CELEX: 62013TJ0676
Euroopa audiovisuaalsektori toetusprogramm (MEDIA 2007)
Euroopa filmide riikidevahelise levitamise toetusmeetmed
Konkursikutse valikulise süsteemi 2013 raames
EACEA akt, milles teavitatakse hagejat, et tema taotlus seoses filmiga „Only God Forgives“ on tagasi lükatud
EACEA akt, milles kinnitatakse tagasilükkamist, kuid mis sisaldab uusi põhjendusi
Pädevus
Ülesannete jaotus komisjoni ja EACEA vahel
Kaalutlusõiguseta pädevus
Tühistamishagi
Vaidlustav akt
Vastuvõetavus
Põhjendamiskohustus
Pikaajalised juhised 2012–2013
Füüsilise levitamise leping
EACEA eelnevalt teavitamata jätmine
Taotluse vastuvõetamatus

Vaidluse taust
Konkursikutse EACEA/21/12. MEDIA 2007 – Toetus Euroopa filmide rahvusvaheliseks leviks – valikuline toetus 2013 (
ELT 2012, C 300, lk 5
) avaldati 5. oktoobril 2012 valikulise toetuse raames, mille eesmärk on valida teatav hulk rahalist toetust saavaid projekte, et julgustada ja toetada uute riigiväliste Euroopa filmide ulatuslikumat rahvusvahelist levi.
See avaldamine põhines Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. novembri 2006. aasta otsusel nr 1718/2006/EÜ toetusprogrammi rakendamise kohta Euroopa audiovisuaalsektoris (MEDIA 2007) (
ELT L 327, lk 12
), mis kehtestati perioodiks 1. jaanuarist 2007 kuni 31. detsembrini 2013 ja mille sisu on täpsustatud MEDIA 2007 programmi pikaajaliste juhistega, mis olid lisatud kõnealusele konkursikutsele (edaspidi „juhised“).
Juhiste punkt 5 „Abikõlblikkuse kriteeriumid“ sisaldab punkti 5.1 „Abikõlblikud äriühingud“, mis on sõnastatud järgmiselt:
Juhiste punkt 5.5 „Abikõlblikud ettepanekud“ on sõnastatud järgmiselt:
Juhiste punktis 13 „Ettepanekute esitamise menetlus“ on sätestatud:
Hageja, Italian International Film Srl, esitas 22. märtsil 2013 taotluse, et saada toetust filmi „Only God Forgives“ („Ainult Jumal andestab“, edaspidi „film“) levitamiseks Itaalias.
Üks Hariduse, Audiovisuaalvaldkonna ja Kultuuri Rakendusameti (EACEA) toetusetaotluste läbivaatamisega tegelevatest ametnikest andis hagejale 4. juunil 2013 teada, et ta soovib saada mitut täiendavat dokumenti. Hageja esitas 6. juunil 2013 mõned dokumendid, mille EACEA lisas tema taotlusele, et kõnealust taotlust hinnata.
Toetusetaotluste hindamise komitee (edaspidi „hindamiskomitee“) märkis 20. ja 21. juuni 2013. aasta koosolekul, et Itaalias levitab filmi äriühing 01 Distribution, mitte hageja, ning seetõttu ei saa hageja taotlust välja valida. Seega saatis hindamiskomisjon Euroopa Komisjonile ettepaneku teha taotluse tagasilükkamise otsus.
Komisjoni hariduse ja kultuuri peadirektoraadi juurde loodud komitee MEDIA 2007 esitas 26. juuni 2013. aasta kohtumisel arvamuse, milles võeti üle hindamiskomitee ettepanek, välja arvatud kaks muudatust, mis ei puudutanud hagejat.
2. augusti 2013. aasta rakendusotsuses C(2013) 5212 final, mis puudutas MEDIA 2007 programmi – levitamise valikuline toetus – raames toetuse andmise üksikotsust (edaspidi „2. augusti 2013. aasta otsus“) järgis komisjon komitee MEDIA 2007 arvamust (nimetatud otsuse põhjendus 3), mille kohaselt ei kuulu hageja filmide levitamiseks toetust saanud taotlejate hulka, kes on loetletud kõnealuse otsuse lisas.
EACEA teavitas 7. augustil 2013 hagejat 2. augusti 2013. aasta otsuse sisust EACEA templit kandva standardvormiga, märkides, et „[t]aotleja ei teosta filmi kinolevi ise“.
Hageja vaidlustas 4. septembri 2013. aasta kirjaga selle tagasilükkamise põhjuse ja esitas EACEA‑le hulga märkusi. Eelkõige märkis hageja, et ta on tegelikult filmi kinolevitaja ning see tuleneb kõnealuse kirja lisas esitatud dokumentidest. Neis dokumentides selgitas hageja, millistel ärilistel kaalutlustel esineb äriühingu 01 Distribution logo peamise logona, ja väljendas kahetsust, et see võis viia komisjoni järelduseni, et hageja ei ole filmi levitaja. Seetõttu nõudis ta 2. augusti 2013. aasta otsuse – mille sisust teavitati teda 7. augustil 2013 – uuesti läbivaatamist.
EACEA vastas 8. oktoobri 2013. aasta kirjaga hageja märkustele, lükates need tagasi põhjusel, et juhiste punkti 5.1 kohaselt peab arvete esitamise ja tulu kogumise allhankimiseks füüsiliselt levitajalt olema saadud luba, kusjuures loa saamise tingimuseks on EACEA teavitamine allhankega seotud kokkulepetest. EACEA rõhutas, et kui ta võttis 4. juunil 2013 hagejaga ühendust, et saada täiendavaid selgitusi (vt punkt 7 eespool), ei teavitanud hageja teda 26. aprillil 2013 äriühinguga 01 Distribution allkirjastatud kokkuleppest filmi levitamiseks, see aga oli vajalik, et hindamiskomitee saaks teha hageja võimaliku toetamise kohta õiglase otsuse. Kokkuvõttes märkis EACEA, et „kooskõlas hindamiskomitee algse soovitusega, peab ta kahetsusega kinnitama, et eespool nimetatud projekt ei ole abikõlblik“.
