CELEX: 62021CJ0775
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Intelektuālais īpašums
Autortiesības un blakustiesības
Direktīva 2001/29/EK
3. panta 1. punkts
Izziņošana sabiedrībai
Jēdziens
Fona mūzikas atskaņošana
Direktīva 2006/115/EK
8. panta 2. punkts
Taisnīga atlīdzība
Tikai materiālo iespēju nodrošināšana
Skaļruņu sistēmas vilcienos un gaisa kuģos
Izziņošanas sabiedrībai prezumpcija

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (
OV 2001, L 167, 10. lpp.
) 3. pantu.
Šie lūgumi ir iesniegti divās tiesvedībās: pirmajā – lietā C‑775/21 starp
Blue Air Aviation SA
(turpmāk tekstā – “
Blue Air
”) un
UCMR – ADA Asociaţia pentru Drepturi de Autor a Compozitorilor
(turpmāk tekstā – “
UCMR – ADA
”) par
Blue Air
pienākumu samaksāt
UCMR – ADA
atlīdzību par fona muzikālo darbu atskaņošanu pasažieru lidmašīnās un otrajā – lietā C‑826/21 starp
Uniunea Producătorilor de Fonograme din România (UPFR)
un
Societatea Naţională de Transport Feroviar de Călători (SNTFC) “CFR Călători” SA
(turpmāk tekstā – “
CFR
”) par pienākumu samaksāt atlīdzību par tādu iekārtu nodrošināšanu vilcienos, kuras var tikt izmantotas muzikālo darbu izziņošanai sabiedrībai.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācija (
WIPO
) Ženēvā (Šveice) 1996. gada 20. decembrī pieņēma
WIPO
Līgumu par autortiesībām (turpmāk tekstā – “Līgums par autortiesībām”), kas apstiprināts ar Padomes Lēmumu 2000/278/EK (2000. gada 16. marts) par
WIPO
Līguma par autortiesībām un
WIPO
Līguma par izpildījumu un fonogrammām apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā (
OV 2000, L 89, 6. lpp.
) un attiecībā uz Eiropas Savienību stājās spēkā 2010. gada 14. martā (
OV 2010, L 32, 1. lpp.
).
Līguma par autortiesībām 8. pantā “Tiesības uz atklātu raidījumu” noteikts:
“Neskarot [Bernē 1886. gada 9. septembrī parakstītās konvencijas par literāro un mākslas darbu aizsardzību (1971. gada 24. jūlija Parīzes akts), redakcijā ar 1979. gada 28. septembra grozījumiem] 11. panta 1. punkta ii) apakšpunktu, 11.
bis
panta 1. punkta i) un ii) apakšpunktu, 11.
ter
panta 1. punkta ii) apakšpunktu, 14. panta 1. punkta ii) apakšpunktu un 14.
bis
panta 1. punktu, literāro un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut atklātu savu darbu raidījumu, izmantojot vadus vai bezvadu sistēmu, kā arī padarīt savus darbus pieejamus sabiedrībai tā, lai sabiedrības locekļi var tiem piekļūt pašu izvēlētā vietā un laikā.”
1996. gada 20. decembrī
WIPO
diplomātiskajā konferencē tika pieņemti kopīgi paziņojumi attiecībā uz Līgumu par autortiesībām.
Kopīgais paziņojums attiecībā uz Līguma par autortiesībām 8. pantu ir formulēts šādi:
“Tikai materiālo iespēju nodrošināšana, veicot atklātu raidījumu vai dodot iespēju to darīt, neatbilst raidījumam šā līguma vai [Bernē 1886. gada 9. septembrī parakstītās konvencijas par literāro un mākslas darbu aizsardzību (1971. gada 24. jūlija Parīzes akts), redakcijā ar 1979. gada 28. septembra grozījumiem] nozīmē. [..]”
Savienības tiesības
Direktīva 2001/29
Direktīvas 2001/29 1., 4., 6., 7., 9., 10., 23. un 27. apsvērumā noteikts:
“(1)
[LESD] paredz izveidot iekšējo tirgu un radīt sistēmu, kas nodrošina netraucētu konkurenci iekšējā tirgū. Dalībvalstu tiesību aktu saskaņošana autortiesību un blakustiesību jomā veicina minēto mērķu sasniegšanu.
[..]
(4)
Nodrošinot lielāku juridisko noteiktību un intelektuālā īpašuma labāku aizsardzību, autortiesību un blakustiesību saskaņots tiesiskais regulējums veicinās būtisku ieguldījumu jaunradē un jauninājumos, tostarp tīklu infrastruktūrā, kas savukārt veicinās Eiropas rūpniecības izaugsmi un konkurētspējas palielināšanos gan satura un informācijas tehnoloģijas jomā, gan arī daudzās ražošanas nozarēs un kultūrā vispār. Tas aizsargās nodarbinātību un veicinās jaunu darba vietu rašanos.
[..]
(6)
Ja neveic saskaņošanu Kopienas līmenī, attiecīgo valstu likumdošanas procesā, kas daudzās dalībvalstīs jau ir uzsākts, reaģējot uz tehnoloģiju jauninājumiem, var paredzēt ievērojami atšķirīgu aizsardzību un līdz ar to – ierobežojumus to pakalpojumu un produktu brīvai apritei, kuri ietver intelektuālo īpašumu vai kuru pamatā ir intelektuālais īpašums; tas novedīs pie iekšējā tirgus jaunas sašķeltības un tiesiskās neatbilstības. Minēto juridisko atšķirību un nenoteiktības ietekme palielināsies līdz ar informācijas sabiedrības tālāku attīstību, kur jau ir ievērojami pieaugusi intelektuālā īpašuma pārrobežu izmantošana. Šī attīstība paplašinās un tai vajadzētu paplašināties. Būtiskas juridiskās atšķirības un nenoteiktība aizsardzībā var kavēt to jauno produktu ražošanas un pakalpojumu sniegšanas paplašināšanu, uz kuriem attiecas autortiesības un blakustiesības.
(7)
Tāpēc arī ir jāpielāgo un jāpapildina autortiesību un blakustiesību aizsardzības tiesiskais regulējums Kopienā, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu iekšējā tirgus vienmērīgu darbību. Šajā sakarā būtu jāpielāgo tie attiecīgo valstu autortiesību un blakustiesību noteikumi, kas dalībvalstīs ievērojami atšķiras vai kas rada juridisku nenoteiktību, kavējot iekšējā tirgus vienmērīgu darbību un informācijas sabiedrības pienācīgu attīstību Eiropā, un būtu jāizvairās no attiecīgo valstu neatbilstīgas reakcijas uz tehnoloģiju attīstību, savukārt atšķirības, kas neatstāj negatīvu ietekmi uz iekšējā tirgus darbību, nevajadzētu novērst vai nepieļaut.
