CELEX: 62021CJ0775
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Duševné vlastníctvo
Autorské právo a s ním súvisiace práva
Smernica 2001/29/ES
Článok 3 ods. 1
Verejný prenos
Pojem
Šírenie hudobnej kulisy
Smernica 2006/115/ES
Článok 8 ods. 2
Primeraná odmena
Jednoduché poskytovanie zariadení
Zvukové zariadenia vo vlakoch a lietadlách
Domnienka verejného prenosu

Návrhy  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týkajú  výkladu  článku 3  smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  2001/29/ES z 22. mája  2001 o zosúladení  niektorých  aspektov  autorských  práv a s nimi  súvisiacich  práv v informačnej  spoločnosti  (Ú. v. ES L 167,  2001,  s. 10;  Mim.  vyd.  17/001,  s. 230).
Tieto  návrhy  boli  podané v rámci  dvoch  sporov, a to  po  prvé  vo  veci C‑775/21  medzi  spoločnosťou  Blue  Air  Aviation  SA  (ďalej  len  „Blue  Air“)  na  jednej  strane a organizáciou  UCMR – ADA  Asociaţia  pentru  Drepturi  de  Autor a Compozitorilor  (ďalej  len  „UCMR – ADA“)  na  druhej  strane v súvislosti s povinnosťou  spoločnosti  Blue  Air  zaplatiť  poplatky  organizácii  UCMR – ADA  za  šírenie  hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy  na  palube  lietadiel  prepravujúcich  cestujúcich a po  druhé  vo  veci C‑826/21  medzi  organizáciou  Uniunea  Producătorilor  de  Fonograme  din  România  (UPFR)  na  jednej  strane a spoločnosťou  Societatea  Naţională  de  Transport  Feroviar  de  Călători  (SNTFC)  „CFR  Călători“  SA  (ďalej  len  „CFR“)  na  druhej  strane v súvislosti s povinnosťou  platiť  poplatky  za  to,  že  vo  vlakoch  sú  inštalované  zariadenia,  ktoré  sa  môžu  používať  na  verejný  prenos  hudobných  diel.

Právny rámec

Medzinárodné

právo
Svetová  organizácia  duševného  vlastníctva  (WIPO)  prijala  20. decembra  1996 v Ženeve  (Švajčiarsko)  Zmluvu  WIPO o autorskom  práve  (ďalej  len  „WCT“),  ktorá  bola  schválená  rozhodnutím  Rady  2000/278/ES  zo  16. marca 2000 o schválení  Zmluvy o autorských  právach  WIPO a Zmluvy  WIPO o výkone a fonogramoch v mene  Európskeho  spoločenstva  (Ú. v. ES L 89,  2000,  s. 6;  Mim. vyd.  11/033,  s. 208) a nadobudla  platnosť  vo  vzťahu k Európskej  únii  14. marca 2010  (Ú. v. EÚ L 32,  2010,  s. 1).
Článok 8  WCT s názvom  „Právo  na  verejné  vysielanie“  stanovuje:
„Bez  toho,  aby  boli  dotknuté  ustanovenia  článku 11  ods. 1  bodu  ii),  článku 11
bis
ods. l bodov  i) a ii),  článku 11
ter
ods. l bodu  ii),  článku 14  ods. l bodu  ii) a článku 14
bis
ods. l [Dohovoru o ochrane  literárnych a umeleckých  diel  podpísaného v Berne  9. septembra  1886  (Parížsky  akt z 24. júla  1971), v znení  zmien z 28. septembra  1979]  majú  autori  literárnych a umeleckých  diel  výhradné  právo  udeľovať  súhlas  na  akékoľvek  vysielanie  svojich  diel  pre  verejnosť  drôtovými  alebo  bezdrôtovými  prostriedkami  vrátane  takého  sprístupnenia  svojich  diel  verejnosti,  keď  jednotlivci  môžu  mať  prístup k týmto  dielam z miesta a v čase,  ktorý  si  individuálne  zvolia.“
Spoločné  vyhlásenia  týkajúce  sa  WCT  boli  prijaté  na  diplomatickej  konferencii  WIPO  20. decembra  1996.
Spoločné  vyhlásenie  týkajúce  sa  článku 8  WCT  znie:
„Rozumie  sa,  že  len  zabezpečenie  fyzických  zariadení,  ktoré  umožňujú  alebo  dovoľujú  vysielanie  samo  osebe,  nemožno  pokladať  za  vysielanie v zmysle  tejto  zmluvy  alebo  [Dohovoru o ochrane  literárnych a umeleckých  diel  podpísaného v Berne  9. septembra  1886  (Parížsky  akt z 24. júla  1971), v znení  zmien z 28. septembra  1979]. …“