Ühtlasi teavitas EACEA asjaomases kirjas hagejat õiguskaitsevahenditest ja edasikaebamise tähtaegadest, mis hagejal „selle otsuse“ (edaspidi „8. oktoobri 2013. aasta kiri“) suhtes on.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 18. detsembril 2013.
Üldkohtu kantseleile 14. märtsil 2014 esitatud dokumendis esitas EACEA vastuvõetamatuse vastuväite Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 114 lõike 1 tähenduses.
Üldkohtu kantseleile 24. aprillil 2014 esitatud seisukohtades vaidlustas hageja EACEA esitatud väited asja läbivaatamist takistavate asjaolude kohta.
Vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 114 lõikele 4 liitis Üldkohus 15. septembri 2014. aasta määrusega EACEA esitatud vastuvõetamatuse vastuväite põhikohtuasjaga.
EACEA esitas 27. oktoobril 2014 kostja vastuse. Repliik esitati 12. detsembril 2014 ja vasturepliik saabus 26. jaanuaril 2015.
Hageja palub Üldkohtul:
—
tühistada „8. oktoobri 2013. aasta otsus […]“;
—
kohustada EACEA‑d võtma vastu „edasised meetmed“;
—
mõista kohtukulud välja EACEA‑lt.
EACEA palub Üldkohtul:
—
jätta hagi ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või vähemalt põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Hagi ese
Tuleb märkida, et hagi on esitatud selle otsuse peale, mis sisaldus hageja kinnitusel 8. oktoobri 2013. aasta kirjas, mitte aga 2. augusti 2013. aasta otsuse peale. See nähtub hagi selgest sõnastusest. Lisaks, kuigi vastab tõele, et 4. septembril 2013 taotles hageja viimati nimetatud otsuse uuesti läbivaatamist, teavitati teda otsuse sisust ja põhjendusest alles 7. augustil 2013. aastal teatavaks tehtud standardvormiga, mitte aga 2. augusti 2013. aasta otsusega kui sellisega, mida ei olnud asjaomasel vormil mainitud ega ka hagejale identifitseeritud enne kui EACEA esitatud vastuvõetamatuse vastuväites.
Vastuvõetavus
EACEA esitab kolm asja läbivaatamist takistavat asjaolu, millest esimese kohaselt on hagi aegunud, kui eeldada, et seda tuleb käsitada 2. augusti 2013. aasta otsuse peale esitatuna; teise kohaselt ei ole 8. oktoobri 2013. aasta kiri isikut kahjustav meede, sest sellisena on käsitatav ainult 7. augustil 2013 teatavaks tehtud 2. augusti 2013. aasta otsus; ja kolmandaks, et 8. oktoobri 2013. aasta kiri on 2. augusti 2013. aasta otsuse suhtes puhtalt kinnitavat laadi.
Hageja vaidlustas need asja läbivaatamist takistavad asjaolud ja leiab, et tema hagi on vastuvõetav.
Hagi aegumine
Eespool punktist 22 ilmneb, et hagi on esitatud otsuse peale, mis hageja väitel sisaldub 8. oktoobri 2013. aasta kirjas, mitte aga mõne muu otsuse peale. Seega tuleb tagasi lükata asja läbivaatamist takistav asjaolu, mille kohaselt on hagi aegunud, sest see on esitatud 2. augusti 2013. aasta otsuse peale, kusjuures seoses nimetatud otsusega tuleb rõhutada, et hagejale ei olnud asjaomast otsust ei kuupäeva ega seda sisaldava dokumendi osas enne käesolevat kohtumenetlust identifitseeritud.
8. oktoobri 2013. aasta kirja otsusele omane laad
Tuleb meenutada, et üksnes seetõttu, et Euroopa Liidu institutsioon, organ või asutus saatis adressaadile vastusena viimase poolt esitatud taotlusele kirja, ei saa kõnealust kirja käsitada otsusena ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, mis annaks seega õiguse esitada tühistamishagi (vt selle kohta kohtumäärus, 27.1.1993, Miethke vs. parlament,
C‑25/92
, EKL,
EU:C:1993:32
, punkt
; kohtuotsus, 22.5.1996, AITEC vs. komisjon,
T‑277/94
, EKL,
EU:T:1996:66
, punkt
, ja kohtumäärus, 5.11.2003, Kronoply vs. komisjon,
T‑130/02
, EKL,
EU:T:2003:293
, punkt
).
Kuigi tühistamishagi võib esitada liidu institutsioonide võetud mis tahes meetmete peale, olenemata nende laadist või vormist, ning teatud juhtudel ELTL artikli 263 viiendas lõigus sätestatud eritingimustel ja erikorra alusel liidu organite ja asutuste vastu võetud meetmete peale, on see võimalik tingimusel, et juhul, kui hagi on esitanud füüsiline või juriidiline isik, puudutavad kõnealused õiguslikult siduvad sätted isiku huve, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis (vt selle kohta kohtuotsused, 11.11.1981, IBM vs. komisjon,
60/81
, EKL,
EU:C:1981:264
, punktid
ja
; 13.10.2011, Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon,
C‑463/10 P ja C‑475/10 P
, EKL,
EU:C:2011:656
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning kohtumäärus, 13.3.2015, European Coalition to End Animal Experiments vs. ECHA,
T‑673/13
, EKL,
EU:T:2015:167
, punkt
).