[..]
(9)
Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme intelektuālajā jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu, patērētāju, kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tāpēc intelektuālais īpašums ir atzīts par īpašuma neatņemamu sastāvdaļu.
(10)
Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par viņu darbu izmantošanu, bet producentiem tā jāsaņem, lai varētu finansēt šo darbību. Lai izgatavotu produktus, piemēram, skaņu ierakstus, filmas vai multimediju produktus, un sniegtu pakalpojumus, piemēram, pakalpojumus “pēc pieprasījuma”, vajadzīgi ievērojami ieguldījumi. Lai garantētu minētās atlīdzības pieejamību un nodrošinātu iespēju iegūt labu atdevi no ieguldījumiem, vajadzīga intelektuālā īpašuma tiesību pienācīga aizsardzība.
[..]
(23)
Šai direktīvai būtu jāturpina saskaņot autora tiesības uz izziņošanu. Šīs tiesības būtu jāsaprot plašā nozīmē – kā tādas, kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kura nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana. Šīm tiesībām būtu jāattiecas uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā. Šīm tiesībām nebūtu jāattiecas uz citām darbībām.
[..]
(27)
Tikai materiālo iespēju nodrošināšana, dodot iespēju veikt izziņošanu vai to veicot, pati neveido izziņošanu šīs direktīvas nozīmē.
[..]”
Šīs direktīvas 3. pantā “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
2.   Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt publiskošanu, izmantojot vai neizmantojot vadus, tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā:
a)
izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
b)
skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
c)
filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;
d)
raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.
3.   Direktīvas 1. un 2. punktā minētās tiesības neizbeidzas līdz ar šajā pantā minēto izziņošanu vai publiskošanu.”
Direktīva 2006/115/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/115/EK (2006. gada 12. decembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (
OV 2006, L 376, 28. lpp.
) 8. panta “Raidīšana un publiskošana” 2. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis paredz tiesības, kas nodrošina to, ka vienreizēju taisnīgu atlīdzību maksā lietotāji, ja komerciālos nolūkos publicētas fonogrammas vai šādu fonogrammu reprodukcijas izmanto raidīšanai bez vadiem vai publiskošanai, un lai nodrošinātu to, ka šo atlīdzību savā starpā sadala attiecīgie izpildītāji un fonogrammu producenti. Ja nav noslēgts nolīgums starp izpildītājiem un skaņu ierakstu producentiem, dalībvalstis var izstrādāt noteikumus par to, kā šo atlīdzību sadalīt viņu starpā.”
Rumānijas tiesības
Likums Nr. 8/1996
Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe
(Likums Nr. 8/1996 par autortiesībām un blakustiesībām, 1996. gada 26. marta
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 60) ir ticis vairākkārt grozīts, tostarp ar Likumu Nr. 285/2004 (2004. gada 30. jūnija
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 587) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 8/1996”). Atbilstošās šī likuma normas to pamatlietās piemērojamajā redakcijā ir izklāstītas šī sprieduma 11.–20. punktā.
Likuma Nr. 8/1996 13. pantā noteikts:
“Darba izmantošana rada autoram atsevišķas un ekskluzīvas mantiskas tiesības, kas viņam sniedz iespēju atļaut vai aizliegt:
[..]
f)
darba tiešu vai netiešu izziņošanu sabiedrībai jebkādā veidā, ieskaitot tā publiskošanu tā, lai sabiedrība tam varētu piekļūt no pašas izvēlētas vietas pašas izvēlētā laikā;
[..].”
Šā likuma 15. panta 1. punkta redakcija ir šāda:
“Par izziņošanu sabiedrībai tiek uzskatīta jebkāda darba izziņošana, ko veic tieši vai ar jebkādiem tehniskiem līdzekļiem sabiedrībai pieejamā vietā vai citā vietā, kurā sapulcējas tik liels cilvēku skaits, kas pārsniedz parastu ģimenes locekļu un tās paziņu loku, ieskaitot darba izpildīšanu uz skatuves, deklamēšanu vai darba tiešu publisku izpildīšanu jebkādā citā veidā, tēlotājmākslas, lietišķās mākslas, foto un arhitektūras mākslas darbu publisku izstādīšanu, kinematogrāfijas un citu audiovizuālo darbu publisku demonstrēšanu, tostarp digitālās mākslas darbu demonstrēšanu, izpildīšanu sabiedriskā vietā, izmantojot audio vai video ierakstus, kā arī darba izpildīšanu publiskā vietā ar jebkuriem apraides līdzekļiem. Tāpat par izziņošanu sabiedrībai tiek uzskatīta darbu izziņošana ar vadu vai bezvadu savienojumu, kas tiek īstenota, tos publiskojot tostarp internetā vai citos informācijas tīklos, lai jebkuram sabiedrības loceklim būtu pieeja darbam no jebkuras vietas un jebkurā individuāli izvēlētā brīdī.
[..]”
Atbilstoši minētā likuma 105. panta 1. punkta f) apakšpunktam:
“[..] skaņu ierakstu producentam ir ekskluzīvas mantiskas tiesības atļaut vai aizliegt:
[..]
f)
savu skaņu ierakstu apraidi un izziņošanu sabiedrībai, izņemot komerciālos nolūkos publicētus ierakstus, un šādā gadījumā viņam ir tiesības tikai uz taisnīgu atlīdzību.”
Šā paša likuma 106.
pantā paredzēts:
“1.   Izpildītājiem un fonogrammu producentiem ir tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību par komerciālos nolūkos publicētu fonogrammu tiešu vai netiešu izmantošanu vai par to reproducēšanu, izmantojot apraidi vai jebkādus citus publiskošanas līdzekļus.
2.   Šīs atlīdzības apmēru nosaka, izmantojot metodoloģiju atbilstoši 131., 131.
un 131.
pantā paredzētajai procedūrai.”
Likuma Nr. 8/1996 123. panta 1.–3. punktā noteikts:
“1.   Autortiesību un blakustiesību īpašnieki var īstenot tiem ar šo likumu atzītās tiesības personīgi vai, pamatojoties uz pilnvarojumu, ar kolektīvā pārvaldījuma organizāciju starpniecību saskaņā ar šajā likumā paredzētajiem nosacījumiem.
2.   Autortiesību kolektīvo pārvaldību var veikt tikai attiecībā uz darbiem, kas ir iepriekš darīti zināmi sabiedrībai, un blakustiesību kolektīvo pārvaldību – tikai attiecībā uz iepriekš fiksētu vai pārraidītu izpildījumu, kā arī fonogrammām vai videogrammām, kas ir iepriekš darītas zināmas sabiedrībai.
