, litra b), direktiv 2004/18. Det fremgår heraf, at de tjenesteydelser, der er genstand for de i denne bestemmelse omhandlede kontrakter, ligeledes er omfattet af undtagelsen i fodnote 3 i bilag II B til dette direktiv, i den ved Kommissionens forordning (EF) nr. 213/2008 af 28. november 2007 (
EUT 2008, L 74, s. 1
) ændrede version, som vedrører »aftaler om radio- og fjernsynsforetagenders erhvervelse, udvikling, produktion eller koproduktion af programmer og aftaler om sendetid«. Den omtvistede undtagelse og undtagelsen i denne fodnote 3 skal af hensyn til den indre sammenhæng i direktiv 2004/18 anses for at have samme rækkevidde. Affattelsen af den nævnte fodnote 3 bekræfter, at selv om kontrakter vedrørende sendetid kan indgås af såvel radio- og TV-selskaber som af andre ordregivende myndigheder, er det med hensyn til kontrakter vedrørende programmateriale kun radio- og TV-selskaber, der er omfattet.
Da ingen af parterne har rejst tvivl om konstateringen i den sidste sætning i den appellerede doms præmis 73, hvorefter direktiv 2014/24 ikke fandt tidsmæssig anvendelse på de i tvisten omhandlede faktiske omstændigheder, således som Den Tjekkiske Republik selv fremhævede for Retten, skal det endelig fastslås, at argumenter vedrørende bestemmelserne i dette direktiv og den lovgivningsprocedure, der førte til direktivets vedtagelse, såsom dem, der er nævnt i nærværende doms præmis 18, ikke kan afkræfte Rettens fortolkning i det foreliggende tilfælde af artikel 16, litra b), i direktiv 2004/18.
Da alle de argumenter, der er fremført til støtte for det enkelte appelanbringende, er blevet forkastet, skal dette anbringende forkastes som ugrundet, og appellen skal forkastes.
Sagsomkostninger
Ifølge artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement, som i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Den Tjekkiske Republik pålægges at betale sagsomkostningerne, og da denne vedrørende sit enkelte anbringende har tabt sagen, bør Den Tjekkiske Republik pålægges at bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Den Tjekkiske Republik bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tjekkisk.