EACEA on juriidilise isiku staatusega liidu asutus (kohtuotsus, 21.10.2010, Agapiou Joséphidès vs. komisjon ja EACEA,
T‑439/08
,
EU:T:2010:442
, punkt
), mis loodi komisjoni 14. jaanuari 2005. aasta otsusega 2005/56/EÜ, millega hariduse, audiovisuaalvaldkonna ja kultuuriga seotud ühenduse tegevuse juhtimiseks asutatakse vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 58/2003 Hariduse, Audiovisuaalvaldkonna ja Kultuuri täitevasutus (
ELT L 24, lk 35
); see tunnistati kehtetuks ja asendati komisjoni 20. aprilli 2009. aasta otsusega 2009/336/EÜ, millega hariduse, audiovisuaalvaldkonna ja kultuuriga seotud ühenduse tegevuse juhtimiseks asutatakse kooskõlas nõukogu määrusega (EÜ) nr 58/2003 Hariduse, Audiovisuaalvaldkonna ja Kultuuri täitevasutus (
ELT L 101, lk 26
). Otsus 2009/336, mida on muudetud komisjoni 18. detsembri 2012. aasta rakendusotsusega 2012/797/EL (
ELT L 349, lk 68
) ja mis on nüüdseks kehtetuks tunnistatud, kuid käesolevas asjas kohaldatav, ei sisalda ühtegi sätet, mis oleks vastu võetud vastavalt ELTL artikli 263 viiendale lõigule.
Seega oleks tühistamishagi esitamine 8. oktoobri 2013. aasta kirja peale vastuvõetav ainult juhul, kui näidataks, et kõnealune kiri tekitas õiguslikult siduva mõju, mis puudutab hageja huve, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis (vt selle kohta kohtuotsused IBM vs. komisjon, punkt 27 eespool,
EU:C:1981:264
, punkt
; 5.4.2006, Deutsche Bahn vs. komisjon,
T‑351/02
, EKL,
EU:T:2006:104
, punkt
, ja kohtumäärus, 19.11.2013, 1. garantovaná vs. komisjon,
T‑42/13
,
EU:T:2013:621
, punkt
).
Tegemaks kindlaks, kas õigusakt tekitab sellist mõju, tuleb lähtuda selle sisust (kohtuotsus IBM vs. komisjon, punkt
eespool,
EU:C:1981:264
, punkt
; kohtumäärused, 29.4.2004, SGL Carbon vs. komisjon,
T‑308/02
, EKL,
EU:T:2004:119
, punkt
, ja 9.10.2012, Région Poitou-Charentes vs. komisjon,
T‑31/12
,
EU:T:2012:528
, punkt
).
Esiteks on selle tagajärjeks, et asjaolu, et EACEA kasutas 8. oktoobri 2013. aasta kirjas sõna „otsus“, on kõigest üks pidepunkt mitme teise seas, mida liidu kohus võib kõnealuse akti sisu määratlemisel arvesse võtta, kuid mis ei võimalda iseenesest kvalifitseerida seda otsuseks ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses. Teiseks ei saa EACEA asja läbivaatamist takistava asjaolu kontekstis tugineda sellele, et tal puudub sellise otsuse vastuvõtmiseks pädevus, sest kui käesoleva juhtumi asjaolude analüüs viib järelduseni, et 8. oktoobri 2013. aasta kirjal on otsusele omane laad, tuleb nimetatud kirja autori pädevuse küsimust uurida seoses kirjas sisalduva otsuse formaalse õiguspärasusega, mis kuulub sisuliste küsimuste, mitte vastuvõetavuse temaatika alla.
Käesoleval juhul tuleb märkida, et 8. oktoobri 2013. aasta kirjaga läks EACEA kaugemale pelgast 2. augusti 2013. aasta otsuse selgitamisest, andes teada viimati nimetatud otsuse sisust ja põhjustest. Kiri ei piirdunud üksnes tähelepanu juhtimisega nimetatud otsusele, vaid selles võeti seisukoht, et hageja esitatud toetusetaotlus tuleb tagasi lükata.
Kuigi 8. oktoobri 2013. aasta kiri sisaldab tõepoolest juhiste artikli 5.1 tõlgendust, ei ole selle tõlgenduse eesmärk näidata hagejale ära 2. augusti 2013. aasta otsuse vastuvõtmise põhjuseid – kusjuures viimati nimetatud otsusele kui sellisele ei ole kirjas kuskil viidatud (vt punkt 22 eespool) –, vaid toetada EACEA keeldumist „vastavalt hindamiskomitee algsele otsusele“.
Seega tuleneb eelnimetatud kirja analüüsimisest, et EACEA soovis sellele anda õiguslikult siduvat mõju, jäädes kindlaks algsele keeldumisele rahuldada hageja toetusetaotlus; see puudutas hageja huve, jättes ta sel moel ilma võimalusest saada toetust filmi levitamisele Itaalia territooriumil. Võttes arvesse eespool punktides 26–30 meenutatud kohtupraktikat, tuleb seega järeldada, et 8. oktoobri 2013. aasta kiri kujutab endast otsust ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses (edaspidi „8. oktoobri 2013. aasta otsus“), ja seetõttu tuleb EACEA esitatud teine asja läbivaatamist takistav asjaolu tagasi lükata.
8. oktoobri 2013. aasta otsuse kinnitav laad
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on otsus üksnes varasema otsuse kinnitus juhul, kui see ei sisalda võrreldes varasema meetmega midagi uut, ning sellele ei eelnenud varasema meetme adressaadi olukorra uut kaalumist (kohtuotsused, 14.4.1970, Nebe vs. komisjon,
24/69
, EKL,
EU:C:1970:22
, punkt
; 10.12.1980, Grasselli vs. komisjon,
23/80
, EKL,
EU:C:1980:284
, punkt
, ja 11.6.2002, AICS vs. parlament,
T‑365/00
, EKL,
EU:T:2002:151
, punkt
).