3.   Autortiesību vai blakustiesību īpašnieki tiem ar šo likumu atzītās mantiskās tiesības nevar nodot kolektīvā pārvaldījuma organizācijām.”
Šī likuma 123.
panta 1. punkta e) un f) apakšpunktā paredzēts:
“Kolektīvā pārvaldīšana ir obligāta šādu tiesību īstenošanai:
[..]
e)
tiesības izziņot muzikālos darbus sabiedrībai, izņemot kinematogrāfijas darbu publisku demonstrēšanu;
f)
izpildītājiem un fonogrammu producentiem atzītās tiesības uz taisnīgu atlīdzību par komerciālu fonogrammu vai to reprodukciju izziņošanu sabiedrībai un apraidi.”
Minētā likuma 130. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir formulēti šādi:
“Kolektīvā pārvaldījuma organizācijām ir pienākums:
a)
piešķirt neekskluzīvas atļaujas lietotājiem, kuri tās pieprasa pirms aizsargātā repertuāra izmantošanas par atlīdzību neekskluzīvas licences veidā rakstiskā formā;
b)
izstrādāt metodoloģiju savas darbības jomās, ieskaitot atbilstošas īpašumtiesības, par kurām ir jāvienojas ar lietotājiem, lai regulētu samaksu par šo tiesību izmantošanu gadījumā, kad darbu izmantošanas veids nepieļauj, ka tiesību īpašnieki varētu piešķirt individuālu atļauju.”
Šī paša likuma 131. panta 1. punktā paredzēts:
“Lai uzsāktu sarunu procesu, kolektīvā pārvaldījuma organizācijām saskaņā ar 130. panta 1. punkta a) apakšpunktu ir jāiesniedz [
Oficiul Român pentru Drepturile de Autor
(Rumānijas Autortiesību birojs)] lūgums kopā ar apspriešanai piedāvāto metodoloģiju.
[..]”
Likuma Nr. 8/1996 131.
panta 1.–3. punktā noteikts:
“1.   Par metodoloģiju vienojas kolektīvā pārvaldījuma organizācijas un 131. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētie pārstāvji [..].
2.   Kolektīvā pārvaldījuma organizācijas no vienas un tās pašas kategorijas lietotājiem var iekasēt fiksētu vai proporcionālu atlīdzību, kas kura aprēķināta, pamatojoties uz ienākumiem, ko lietotājs gūst no darbības, kuras ietvaros tiek izmantots repertuārs, piemēram: apraide, kabeļu retranslācija vai izziņošana sabiedrībai, ņemot vērā Eiropas praksi attiecībā uz sarunu rezultātiem starp lietotājiem un kolektīvā pārvaldījuma organizācijām. Attiecībā uz apraides darbību proporcionālā atlīdzība tiek noteikta diferencēti, tieši proporcionāli kolektīvi pārvaldītā repertuāra izmantošanas daļai šajā darbībā un, ja nav ienākumu, atkarībā no izmantošanas radītajiem izdevumiem.
3.   Šā panta 2. punktā minēto fiksēto vai proporcionālo atlīdzību var pieprasīt tikai tad, ja un ciktāl izmantošana attiecas uz darbiem, kuru autortiesības vai blakustiesības joprojām ir aizsargātas ar likumu.
[..]”
Šī likuma 131.
panta 2. punkts ir izteikts šādi:
“Pušu nolīgumu par metodoloģiju, par kuru ir panākta vienošanās, reģistrē protokolā, kurš tiek iesniegts Rumānijas Autortiesību birojā. [..] Šādi publicētā metodoloģija ir piemērojama visiem lietotājiem jomā, attiecībā uz ko ir tikusi panākta vienošanās par šo metodoloģiju, kā arī visiem to datu nesēju un ierīču importētājiem un ražotājiem, par kuriem saskaņā ar 107. pantu ir jāmaksā autortiesību nodeva par kopiju privātām vajadzībām.”
Civilprocesa kodekss
Civilprocesa kodeksa 249. pantā paredzēts:
“Personai, kas tiesā ir izvirzījusi kādu apgalvojumu, jāiesniedz attiecīgi pierādījumi par to, izņemot likumā tieši noteiktus gadījumus.”
Šī kodeksa 329. pants ir izteikts šādi:
“Tiesa var pamatot savu nolēmumu ar prezumpcijām, kuras tai jāvērtē, tikai tad, ja tām ir pietiekama ietekme un tās var radīt apgalvotā fakta varbūtību; tomēr tās ir pieļaujamas tikai gadījumos, kad likums kā pierādījumu pieļauj liecinieku liecības.”
Metodoloģija, kas attiecas uz atlīdzību, kura maksājama muzikālo darbu mantisko autortiesību īpašniekiem par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai kā fona mūziku
Metodologia privind remunerațiile cuvenite titularilor de drepturi patrimoniale de autor de opere muzicale pentru comunicarea publică a operelor muzicale în scop ambiental
(Metodoloģija, kas attiecas uz atlīdzību, kura maksājama muzikālo darbu mantisko autortiesību īpašniekiem par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai kā fona mūziku, 2011. gada 7. oktobra
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 710), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Rumānijas Autortiesību biroja 2012. gada 8. novembra Lēmumu Nr. 198/2012 (2012. gada 20. novembra
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 780), ir paredzēts:
“1. Muzikālo darbu lietotājiem ir pienākums pirms jebkādas muzikālo darbu izmantošanas par fona mūziku saņemt no
UCMR – ADA
neekskluzīvu atļauju – licenci muzikālo darbu izmantošanai un samaksāt atlīdzību atbilstoši šajā metodoloģijā ietvertajai likmju skalai, neatkarīgi no faktiskā izmantošanas ilguma.
2. Šajā metodoloģijā piemēro šādas definīcijas:
a)
muzikālo darbu izziņošana sabiedrībai fona mūzikas veidā – viena vai vairāku muzikālo darbu izziņošana publiski pieejamā vietā vai jebkurā vietā, kur vienlaikus vai secīgi pulcējas vai piekļūst vairākas personas, kuras neietilpst ģimenes locekļu un paziņu lokā, neatkarīgi no izziņošanas veikšanas metodes un izmantotajiem tehniskajiem līdzekļiem, lai radītu fonu jebkuras citas darbības norisei, kurā nav obligāti jāizmanto muzikālie darbi;
b)
fona muzikālo darbu lietotājs – jebkura pilnvarota juridiska vai fiziska persona, kam pieder vai kas jebkādā statusā (īpašumā, apsaimniekošanā, koncesijā, nomā, apakšnomā, patapinājumā u.c.) lieto slēgtas vai atvērtas telpas, kurās uzstādītas vai tiek turētas ierīces un jebkādi citi tehniskie vai elektroniskie līdzekļi, piemēram: televizori, radio uztvērēji, kasešu atskaņotāji, stereo sistēmas, datoru aprīkojums, kompaktdisku atskaņotāji, skaņas pastiprinātāji un jebkura cita iekārta, kas ļauj uztvert, atskaņot vai izplatīt skaņas vai attēlus kopā ar skaņu.