Právo

Únie

Smernica 2001/29
Odôvodnenia  1,  4,  6,  7,  9,  10,  23 a 27  smernice  2001/29  znejú:
„(1)      Zmluva  [o FEÚ]  obsahuje  vytvorenie  vnútorného  trhu a ustanovenie  systému,  ktorý  zabezpečí,  aby  na  vnútornom  trhu  nedochádzalo k deformácii  konkurencie.  Harmonizácia  právnych  predpisov  členských  štátov o autorských  právach a s nimi  súvisiacich  právach  prispieva k dosiahnutiu  týchto  cieľov.
…
(4)      Harmonizovaný  právny  rámec  týkajúci  sa  autorských  práv a s nimi  súvisiacich  práv  bude  prostredníctvom  vyššej  právnej  istoty a zabezpečením  vysokej  úrovne  ochrany  duševného  vlastníctva  podporovať  významné  investície  do  tvorivosti a inovácie  vrátane  infraštruktúry  sietí a povedie k zvýšenej  súťaživosti  európskeho  priemyslu  rovnako v oblasti  zabezpečenia  obsahu,  ako  aj v oblasti  informačných  technológií a všeobecnejšie v širokej  škále  priemyselných a kultúrnych  odvetví.  Tým  sa  zabezpečí  zamestnanosť a podporí  sa  vytváranie  nových  pracovných  miest.
…
(6)      Bez  harmonizácie  na  úrovni  spoločenstva  by  legislatívne  aktivity  na  vnútroštátnej  úrovni,  ktoré  sa  už  začali  uskutočňovať v mnohých  členských  štátoch,  aby  zodpovedali  technologickej  úrovni,  mohli  vyústiť  do  značných  rozdielov v ochrane a tým  aj v obmedzeniach  voľného  pohybu  služieb a produktov  zahŕňajúcich  duševné  vlastníctvo  alebo  na  ňom  založených,  čo  by  viedlo k opätovnej  rozdrobenosti  vnútorného  trhu a k legislatívnej  nezlučiteľnosti.  Dopad  podobných  legislatívnych  rozdielov a nejasností  sa  stane  výraznejším v súvislosti s ďalším  rozvojom  informačnej  spoločnosti,  ktorá  už  značne  zvýšila  cezhraničné  využívanie  duševného  vlastníctva.  Tento  rozvoj  sa  bude a mal  by  sa  ďalej  prehlbovať.  Významné  právne  rozdiely a nejasnosti v ochrane  môžu  brániť  úsporám z veľkosériovej  výroby  nových  produktov a služieb  zahŕňajúcich  autorské  práva a s nimi  súvisiace  práva.
(7)      Právny  rámec  spoločenstva  na  ochranu  autorských  práv a s nimi  súvisiacich  práv  sa  preto  musí  upraviť a doplniť,  pokiaľ  to  je  potrebné  pre  plynulé  fungovanie  vnútorného  trhu. Z tohto  dôvodu  tie  vnútroštátne  ustanovenia  týkajúce  sa  autorských  práv a s nimi  súvisiacich  práv,  ktoré  sa  navzájom v jednotlivých  členských  štátoch  výrazne  líšia,  alebo  ktoré  vyvolávajú  právnu  neistotu  brániacu  plynulému  fungovaniu  vnútorného  trhu a správnemu  vývoju  informačnej  spoločnosti v Európe,  sa  musia  upraviť a je  potrebné  vyhnúť  sa  nezlúčiteľným  vnútroštátnym  reakciám  na  rozvoj  technológií,  zatiaľ  čo  tie  rozdiely,  ktoré  neovplyvňujú  nepriaznivo  fungovanie  vnútorného  trhu,  nie  je  potrebné  odstraňovať,  ani  sa  im  vyhýbať.
…
(9)      Akákoľvek  harmonizácia  autorských  práv a s nimi  súvisiacich  práv  musí  byť  založená  na  vysokej  úrovni  ochrany,  pretože  tieto  práva  sú  podstatou  pre  duševnú  tvorbu.  Ich  ochrana  pomáha  zaistiť  udržiavanie a rozvoj  tvorivosti v záujme  autorov,  interpretov,  producentov,  spotrebiteľov,  kultúry,  priemyslu a verejnosti  ako  celku.  Duševné  vlastníctvo  sa  preto  považuje  za  integrálnu  súčasť  vlastníctva.