Tuleb aga tõdeda, et enne 8. oktoobri 2013. aasta otsuse vastuvõtmist uuris EACEA hageja 4. septembri 2013. aasta kirjaga esitatud tõendeid ning märkis seejärel, et need tõendid oleks tulnud vastavalt juhiste punktile 5.1 talle esitada siis, kui ta võttis hagejaga 4. juunil 2013 ühendust, „et saada täiendavaid selgitusi äriühingu suutlikkuse kohta filmi levitada, sest selline teave võimaldanuks hindamiskomiteel „projekti täpselt hinnata““. Seega tuleb eelnevast järeldada, et sellal kui 2. augusti 2013. aasta otsus, mille sisust anti 7. augustil 2013 teada standardvormi abil, rajanes põhjusel, et hageja ei teosta filmi kinolevi ise, tugines 8. oktoobri 2013. aasta otsus põhjusele, et hageja ei teavitanud EACEA‑d projekti täpseks hindamiseks vajalikest asjaoludest. Seoses sellega täpsustas EACEA, et allhanke – nagu näiteks piletimüük ja arvete esitamine – piiratud kasutamist võidakse lubada juhul, kui EACEA‑le antakse sellest teada. 8. oktoobri 2013. aasta otsus, mis sisaldas teistsugust põhjendust kui see, mis oli ära toodud 2. augusti 2013. aasta otsuses, annab tunnistust hageja 4. septembri 2013. aasta kirjas märgitud uute asjaolude arvessevõtmisest, ning seega ei ole kõnealune otsus kinnitavat laadi.
Seega tuleb EACEA esitatud kolmas asja läbivaatamist takistav asjaolu tagasi lükata ning tunnistada hagi vastuvõetavaks.
Sisulised küsimused
Hageja põhjendab oma hagi kahe väitega, millest esimene puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist ning teine ilmset hindamisviga, mis mõjutab 8. oktoobri 2013. aasta otsuse õiguspärasust.
EACEA väidab, et kumbki nendest väidetest ei ole põhjendatud.
EACEA pädevus võtta vastu 8. oktoobri 2013. aasta otsus
Juhul kui hagi kahe väite analüüsimine osutub vajalikuks, tuleb enne seda omal algatusel uurida, kas EACEA‑l oli pädevus võtta vastu 8. oktoobri 2013. aasta otsus (vt sellise avalikul huvil põhineva väite kohta, mis on seotud liidu kohtu seaduslikkuse kontrollile allutatud otsuse autori pädevuse puudumisega kohtuotsused, 10.5.1960, Saksamaa vs. Ülemamet,
19/58
, EKL,
EU:C:1960:19
, lk 488; 28.1.2003, Laboratoires Servier vs. komisjon,
T‑147/00
, EKL,
EU:T:2003:17
, punkt
, ja 13.12.2013, Ungari vs. komisjon,
T‑240/10
, EKL,
EU:T:2013:645
, punkt
); pooltel on olnud võimalus selle küsimuse üle võistlevalt vaielda, sest EACEA ise on vastuvõetamatuse vastuväites märkinud, et tal puudub pädevus võtta vastu sellist otsust nagu 8. oktoobri 2013. aasta otsus, samuti esitati EACEA‑le kohtuistungil hulk küsimusi eelkõige selle kohta, kas tal oli pädevus uuesti läbi vaadata selliseid otsuseid nagu 2. augusti 2013. aasta otsus, ja kas toetusetaotluste tagasilükkamise puhul esines kaalutlusõiguseta pädevuse olukordi. Hagejal paluti kohtuistungil esitada oma arvamus nende küsimuste ja EACEA poolt neile antud vastuste kohta. Eelnevast tuleneb, et nii menetluse kirjalikus kui ka suulises etapis järgiti seoses väitega, et vaidlustatud akti autoril puudus pädevus, võistlevuse põhimõtet ja see toimus kooskõlas kohtu omal algatusel esitatud väidet käsitleva kohtupraktikaga (vt selle kohta kohtuotsus, 2.12.2009, komisjon vs. Iirimaa jt,
C‑89/08 P
, EKL,
EU:C:2009:742
, punktid
ja
).
Kõigepealt olgu meenutatud, et otsuse 2009/336 muudetud versiooni põhjenduses 7 on sätestatud, et „[p]programmide rakendamisega seotud ülesannete delegeerimine on võimalik tingimusel, et projekti kavandamise etapid ja rahastamisotsuse vastuvõtmine […] eristatakse selgelt programmi rakendamisest, mille võib usaldada täitevasutusele“. Lisaks on nimetatud otsuse põhjenduses 8 ette nähtud, et „[t]äitevasutuse rajamine ei mõjuta asjaolu, et nõukogu võib delegeerida eri programmide raames toimuva tegevuse teatavate etappide juhtimise komisjonile“.
Otsuse 2009/336 muudetud versiooni artikli 4 lõikes 1 on sätestatud, et EACEA „vastutab teatavate tegevuslõikude juhtimise eest järgmistes ühenduse programmides: […]
Sama otsuse muudetud versiooni artikli 4 lõikes 2 on sätestatud, et EACEA „vastutab ühenduse programmide lõikes 1 osutatud tegevuslõikudes järgmiste ülesannete täitmise eest:
a)
ühenduse programmide rakendamise raames asutusele usaldatud projektide juhtimine kogu tegevuslõigu kestuse ajal […];
b)
eelarve täitmisega seotud kulude ja tulude dokumentide vastuvõtmine ning vastavalt komisjoni antud volitustele mõne või kõigi toimingute teostamine, mis on vajalikud ühenduse programmi haldamiseks, eelkõige lepingute sõlmimise ja toetuste andmisega seotud toimingud“.