[..]
6. Par laikposmu, kurā lietotājam nebija
UCMR – ADA
izdotas neekskluzīvas atļaujas jeb licences, tam ir pienākums samaksāt
UCMR – ADA
summu, kas ir vienāda ar trīskāršu atlīdzību, kura likumīgi pienāktos, ja lietotājam būtu bijusi neekskluzīva atļauja jeb licence.
7. Kolektīvā pārvaldījuma organizācijas ar savu pilnvaroto pārstāvju starpniecību var uzraudzīt muzikālo darbu izmantošanu fona mūzikas veidā un to piekļuve tiek brīvi garantēta jebkurā vietā, kur tiek izmantota fona mūzika. Telpās, kurās tiek izmantoti muzikālie darbi, kolektīvā pārvaldījuma organizāciju pārstāvji drīkst izmantot pārnēsājamas audio un/vai video ierakstīšanas ierīces, un šādi veiktie ieraksti ir pilnīgs pierādījums muzikālo darbu izmantošanai fona mūzikas veidā.”
Šīs metodoloģijas pielikumā ir ietverta to atlīdzību skala, kas maksājamas par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai fona mūzikas veidā un kas tiek noteiktas individuāli atkarībā no komerctelpas vai transportlīdzekļa, kuros šī izziņošana notiek. Šīs skalas 11. punktā pasažieru gaisa pārvadājumu gadījumā ir paredzēta fiksēta atlīdzība 200 Rumānijas leju (RON) apmērā mēnesī par katru gaisa kuģi.
Komerciālos nolūkos publicētu fonogrammu vai to reprodukciju izziņošanas sabiedrībai metodoloģija un izpildītājmākslinieku vai izpildītāju un fonogrammu producentu mantisko tiesību skala
Metodologia privind comunicarea publică a fonogramelor publicate în scop comercial sau a reproducerilor acestora și tabelele cuprinzând drepturile patrimoniale ale artiștilor interpreți ori executanți și producătorilor de fonograme
(Komerciālos nolūkos publicētu fonogrammu vai to reprodukciju izziņošanas sabiedrībai metodoloģija un izpildītājmākslinieku vai izpildītāju un fonogrammu producentu mantisko tiesību skala, 2006. gada 8. decembra
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 982), kas grozīta ar Rumānijas Autortiesību biroja 2013. gada 29. novembra Lēmumu Nr. 189/2013 (2013. gada 16. decembra
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 788), ir noteikts:
“1. Komerciālos nolūkos publicētu fonogrammu vai to reprodukciju izziņošana sabiedrībai nozīmē to publiskošanu publiskās vietās (slēgtās vai atvērtās) neatkarīgi no publiskošanas veida, izmantojot mehāniskus, elektroakustiskus vai digitālus līdzekļus (skaņas pastiprinātāji, skaņas vai audiovizuālo ierakstu ierīces, radio vai televīzijas uztvērējus, datortehniku u.c.).
[..]
3. Šajā metodoloģijā fonogrammu lietotājs ir jebkura pilnvarota fiziska vai juridiska persona, kas izziņo sabiedrībai komerciālos nolūkos publicētas fonogrammas vai to reprodukcijas telpās, kuras atrodas turējumā jebkurā statusā (īpašumā, pārvaldībā, nomā, apakšnomā, patapinājumā utt.).
[..]
5. Lietotājam ir pienākums saņemt neekskluzīvu atļauju jeb licenci, ko izsniegušas fonogrammu producentu [..] kolektīvās pārvaldības organizācijas, komerciālos nolūkos publicētu fonogrammu izziņošanai sabiedrībai [..] par atlīdzību, kura atbilst turpmāk minētajām likmju skalām, neatkarīgi no izziņošanas sabiedrībai faktiskā ilguma.”
Šīs metodoloģijas pielikumā ir ietvertas divas skalas, pirmajā no kurām ir paredzēta atlīdzība, kas maksājama par darbībām, kuras tiek veiktas kā fona mūzikas atskaņošana, un kas tiek individuāli noteikta atkarībā no to komerctelpu vai transportlīdzekļu veida, kuros šīs darbības tiek veiktas. Šīs pirmās skalas E.3. punkta 1. apakšpunktā dzelzceļa pasažieru pārvadājumu gadījumā ir paredzēta ikmēneša atlīdzība 30 RON apmērā par vilciena vagonu, kurā pieejama skaļruņu sistēma.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Lieta C‑775/21
UCMR – ADA
ir autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija mūzikas jomā.
Šī organizācija 2018. gada 2. martā cēla prasību
Tribunalul București
(Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) pret gaisa pārvadājumu sabiedrību
Blue Air
un lūdza samaksāt vēl neizmaksāto atlīdzību un soda naudu par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrības
Blue Air
ekspluatētajās lidmašīnās bez attiecīgas licences saņemšanas.
Blue Air
minētajā tiesā norādīja, ka tā ekspluatē 28 lidmašīnas un ka, lai gan 22 no šīm 28 lidmašīnām ir aprīkotas ar muzikālo darbu pārraidīšanai nepieciešamo aprīkojumu, tā pēc nepieciešamās licences saņemšanas 14 no šīm lidmašīnām ir izziņojusi sabiedrībai tikai vienu muzikālo darbu fona mūzikas veidā.
Pēc šiem precizējumiem
UCMR – ADA
paplašināja maksājumu pieprasījumus, uzskatīdama, ka skaļruņu sistēmu esamība aptuveni 22 lidmašīnās pamato secinājumu, ka aizsargāti darbi ir tikuši izziņoti sabiedrībai visās
Blue Air
flotes lidmašīnās.
Ar 2019. gada 8. aprīļa spriedumu
UCMR – ADA
prasība tika apmierināta. Būtībā
Tribunalul București
(Bukarestes apgabaltiesa), pamatojoties uz 2006. gada 7. decembra spriedumu SGAE (
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
) un 2012. gada 15. marta spriedumu Phonographic Performance (Ireland) (
C‑162/10
,
EU:C:2012:141
), uzskatīja – tas, ka
Blue Air
ir aprīkojusi tās ekspluatētos transportlīdzekļus ar ierīcēm, kuras ļauj izziņot sabiedrībai muzikālos darbus kā fona mūziku, radīja vienkāršu prezumpciju par šo darbu izmantošanu, un tas liek atzīt, ka visās lidmašīnās, kas aprīkotas ar skaļruņu sistēmu, šī ierīce tiek izmantota attiecīgā muzikālā darba izziņošanai sabiedrībai, tāpēc citi pierādījumi šajā ziņā nav jāsniedz.