Seejärel rakendati otsus 2009/336 komisjoni 6. mai 2009. aasta otsusega K(2009) 3355 (lõplik), mis käsitleb hariduse, audiovisuaalvaldkonna ja kultuurivaldkonna ühenduse programmide rakendamisega seotud ülesannete täitmiseks Hariduse, Audiovisuaalvaldkonna ja Kultuuri täitevasutusele pädevuse andmist, mis eelkõige hõlmab ühenduse eelarvesse kantud assigneeringute kasutamist, mida on muudetud otsusega K(2010) 7095 (lõplik). Nii on MEDIA 2007 programmi mainitud otsuse K(2009) 3355 (lõplik) 28. joonealuses märkuses. Nimetatud otsuse artikli 5 „Eelarve täitmise ülesanded“ lõike 1 punktis a on täpsustatud, et EACEA „määrab toetusi ja haldab nendega seotud lepinguid ja otsuseid“ ning „[s]elleks teeb komisjon [EACEA‑le] ülesandeks viia läbi mõned või kõik toetuste andmise menetluste alustamiseks ja lõpetamiseks vajalikud tegevused, mille üksikasjad on ära näidatud III lisas“.
Otsuse K(2009) 3355 (lõplik) muudetud versiooni I lisa punkti 26 kolmandas taandes on märgitud, et EACEA osaleb enamuse MEDIA 2007 programmi osade rakendamisel ja juhtimisel, sh seoses levitamisega.
Sama otsuse III lisa kehtestab EACEA‑le delegeeritud ülesanded, mille hulgas on punkti A 5 kohaselt „projektide valimine või juhul, kui [programmide õiguslikus aluses on sätestatud, et] projektid valib komisjon, valikut puudutava ettepaneku ettevalmistamine, mille komisjon võtab vastu vastavalt komiteemenetlusele“, punkti A 6 kohaselt „[asjaomaste isikute] teavitamine individuaalsetest otsustest toetuste [andmise kohta]“, ja vastavalt punktile A 7 „[toetuste andmise otsuse uuesti läbivaatamist nõudvate] taotluste [menetlemine]“.
Lõpetuseks on otsuse nr 1718/2006 (vt punkt 2 eespool) artikli 10 lõike 2 punktis e sätestatud, et ettepanekutele ühenduse rahaliste vahendite eraldamiseks suurusjärgus üle 300000 euro levitamise korral kohaldatakse selle otsuse artikli 11 lõikes 2 ette nähtud menetlust, sellal kui nimetatud otsuse artikli 10 lõikes 3 on märgitud, et „[nimetatud] otsuse rakendamiseks vajalikud meetmed seoses muude küsimustega võetakse vastu kooskõlas [otsuse nr 1718/2006] artikli 11 lõikes 3 osutatud menetlusega“, kusjuures selle artikli alla kuuluvad eelkõige ettepanekud ühenduse rahaliste vahendite eraldamiseks suurusjärgus kuni 300000 eurot levitamise korral. Otsuse nr 1718/2006 artikli 11 lõikes 1 on täpsustatud, et komisjoni abistab komitee ning sama artikli lõikes 2 on viidatud nõukogu 28. juuni 1999. aasta otsuse 1999/468/EÜ, millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused (
EÜT L 184, lk 23
; ELT eriväljaanne 01/03, lk 124), artiklitele 4 ja 7, ning lõikes 4 on viidatud otsuse 1999/468 artiklitele 3 ja 7. Viimati nimetatud otsuse artikkel 3 defineeris nõuandemenetluse, sellal kui artiklis 4 oli määratletud korralduskomitee menetlus. Otsus 1999/468 tunnistati aga kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta määruse (EL) nr 182/2011, millega kehtestatakse eeskirjad ja üldpõhimõtted, mis käsitlevad liikmesriikide läbiviidava kontrolli mehhanisme, mida kohaldatakse komisjoni rakendamisvolituste teostamise suhtes (
ELT L 55, lk 13
), artikli 12 esimese lõiguga; selle määruse artikkel 13 täpsustab, et viiteid otsuse 1999/468 artiklile 3 tuleb nüüdsest mõista viidetena määruse nr 182/2011 artiklis 4 osutatud nõuand3menetlusele, ning viiteid otsuse 1999/468 artiklile 4 tuleb käsitada viidetena määruse nr 182/2011 artiklis 5 ette nähtud kontrollimenetlusele, välja arvatud selle artikli lõike 4 teine ja kolmas lõik.
Seoses sellega tuleb lisada, et juhiste punkti 4 eelviimases lõigus on märgitud, et toetuse maksimaalne suurus on 150000 eurot levitaja ja filmi kohta, ning juhiste punkti 4 viimases lõigus on täpsustatud, et EACEA jätab endale õiguse kõiki olemasolevaid rahalisi vahendeid mitte välja jagada. Kõnealust toetuste maksimummäära ja reservatsiooni korrati konkursikutse EACEA/21/12 punkti 5 kolmandas ja neljandas lõigus.