Blue Air
par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību
Curtea de Apel Bucureşti
(Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija), kas ir iesniedzējtiesa, it īpaši norādot, ka tā nav publiskojusi fona mūziku tās ekspluatētajās lidmašīnās, kurām nav saņemta licence, un ka iekārtu esamība vien nav pielīdzināma muzikālo darbu izziņošanai sabiedrībai. Tā piebilda, ka, atskaņojot fona mūziku, tai nav bijis peļņas gūšanas mērķa. Visbeidzot tā norādīja, ka skaļruņu sistēmu esamība lidmašīnās ir nepieciešama drošības apsvērumu dēļ, lai nodrošinātu saziņu starp lidmašīnas apkalpes locekļiem, kā arī saziņu starp apkalpes locekļiem un pasažieriem.
Iesniedzējtiesa uzsver, ka nav skaidrs, vai, ņemot vērā peļņas gūšanas mērķa neesamību, muzikāla darba publiskošana fona mūzikas veidā ir uzskatāma par izziņošanu sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē. Turklāt gadījumā, ja atbilde uz šo jautājumu būtu apstiprinoša, šī tiesa jautā par šajā ziņā prasīto pierādījumu apjomu. Tā norāda, ka saskaņā ar dažu valsts tiesu judikatūru gadījumā, ja iestāde, kas veic konkrētu saimniecisku darbību, ir norādīta šī sprieduma 23. punktā minētajā metodoloģijā, pastāv vienkārša prezumpcija, ka attiecīgajā vietā sabiedrībai tiek izziņoti ar autortiesībām aizsargāti darbi. Šāda prezumpcija tostarp esot pamatota ar to, ka autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijas nevar sistemātiski pārbaudīt visas vietas, kurās varētu notikt intelektuālās jaunrades darbu izmantošanas darbības.
Šādos apstākļos
Curtea de Apel Bucureşti
(Bukarestes apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2001/29/EK] 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muzikālā darba vai muzikālā darba fragmenta atskaņošana komerciālā lidmašīnā, kurā atrodas pasažieri, pacelšanās vai nolaišanās laikā, vai jebkurā brīdī lidojuma laikā, izmantojot lidmašīnas vispārējo skaļruņu sistēmu, ir uzskatāma par izziņošanu sabiedrībai minētās tiesību normas izpratnē, ņemot vērā it īpaši (bet ne tikai) izziņošanas peļņas gūšanas nolūka kritēriju?
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
2)
Vai gaisa satiksmes drošības noteikumos prasītās skaļruņu sistēmas esamība lidmašīnā ir pietiekams pamats atspēkojamai prezumpcijai par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai šajā lidmašīnā?
Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša:
3)
Vai gaisa satiksmes drošības noteikumos prasītās skaļruņu sistēmas, kā arī programmatūras, kas ļauj, izmantojot minēto sistēmu, izziņot fonogrammas (kuras satur aizsargātus muzikālos darbus), esamība lidmašīnā ir pietiekams pamats atspēkojamai prezumpcijai par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai šajā lidmašīnā?”
Lieta C‑826/21
UPFR
ir fonogrammu producentu blakustiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija.
Šī organizācija 2013. gada 2. decembrī cēla prasību pret
CFR
, dzelzceļa pārvadājumu sabiedrību, lūdzot samaksāt vēl neizmaksāto atlīdzību un soda naudu par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai tās ekspluatētajos pasažieru vagonos. Šajā kontekstā tā apgalvoja, ka atbilstoši piemērojamajam dzelzceļa tiesiskajam regulējumam daļai no
CFR
ekspluatētajiem vilcieniem ir jābūt aprīkotiem ar skaļruņu sistēmām, un norādīja, ka šādu sistēmu esamība ir pielīdzināma darbu izziņošanai sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.
Šo prasību
Tribunalul București
(Bukarestes apgabaltiesa) noraidīja, atzīdama, ka, lai gan tas vien, ka ir tikusi uzstādīta skaļruņu sistēma, kas tehniski ļauj sabiedrībai piekļūt skaņu ierakstiem, ir uzskatāms par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai, nav pierādīts, ka ekspluatācijā esošie vilcieni ir bijuši aprīkoti ar šādu sistēmu.
UPFR
par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību
Curtea de Appel Bucureşti
(Bukarestes apelācijas tiesa), kas ir iesniedzējtiesa.
Tā norāda, ka valsts judikatūrā vairākuma viedoklis, tostarp pamatojoties uz 2006. gada 7. decembra spriedumu SGAE (
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
), ir tāds, ka skaļruņu sistēmu esamība dzelzceļa vagonā ir pielīdzināma muzikālu darbu izziņošanai sabiedrībai. Šai tiesai tomēr ir šaubas šajā ziņā.
Šādos apstākļos
Curtea de Apel Bucureşti
(Bukarestes apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai dzelzceļa pārvadātājs, kas izmanto vilcienu pasažieru vagonus, kuri ir aprīkoti ar skaļruņu sistēmām, kas paredzētas informācijas paziņošanai pasažieriem, tādā veidā veic izziņošanu sabiedrībai [Direktīvas 2001/29/EK] 3. panta izpratnē?
2)
Vai [Direktīvas 2001/29/EK] 3. pants pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēta vienkārša izziņošanas sabiedrībai prezumpcija, kas pamatojas uz skaļruņu sistēmu esamību, ja minēto sistēmu esamība ir noteikta citos tiesību aktos, kuri regulē pārvadātāja darbību?”
Tiesvedība Tiesā
Ar 2022. gada 1. marta lēmumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 54. pantu lietas C‑775/21 un C‑826/21 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu lietā C‑775/21
Uzdodama šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muzikāla darba atskaņošana pasažieru transportlīdzeklī fona mūzikas veidā ir uzskatāma par izziņošanu sabiedrībai šīs tiesību normas izpratnē.
Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
Kā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, saskaņā ar šo tiesību normu autoriem ir piešķirtas preventīva rakstura tiesības, kuras tiem ļauj nodrošināties pret iespējamiem viņu darbu izmantotājiem un izziņošanu sabiedrībai, ko šie izmantotāji varētu būt iecerējuši veikt, lai to aizliegtu (spriedums, 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando,
C‑682/18 un C‑683/18
,
EU:C:2021:503
,
62.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tā kā Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā jēdziens “izziņošana sabiedrībai” nav precizēts, tā nozīme un tvērums ir nosakāmi, ņemot vērā šīs direktīvas mērķus un kontekstu, kādā iekļaujas interpretējamā tiesību norma (spriedums, 2018. gada 7. augusts, Renckhoff,
C‑161/17
,
EU:C:2018:634
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa šajā ziņā ir atgādinājusi, ka šis jēdziens, kā uzsvērts Direktīvas 2001/29 23. apsvērumā, ir jāsaprot plašā nozīmē – kā tāds, kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kura nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana, un tādējādi uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā. No šīs direktīvas 4., 9. un 10. apsvēruma izriet, ka tās galvenais mērķis ir ieviest augstu autoru aizsardzības līmeni, kas tiem ļautu saņemt atbilstīgu atlīdzību par to darbu izmantošanu, tostarp izziņošanas sabiedrībai gadījumā (spriedums, 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando,
C‑682/18 un C‑683/18
,
EU:C:2021:503
,
63.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā, kā Tiesa jau ir atkārtoti nospriedusi, jēdziens “izziņošana sabiedrībai” šī 3. panta 1. punkta izpratnē apvieno divus kumulatīvus elementus, proti, darba izziņošanas darbību un tā izziņošanu sabiedrībai, un prasa individualizētu vērtējumu (spriedumi, 2020. gada 2. aprīlis, Stim un SAMI,
C‑753/18
,
EU:C:2020:268
,
30.
punkts, un 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando,
C‑682/18 un C‑683/18
,
EU:C:2021:503
,
66.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šādā vērtējumā jāņem vērā vairāki papildkritēriji, kas nav autonomi, bet ir savstarpēji saistīti. Tā kā šie kritēriji dažādās konkrētās situācijās var būt ar ļoti mainīgu intensitāti, tie ir jāpiemēro gan individuāli, gan savstarpējā mijiedarbībā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 14. jūnijs, Stichting Brein,
C‑610/15
,
EU:C:2017:456
,
25.
punkts, un 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando,
C‑682/18 un C‑683/18
,
EU:C:2021:503
,
67.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Starp šiem kritērijiem Tiesa, pirmkārt, ir uzsvērusi būtisko lomu, kāda ir lietotājam, un tā iesaistīšanās apzināto raksturu. Proti, lietotājs veic izziņošanu, ja, pilnībā apzinoties savas rīcības sekas, viņš iesaistās, lai saviem klientiem dotu piekļuvi aizsargātam darbam, it īpaši tad, ja bez šādas iesaistīšanās tā klienti principā nevarētu klausīties atskaņoto darbu (spriedums, 2017. gada 14. jūnijs, Stichting Brein,
C‑610/15
,
EU:C:2017:456
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka nozīme ir arī izziņošanas sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē peļņas gūšanas raksturam (spriedums, 2016. gada 8. septembris, GS Media,
C‑160/15
,
EU:C:2016:644
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka šāds raksturs nav obligāti uzskatāms par būtisku nosacījumu, kas noteiktu pašu izziņošanas sabiedrībai esamību (spriedumi, 2013. gada 7. marts, ITV Broadcasting u.c.,
C‑607/11
,
EU:C:2013:147
,
42.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2016. gada 31. maijs, Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
,
49.
punkts).
Otrkārt, lai uz aizsargātajiem darbiem varētu attiecināt jēdzienu “izziņošana sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, tiem ir jābūt arī faktiski izziņotiem sabiedrībai (spriedums, 2020. gada 28. oktobris, BY (Pierādījumi fotoattēlu veidā),
C‑637/19
,
EU:C:2020:863
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka jēdziens “sabiedrība” nozīmē nenoteiktu potenciālo adresātu skaitu un turklāt paredz diezgan lielu personu skaitu (spriedums, 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando,
C‑682/18 un C‑683/18
,
EU:C:2021:503
,
69.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, pirmām kārtām, kā izriet no šī sprieduma 49. punktā minētās judikatūras, ir jākonstatē, ka pasažieru pārvadāšanai paredzēta transportlīdzekļa operatora veikta muzikāla darba atskaņošana šajā transportlīdzeklī fona mūzikas veidā ir uzskatāma par izziņošanu Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, jo, šādi rīkodamies, šis transportlīdzekļa operators, kas pilnībā apzinās savas rīcības sekas, iesaistās, lai saviem klientiem dotu piekļuvi aizsargātam darbam, it īpaši tad, ja bez šādas iesaistīšanās šie klienti principā nevarētu klausīties atskaņoto darbu.
Otrām kārtām, šāds muzikāls darbs tiek faktiski izziņots sabiedrībai šī sprieduma 51. punktā minētās judikatūras izpratnē. Lai gan, kā nospriedusi Tiesa, ir taisnība, ka jēdziens “sabiedrība” ietver noteiktu
de minimis
slieksni, kas no šī jēdziena izslēdz pārāk nelielu vai pat nenozīmīgu attiecīgo personu skaitu, Tiesa ir arī uzsvērusi, ka, nosakot šo skaitu, tostarp ir jāņem vērā ne vien to personu skaits, kam vienlaikus var būt piekļuve vienam un tam pašam darbam, bet arī tas, cik daudzām no šīm personām var būt secīga piekļuve darbam (šajā nozīmē skat. spriedumus,2016. gada 31. maijs, Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
,
43.
un
44.
punkts, kā arī 2019. gada 19. decembris, Nederlands Uitgeversverbond un Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
,
68.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Kā norādījusi iesniedzējtiesa, šajā gadījumā nav strīda par to, ka pamatlietā aplūkotais darbs
Blue Air
veikto lidojumu laikā faktiski tika atskaņots pusē no šīs aviosabiedrības ekspluatētajām lidmašīnām, līdz ar to attiecīgo auditoriju veido visas pasažieru grupas, kuras vienlaicīgi vai secīgi ir veikušas šos lidojumus, un šādu attiecīgo personu skaitu nevar uzskatīt par pārāk nelielu vai pat nenozīmīgu šī sprieduma 54. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesas minētajam apstāklim, ka šādas izziņošanas peļņas gūšanas raksturs ir ļoti apšaubāms, ja runa ir par muzikālo darbu izvilkumu atskaņošanu visiem lidmašīnas pasažieriem izlidošanas, nolaišanās vai jebkurā citā lidojuma brīdī, nav izšķirošas nozīmes. Proti, šāds peļņas gūšanas raksturs nav obligāts nosacījums, lai konstatētu izziņošanas sabiedrībai esamību Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, jo Tiesa ir nospriedusi, ka šāds raksturs ne vienmēr ir obligāts nosacījums, lai atzītu, ka ir notikusi izziņošana sabiedrībai, kā tas izriet no šī sprieduma 50. punktā minētās judikatūras.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu lietā C‑775/21 ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muzikāla darba atskaņošana pasažieru transportlīdzeklī fona mūzikas veidā ir uzskatāma par izziņošanu sabiedrībai šīs tiesību normas izpratnē.