Kõikidest eelnimetatud sätetest järeldub, et EACEA pädevus MEDIA 2007 programmi rakendamise raames avaldatud konkursikutse EACEA/21/12 alusel antud toetuste valdkonnas piirdus esiteks iga taotleja toimikuga tutvumisega, et valmistada otsuse K(2009) 3355 (lõplik) muudetud versiooni III lisa punktis A 5 ette nähtud teise alternatiivi alusel ette „ettepanek valikuks, mille komisjon kooskõlas komiteemenetlusega teeb“; teiseks nimetatud lisa punkti A 6 kohaselt „[asjaomaste isikute] teavitamisega individuaalsetest otsustest toetuste [andmise kohta]“, ja kolmandaks vastavalt sama lisa punktile A 7 „[toetuste andmise otsuse uuesti läbivaatamist nõudvate] taotluste [menetlemisega]“.
Käesolevas asjas vaatas EACEA hageja toimiku läbi, tuginedes materjalile, mille hageja oli talle esitanud, ning palus hagejalt e‑posti teel 4. juunil 2013 täiendavaid dokumente. Vastuseks sellele e‑kirjale kinnitas hageja samal kuupäeval saadetud e‑kirjas, et ta on „filmi levitaja Itaalias“, esitamata siiski selle kohta tõendeid, ning saatis 6. juunil 2013 EACEA‑le täiendavat teavet kogemuse kohta, mille ta on levitajana eelkõige viie viimase aasta jooksul omandanud. Kõigi materjalide analüüsimise järel tegi EACEA komisjonile ettepaneku keelduda toetuse andmisest ning komisjon tegi otsuse 2. augustil 2013, olles eelnevalt järginud määruse nr 182/2011 artiklis 4 ette nähtud nõuandemenetlust seoses ettepanekutega ühenduse rahaliste vahendite eraldamiseks suurusjärgus üle 300000 euro levitamise korral, ja tehes seda kooskõlas otsuse nr 1718/2006 artikli 10 lõigetega 2 ja 3. 2. augusti 2013. aasta otsuse põhjenduses 3 võeti üle põhjendused, mille MEDIA 2007 komitee oli esitanud 26. juuli 2013. aasta arvamuses, mis omakorda kordas hageja osas hindamiskomitee ettepanekut (vt punktid 8–10 eespool), st et filmi levitab Itaalias äriühing 01 Distribution, mitte hageja, mistõttu ei saa tema taotlust välja valida. EACEA kordas 7. augustil 2013 seda keeldumise põhjust, tehes standardsel teavitamisvormil märke lahtrisse, mille kirjeldus oli järgmine: „[t]aotleja ei teosta filmi kinolevi ise“. 4. septembril 2013 saatis hageja EACEA‑le kirja, mis tuleb selgelt kvalifitseerida toetuse andmise otsuse uuesti läbivaatamise taotluseks otsuse K(2009) 3355 (lõplik) muudetud versiooni III lisa punkti A 7 tähenduses.
Järelikult oli sellistel asjaoludel nagu käesoleval juhul EACEA‑l asjaomase taotluse menetlemise jätkamiseks võimalus kas piirduda 2. augusti 2013. aasta otsuses toodud selgitusega või pöörduda komisjoni poole, et see muudaks otsust nii, et määraks taotlejale toetuse või keelduks sellest, kuid muudel põhjustel, kui algselt esitatud. EACEA‑l ei saanud nimelt mingil juhul olla pädevust muuta otsust, mille vastuvõtmiseks tal pädevus puudus.
Kuigi juhiste punktis 5.1 on tõepoolest sätestatud, et juhul kui levitamistegevus on jaotatud mitme äriühingu vahel, tuleb nende äriühingute vahelistest lepingutest/kokkulepetest teavitada EACEA‑d, kes loeb tavapäraselt abikõlblikuks asjaomasel territooriumil filmi tegeliku levitamisega tegeleva äriühingu, ning teeb selle kohta „lõpliku otsuse“, siis tuleb juhiste sama punkti sõnastust tõlgendada nii, et see viitab asjaolule, et EACEA peab taotluste läbivaatamisel võtma lõpliku seisukoha, et esitada komisjonile valiku ettepanek, piiramata taotleja võimalust vaidlustada selle institutsiooni otsus hiljem halduskorras. Mis tahes muu tõlgendus oleks vastuolus otsuse K(2009) 3355 (lõplik) muudetud versiooni III lisa punkti A 7 selge sõnastusega, milles on selline kaebuse esitamise õigus sätestatud.
Sellest tuleneb, et keeldudes ise toetuse andmisest põhjusel, mida komisjon ei ole kasutanud, tegi EACEA 8. oktoobri 2013. aasta otsuse selleks pädevust omamata.
Siiski nähtub väljakujunenud kohtupraktikast sellistes asjades, mille asjaolud on võrreldavad käesoleva juhtumi omadega, et kaalutlusõiguseta pädevuse puhul ei saa pädevuse puudumine viia vaidlustatud otsuse tühistamiseni, sest juhul, kui vaidlustatud otsus tühistatakse selle autori pädevuse puudumise tõttu, ei saa pärast seda, kui kõnealune viga on parandatud selle tegemise päeva seisuga, olla tulemuseks muu, kui sisu poolest identse otsuse tegemine (vt selle kohta kohtuotsused, 6.7.1983, Geist vs. komisjon,
117/81
, EKL,
EU:C:1983:191
, punktid
ja
; 9.10.1992, De Persio vs. komisjon,
T‑50/91
, EKL,
EU:T:1992:104
, punktid
,
ja
, ning 19.1.2010, De Fays vs. komisjon,
T‑355/08 P
, EKL AT,
EU:T:2010:16
, punktid
ja
).
Seega tuleb kindlaks teha, kas käesoleval juhul oli komisjon kaalutlusõiguseta pädevuse olukorras, mistõttu asendades hageja taotluse tagasilükkamise põhjuse komisjoni poolt 2. augusti 2013. aasta otsuses esitatud põhjusega, tegi EACEA otsuse, mis on sisu poolest identne otsusega, mille oma pädevuse piires oleks teinud komisjon sama teabe alusel, mis esitati 4. septembri 2013. aasta e‑kirjas.