Par otro un trešo jautājumu lietā C‑775/21, kā arī pirmo jautājumu lietā C‑826/21
Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Apstāklis, ka valsts tiesa prejudiciālo jautājumu ir izteikusi, formāli atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā ir uz tiem atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma ir jānošķir tie Savienības tiesību elementi, kuriem, ņemot vērā lietas priekšmetu, ir nepieciešama interpretācija (spriedums, 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks,
C‑267/20
,
EU:C:2022:494
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, ņemot vērā visu iesniedzējtiesas lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu norādīto informāciju, lai varētu sniegt šai tiesai derīgu atbildi, ir nepieciešams pārformulēt prejudiciālos jautājumus.
Prasību lietā C‑826/21 fonogrammu producentu blakustiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija ir cēlusi it īpaši tāpēc, lai panāktu, ka
CFR
samaksā taisnīgu atlīdzību par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai tās ekspluatētajos pasažieru vagonos. Līdz ar to un ņemot vērā, ka šai lietai ir piemērojams šī sprieduma 10. punktā minētais Likuma Nr. 8/1996 105. panta 1. punkta f) apakšpunkts, kurā paredzētas skaņu ierakstu producenta mantiskās tiesības atļaut pārraidīt un izziņot sabiedrībai savus skaņu ierakstus, Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta interpretācijai arī ir nozīme minētās lietas atrisināšanā.
Šādos apstākļos jāsecina, ka ar minētajiem jautājumiem, kuri ir izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts un Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka skaļruņu sistēmas un attiecīgā gadījumā programmatūras, kas ļauj atskaņot fona mūziku, uzstādīšana transportlīdzeklī ir uzskatāma par izziņošanu sabiedrībai šo tiesību normu izpratnē.
Jāatgādina – interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tiesiskā regulējuma, kurā tā ietilpst, mērķi un konteksts. It īpaši Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē kā norādīts atbilstošajās
WIPO
līguma normās, jo Direktīvas 2001/29 mērķis ir īstenot atsevišķus pienākumus, kas Savienībai ir noteikti atbilstoši minētajai konvencijai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 17. aprīlis, Peek & Cloppenburg,
C‑456/06
,
EU:C:2008:232
,
33.
punkts, kā arī 2012. gada 21. jūnijs, Donner,
C‑5/11
,
EU:C:2012:370
,
23.
punkts).
Pirmām kārtām, saistībā ar attiecīgo tiesību normu formulējumu šī sprieduma 43. punktā ir minēts, ka no Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, lai autoriem būtu ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu sabiedrībai, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem varētu piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu dalībvalstu tiesiskajā regulējumā ir jānodrošina, pirmkārt, ka lietotāji maksā vienreizēju taisnīgu atlīdzību, ja komerciālos nolūkos publicētas fonogrammas vai šādu fonogrammu reprodukcijas izmanto raidīšanai bez vadiem vai publiskošanai, un, otrkārt, ka šo atlīdzību savā starpā sadala attiecīgie izpildītāji un fonogrammu producenti.
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai, tā kā Savienības likumdevējs nav paudis atšķirīgu gribu, abās iepriekš minētajās tiesību normās izmantotais jēdziens “izziņošana sabiedrībai (publiskošana)” ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir viena un tā pati nozīme (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 8. septembris, GS Media,
C‑160/15
,
EU:C:2016:644
,
33.
punkts, un 2021. gada 17. jūnijs, M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
,
41.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Otrām kārtām, runājot par šo tiesību normu mērķi, no šī sprieduma 46. punktā minētās judikatūras izriet, ka iepriekš minētais jēdziens, nenoliedzami, ir jāsaprot plašā nozīmē – kā tāds, kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kuras nav bijis klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana, un tādējādi uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā, jo Direktīvas 2001/29 galvenais mērķis ir ieviest augstu autoru aizsardzības līmeni.
Pēc šī precizējuma, trešām kārtām, attiecībā uz kontekstu, kurā iekļaujas attiecīgās tiesību normas, ir jānorāda, ka no Direktīvas 2001/29 27. apsvēruma, kurā būtībā ir pārņemts kopīgais paziņojums attiecībā uz Līguma par autortiesībām 8. pantu, kā Tiesa norādījusi 2021. gada 22. jūnija spriedumā YouTube un Cyando (
C‑682/18 un C‑683/18
,
EU:C:2021:503
,
79.
punkts), izriet, ka “tikai materiālo iespēju nodrošināšana, dodot iespēju veikt izziņošanu vai to veicot, pati neveido izziņošanu šīs direktīvas nozīmē”.
Šajā ziņā, ja vienīgi tas, ka skaļruņu sistēmas un attiecīgā gadījumā programmatūras izmantošanas nepieciešamība, lai sabiedrība varētu faktiski baudīt darbu, automātiski nozīmētu, ka šīs iekārtas operatora iesaistīšanās ir kvalificējama kā “izziņošana”, par šādu darbību būtu uzskatāma jebkura“materiālo iespēju nodrošināšana, dodot iespēju veikt izziņošanu vai to veicot”, tostarp tad, ja šāda aprīkojuma esamība ir prasīta pārvadātāja darbību regulējošajos valsts tiesību aktos, un tas Direktīvas 2001/29 27. apsvērumā tomēr ir skaidri izslēgts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando,
C‑682/18 un C‑683/18
,
EU:C:2021:503
,
79.
punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, jāatzīst – tas, ka transportlīdzeklis ir aprīkots ar skaļruņu sistēmu un attiecīgā gadījumā ar programmatūru, kas ļauj atskaņot fona mūziku, nav uzskatāms par izziņošanu Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta un Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē, jo runa ir tikai par fizisku iekārtu nodrošināšanu, dodot iespēju veikt izziņošanu vai to veicot.
Nenoliedzami, Tiesa ir nospriedusi, ka kafejnīcas, restorāna, viesnīcas vai SPA pakalpojumu sniegšanas iestādes īpašnieki veic izziņošanu brīdī, kad viņi saviem klientiem apzināti pārraida aizsargātos darbus, ar nodomu izplatot signālu ar televīzijas vai radio uztvērēju starpniecību, ko tie ir uzstādījuši savā iestādē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 7. decembris, SGAE,
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
,
47.
punkts; 2011. gada 4. oktobris, Football Association Premier League u.c.,
C‑403/08 un C‑429/08
,
EU:C:2011:631
,
196.
punkts, kā arī 2014. gada 27. februāris, OSA,
C‑351/12
,
EU:C:2014:110
,
26.
punkts). Tāpat izziņošanu veic arī rehabilitācijas centra uzturētājs, kurš apzināti pārraida saviem klientiem aizsargātus darbus, izmantojot vairākās šī centra vietās uzstādītus televizorus (spriedums, 2016. gada 31. maijs, Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
,
55.
un
56.
punkts).