Nagu nähtub eespool punktis 3 viidatud juhiste punktist 5.1, eeldab toetuse andmine levitamiseks seda, et taotleja teostab filmi kinolevi asjaomasel territooriumil ise. Vaatamata sellele näeb nimetatud säte levitajale ette võimaluse kasutada piiratud juhtudel allhanget, tingimusel et „[EACEA‑d] on sellest teavitatud“. Edaspidi korratakse punktis 5.1 seda kohustust, seekord seoses tegevuste jaotamisega, sätestades, et „[j]uhul kui levitamistegevus on jaotatud mitme äriühingu vahel, tuleb nende äriühingute vahelistest lepingutest/kokkulepetest teavitada [EACEA‑d]“. Samas punktis on täpsustatud, et selliste konkreetsete teenuste tarbeks nagu saalide reserveerimine, koopiate liikumine ja tulu kogumine on lubatud kasutada füüsilisi levitajaid.
Hageja rõhutab, et ta on filmi tegelik levitaja ning et äriühinguga 01 Distribution sõlmitud kokkuleppest kinosaalide reserveerimise, filmi koopiate liikumise, tulu kogumise ning filmi reklaamimise kohta 01 Distributioni peamise logo all ei tulnud EACEA‑d teavitada, sest see kokkulepe tuleb tõenäoliselt kvalifitseerida „füüsilise levitamise“ delegeerimiseks kolmandale isikule ning on igal juhul muud laadi kui allhanke leping.
EACEA vaidlustab selle tõlgenduse.
Olgu märgitud, et nagu tuleneb eespool punktist 56, jaotab juhiste punkt 5.1 levitamise kokkulepped tegelikult kolme kategooriasse, milleks on vastavalt allhankelepingud, kokkulepped levitamistegevuse jaotamise kohta mitme ettevõtja vahel ning kokkulepped, mille eesmärk on konkreetsete teenuste puhul kasutada „füüsilisi levitajaid“, kellel ei ole õigust toetusi saada. Ent asjaolu, et füüsilised isikud ei ole toetuskõlblikud, ei tähenda seda, et EACEA‑d ei tule teavitada kokkulepetest nende kasutamise kohta konkreetsete teenuste osutamisel. Olgugi kas või ainult kontrollimiseks, kas selline füüsilise levitamise kokkulepe ka tegelikult eksisteerib ning ega see ei lähe kaugemale kindlaks määratud kohaldamisalast, peab iga taotleja esitama toetusetaotluse läbivaatamiseks EACEA‑le nii palju teavet kui võimalik, sealhulgas asjaolud, mis võivad nende tähenduse vääritimõistmise tõttu takistada toetusetaotlusele positiivse vastuse andmist.
Selline tõlgendus peab paika seda enam, et juhul, kui levitaja kasutab lepingu alusel kolmandaid äriühinguid osade levitamisega seotud ülesannete täitmiseks, siis kujutab see erandit põhimõttest, mille kohaselt peab ta ise filmi levitama, mistõttu tuleb seda erandit tõlgendada kitsalt (vt selle kohta kohtuotsused, 17.9.2014, Baltic Agro,
C‑3/13
, EKL,
EU:C:2014:2227
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ja 22.5.2012, Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon,
T‑300/10
, EKL,
EU:T:2012:247
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Mainides kohustust „esitada kõik asjakohased levitamiskokkulepped“, meenutab juhiste punkt 13.3 EACEA‑le kohase teabe andmise kohustust.
Tuleb lisada, et hagejal oli käesoleval juhul võimalus oma taotlusdokumente täiendada, sest EACEA võttis temaga ühendust, et ta esitaks mõned dokumendid. See oleks pidanud juhtima hageja tähelepanu asjaolule, et tema taotlusdokumentides võib esineda lünki ning ajendada teda olema võimalikult ammendav.
Teisisõnu, isegi kui hageja ja äriühingu 01 Distribution vaheline leping oli pelgalt füüsilise levitamise leping juhiste punkti 5.1 tähenduses – mida aga ei ole võimalik taotlusdokumentide põhjal tuvastada –, oli hagejal kohustus EACEA‑d sellest teavitada niipea, kui ta oma toetusetaotluse esitas, et nii EACEA kui ka komisjon saaksid teha informeeritud otsuse 01 Distributioni logo esinemise kohta filmi treileris ja plakatitel. EACEA‑d teavitati aga hageja ja äriühingu 01 Distribution poolt 26. aprillil 2013 allkirjastatud kokkuleppest alles hageja 4. septembri 2013. aasta kirjale lisatud dokumendiga, ehk rohkem kui kuu aega pärast 2. augusti 2013. aasta otsust.
Tõlgendus, mis seab esikohale EACEA võimalikult täieliku ja kohase teavitamise, on pealegi ainus tõlgendus, mis on kooskõlas hea halduse põhimõttega, konkreetsemalt usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõttega ja põhimõttega, mille kohaselt tuleb kontrollida, kas ühenduse eelarvelisi vahendeid kasutatakse ette nähtud sihtotstarbel (vt selle kohta kohtuotsused, 17.6.2010, CEVA vs. komisjon,
T‑428/07 ja T‑455/07
, EKL,
EU:T:2010:240
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 19.4.2013, Aecops vs. komisjon,
T‑53/11
,
EU:T:2013:205
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Hageja esitatud mittetäielik või ekslik teave ei saa nimelt viia selleni, et EACEA soovitab komisjonil rahastada filmi levitamist, kui eksisteerib kahtlus, kas levitaja vastab kohaldatavates eeskirjades sätestatud tingimustele. Lisaks on seda selgitatud juhiste punktis 13.3, mille kohaselt loetakse mittetäielikud taotlused abikõlbmatuks. Lükates toetusetaotluse tagasi hageja poolt äriühinguga 01 Distribution sõlmitud kokkuleppest teatamata jätmise tõttu – kusjuures hageja ei ole vaidlustanud selle põhjenduse faktilist alust –, tegutses EACEA olukorras, milles komisjon, kes on sellise otsuse tegemiseks pädev institutsioon, oleks toiminud kaalutlusõiguseta pädevuse raames samamoodi.