Tomēr tikai skaļruņu sistēmas uzstādīšana transportlīdzeklī vien nevar tikt pielīdzināta darbībām, ar kurām pakalpojumu sniedzēji apzināti pārraida saviem klientiem aizsargātus darbus, izplatot signālu ar tādu uztvērēju palīdzību, ko tie ir uzstādījuši savā iestādē un kas ļauj piekļūt šādiem darbiem.
Tā kā skaļruņu sistēmas un attiecīgā gadījumā programmatūras, kas ļauj atskaņot fona mūziku, uzstādīšana transportlīdzeklī nav uzskatāma par “izziņošanu”, nav jānoskaidro, vai ir notikusi iespējama izziņošana sabiedrībai judikatūras izpratnē.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu lietā C‑775/21 un pirmo jautājumu lietā C‑826/21 ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts un Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka skaļruņu sistēmas un attiecīgā gadījumā programmatūras, kas ļauj atskaņot fona mūziku, uzstādīšana transportlīdzeklī nav uzskatāma par izziņošanu sabiedrībai šo tiesību normu izpratnē.
Par otro jautājumu lietā C‑826/21
Ņemot vērā šī sprieduma 60. punktā izklāstītos apsvērumus, lai sniegtu iesniedzējtiesai derīgu atbildi, ir jāsecina, ka ar minēto jautājumu šī tiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kā to ir interpretējušas valsts tiesas, kurā paredzēta tāda vienkārša prezumpcija par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai, kas balstīta uz skaļruņu sistēmu esamību transportlīdzekļos.
Vispirms jānorāda, ka Rumānijas valdība rakstveida apsvērumos ir apstrīdējusi premisu, uz kuru balstās iesniedzējtiesa un atbilstoši kurai valsts tiesiskajā regulējumā esot paredzēta tāda vienkārša prezumpcija par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai, kas balstīta uz skaļruņu sistēmas esamību transportlīdzekļos.
Tomēr jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai LESD 267. pantā paredzētajā procedūrā Tiesas funkcijas un iesniedzējtiesas funkcijas ir skaidri nošķirtas un tikai iesniedzējtiesa var interpretēt valsts tiesību aktus (spriedums, 2022. gada 17. marts, Daimler,
C‑232/20
,
EU:C:2022:196
,
91.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Tiesai saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav jālemj par valsts tiesību normu interpretāciju. Proti, Tiesai atbilstoši kompetences sadalījumam starp Savienības tiesām un valsts tiesām ir jāņem vērā prejudiciālo jautājumu faktiskais un tiesiskais konteksts, kāds noteikts iesniedzējtiesas nolēmumā (spriedums, 2022. gada 17. marts, Daimler,
C‑232/20
,
EU:C:2022:196
,
92.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā tostarp no Direktīvas 2001/29 1., 6. un 7. apsvēruma izriet, ka tās mērķi citastarp ir samazināt juridiskās atšķirības un nenoteiktību, kas skar autortiesību aizsardzību, jo šī nenoteiktība var kavēt iekšējā tirgus vienmērīgu darbību un informācijas sabiedrības pienācīgu attīstību Eiropā, kā arī izvairīties no dalībvalstu neatbilstīgas reakcijas uz tehnoloģiju attīstību. Turklāt šajos apsvērumos ir noteikts – ja netiktu veikta saskaņošana Savienības līmenī, varētu rasties ievērojamas atšķirības aizsardzības ziņā, izraisot iekšējā tirgus sašķeltību un tiesisko neatbilstību. Tāpat atbilstoši šiem apsvērumiem būtiskas juridiskās atšķirības un nenoteiktība aizsardzībā var kavēt to jauno produktu ražošanas un pakalpojumu sniegšanas paplašināšanu, uz kuriem attiecas autortiesības un blakustiesības.
Kā Tiesa jau ir nospriedusi – atzīšana, ka dalībvalsts var paredzēt plašāku autortiesību īpašnieku aizsardzību, pieļaujot, ka izziņošana sabiedrībai ietver darbības, kas nav paredzētas Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā, izraisītu juridiskas atšķirības un tādējādi trešajām personām radītu juridisko nedrošību (spriedums, 2014. gada 13. februāris, Svensson u.c.,
C‑466/12
,
EU:C:2014:76
,
34.
punkts).
No tā izriet, ka Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts var paredzēt plašāku autortiesību īpašnieku aizsardzību, nosakot, ka izziņošanas sabiedrībai jēdziens ietver darbības, kas pārsniedz minētajā tiesību normā paredzēto (spriedums, 2014. gada 13. februāris, Svensson u.c.,
C‑466/12
,
EU:C:2014:76
,
41.
punkts).
Ņemot vērā šī sprieduma 65. punktā minēto judikatūru, šāda interpretācija pēc analoģijas ir piemērojama arī jēdzienam “izziņošana sabiedrībai” Direktīvas 2006/115 izpratnē.
Šajā gadījumā no atbildes uz pirmo jautājumu lietā C‑826/21 izriet, ka Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka skaļruņu sistēmas un attiecīgā gadījumā programmatūras, kas ļauj atskaņot fona mūziku pasažieriem, kuri to klausās neatkarīgi no savas gribas, uzstādīšana transportlīdzeklī nav uzskatāma par “izziņošanu sabiedrībai” šīs tiesību normas izpratnē.
Līdz ar to šī tiesību norma nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēta tāda vienkārša prezumpcija par izziņošanu sabiedrībai, kas balstīta uz šādu skaļruņu sistēmu esamību. Šāda tiesiskā regulējuma dēļ, pārkāpjot minēto tiesību normu, var tikt noteikts pienākums maksāt atlīdzību tikai par šo skaļruņu sistēmu uzstādīšanu, pat ja nav notikusi izziņošana sabiedrībai.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kā to ir interpretējušas valsts tiesas, kurā ir paredzēta tāda vienkārša prezumpcija par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai, kas balstīta uz skaļruņu sistēmu esamību transportlīdzekļos.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muzikāla darba atskaņošana pasažieru transportlīdzeklī fona mūzikas veidā ir uzskatāma par izziņošanu sabiedrībai šīs tiesību normas izpratnē.

2)
Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/115/EK (2006. gada 12. decembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka skaļruņu sistēmas un attiecīgā gadījumā programmatūras, kas ļauj atskaņot fona mūziku, uzstādīšana transportlīdzeklī nav uzskatāma par izziņošanu sabiedrībai šo tiesību normu izpratnē.

3)
Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kā to ir interpretējušas valsts tiesas, kurā ir paredzēta tāda vienkārša prezumpcija par muzikālo darbu izziņošanu sabiedrībai, kas balstīta uz skaļruņu sistēmu esamību transportlīdzekļos.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.