Järelikult ei saa eespool punktis 54 viidatud kohtupraktika kohaselt tuua pädevuse puudumine endaga kaasa vaidlustatud otsuse tühistamist, sest kui asjaomane tühistamine toimub vaidlustatud otsuse autori pädevuse puudumise tõttu, siis ei saa pärast seda, kui viga on parandatud selle tegemise päeva seisuga, olla tulemuseks muu, kui sisu poolest identse otsuse tegemine.
Hagis esitatud väited
Eespool punktis 54 viidatud kohtupraktikast ilmneb, et kui on tuvastatud, et administratsioon tegutses kaalutlusõiguseta pädevuse olukorras, tuleb kõik tema otsuse vastu esitatud väited tulemusetuna tagasi lükata. Sama kehtib eelkõige ka põhjendamatusele või põhjenduse ebapiisavusele rajanevate väidete puhul (kohtuotsused, 29.9.1976, Morello vs. komisjon,
9/76
, EKL,
EU:C:1976:129
, punkt
, ja Geist vs. komisjon, punkt
eespool,
EU:C:1983:191
, punktid
ja
) ning määratluse kohaselt ka faktiveal, õigusnormi rikkumisel ja ilmselgel hindamisveal põhinevate väidete puhul (vt selle kohta kohtuotsus Morello vs. komisjon, eespool viidatud,
EU:C:1976:129
, punkt
), sest administratsioonil oli kohustus jõuda sellise otsuseni, nagu ta tegi.
Täiendavalt tuleb märkida, et hageja väidetud vastuoluline põhjendus tuleneb just sellest, et tagasilükkamise põhjus on teistsugune kui 2. augusti 2013. aasta otsuses sisalduv ja EACEA kasutatu (vt punkt 36 eespool), millest Üldkohus järeldas, et 8. oktoobri 2013. aasta otsus ei ole kinnitavat laadi. Nagu on sedastatud eespool punktis 63, ei saanud hageja sellist põhjendust tulemuslikult vaidlustada, sest see põhjus on sama, mille oleks pidanud esitama komisjon, kui tema poole oleks pöördutud.
Lõpetuseks, mis puutub nõudesse, milles palutakse, et Üldkohus kohustaks EACEA‑d võtma vastu „edasised meetmed“, siis olgu meenutatud, et ELTL artiklile 263 tugineva õiguspärasuse kontrolli raames ei ole Üldkohtul pädevust teha liidu institutsioonidele, organitele ja asutustele ettekirjutusi (kohtuotsus, 15.9.1998, European Night Services jt vs. komisjon,
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94
, EKL,
EU:T:1998:198
, punkt
, ja kohtumäärus, 27.1.2014, Stolz vs. parlament ja komisjon,
T‑582/13
,
EU:T:2014:69
, punkt
).
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et hagi ei ole põhjendatud ja tuleb tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 135 lõike 2 kohaselt võib Üldkohus mõista kohtukulud tervikuna või osaliselt välja ka võitnud poolelt, kui see on õigustatud võitnud poole käitumise tõttu, sealhulgas käitumise tõttu enne kohtumenetlust, eriti juhul, kui ta on Üldkohtu hinnangul tekitanud teisele poolele kulusid põhjendamatult või pahatahtlikult.
Käesoleval juhul nähtub toimiku materjalidest esiteks, et 7. augusti 2013. aasta teates, mis kandis õiguspäraselt EACEA templit, ei selgitatud hagejale, et teda puudutava toetusetaotluse tagasilükkamise otsuse tegi komisjon, ega antud teada ka kõnealuse otsuse kuupäeva, milleks oli 2. august 2013. Hageja sai sellest infost teadlikuks alles pärast hagi esitamist. Võttes 8. oktoobril 2013. aastal enda nimel vastu otsuse, mille põhjendus erines komisjoni omast, ja eitades seejärel, et tema aktil on otsusele omane laad ning jättes selle otsuse parandamiseks komisjoni poole pöördumata, seadis EACEA hageja ebakindlasse olukorda, mida viimane ei saanud lahendada teisiti kui hagi esitamisega Üldkohtule.
Teiseks teravdas kõnealust olukorda hageja käitumine, kes sellega, et ta jättis taotluse esitamisel edastamata dokumendid, mille ta pidi juhiste kohaselt esitama ja mis oleks võimaldanud EACEA‑l teha komisjonile asjakohase ettepaneku, mis oleks igal juhul põhinenud kõikidel taotluse dokumentidel, võttis ise sellelt asutuselt ja institutsioonilt võimaluse teha kindlaks, kas äriühinguga 01 Distribution sõlmitud kokkulepe oli pelgalt füüsilise levitamise leping, ja seega, kas hageja oli filmi ainulevitaja.
Neil tingimustel tuleb seega käesoleva juhtumi asjaolusid õiglaselt hinnates jätta poolte kohtukulud nende endi kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Italian International Film Srl ning Hariduse, Audiovisuaalvaldkonna ja Kultuuri Rakendusamet (EACEA) kannavad oma kohtukulud ise.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 4. veebruaril 2016 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)   Kohtumenetluse keel: itaalia.