(10)      Ak  majú  autori  alebo  výkonní  umelci  pokračovať  vo  svojej  tvorivej a umeleckej  práci,  musia  za  používanie  svojej  práce  dostávať  primeranú  odmenu,  rovnako  ako  producenti,  aby  boli  schopní  financovať  túto  prácu.  Investície  potrebné  na  výrobu  produktov,  ako  sú  zvukové  záznamy,  filmy  alebo  multimediálne  produkty a služby,  ako  sú  služby  ‚na  požiadanie‘,  sú  značné.  Primeraná  právna  ochrana  práv  duševného  vlastníctva  je  nevyhnutná  na  zaručenie  dostupnosti  takejto  odmeny a na  zaistenie  uspokojivej  návratnosti  týchto  investícií.
…
(23)      Táto  smernica  ďalej  harmonizuje  práva  autorov  na  verejný  prenos.  Pod  týmto  právom  sa v širokom  zmysle  slova  chápe  každý  verejný  prenos  pre  verejnosť,  ktorá  nie  je  prítomná  na  mieste,  kde  tento  prenos  vzniká.  Toto  právo  zahŕňa  všetky  transmisie a retransmisie  diel  smerom k verejnosti  drôtovými  alebo  bezdrôtovými  prostriedkami  vrátane  vysielania.  Toto  právo  nezahŕňa  žiadne  iné  činnosti.
…
(27)      Samotné  zabezpečenie  fyzických  zariadení  umožňujúcich  alebo  uskutočňujúcich  prenos  rozhlasových a televíznych  programov  sa  samo  osebe  nerovná  prenosu v zmysle  tejto  smernice.
…“
Článok 3  tejto  smernice,  nazvaný  „Právo  verejného  prenosu  diel a právo  sprístupňovania  predmetov  ochrany  verejnosti“,  stanovuje:
„1.      Členské  štáty  poskytnú  autorom  výlučné  právo  udeliť  súhlas  alebo  zakázať  akýkoľvek  verejný  prenos  ich  diel,  či  po  drôte  alebo  bezdrôtovými  prostriedkami  vrátane  sprístupňovania  ich  diel  verejnosti  takým  spôsobom,  aby  verejnosť k nim  mala  prístup z miesta a v čase,  ktoré  si  sama  zvolí.
2.      Členské  štáty  ustanovia  výlučné  právo  udeliť  súhlas  alebo  zakázať  sprístupňovanie  verejnosti  po  drôte  alebo  bezdrôtovými  prostriedkami  takým  spôsobom,  že  verejnosť  má k nim  prístup z miesta a v čase  individuálne  zvolenom:
a)      pre  výkonných  umelcov k záznamom  ich  výkonov;
b)      pre  výrobcov  zvukových  záznamov k ich  zvukovým  záznamom;
c)      pre  výrobcov  prvých  záznamov  filmov k originálu a k rozmnoženinám  ich  filmov;
d)      pre  vysielajúce  organizácie k záznamom  ich  vysielaní,  či  už  sú  tieto  vysielania  prenášané  po  drôte  alebo  vzduchom  vrátane  káblov  alebo  satelitu.
3.      Práva  uvedené v odseku  1 a 2  nezaniknú  žiadnym  aktom  verejného  prenosu  alebo  sprístupnenia  verejnosti  ako  je  uvedené v tomto  článku.“

Smernica 2006/115/ES
Článok 8  smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  2006/115/ES z 12. decembra  2006 o nájomnom  práve a výpožičnom  práve a o určitých  právach  súvisiacich s autorskými  právami v oblasti  duševného  vlastníctva  (Ú. v. EÚ L 376,  2006,  s. 28),  nazvaný  „Vysielanie a sprístupňovanie  verejnosti  (verejné  šírenie)  [(verejný  prenos) –
neoficiálny  preklad
]“, v odseku  2  stanovuje:
„Členské  štáty  ustanovia  právo  na  zabezpečenie  platby  jedinej  primeranej  odmeny  zo  strany  používateľa,  ak  je  použitý  zvukový  záznam  vydaný  na  obchodné  účely  alebo  rozmnoženiny  takéhoto  zvukového  záznamu k bezdrôtovému  vysielaniu  alebo  akémukoľvek  inému  verejnému  šíreniu  [ak  sa  zvukový  záznam  vydaný  na  obchodné  účely  alebo  rozmnoženina  tohto  zvukového  záznamu  použijú  na  rozhlasové  vysielanie  alebo  akýkoľvek  iný  verejný  prenos –
neoficiálny  preklad
], a na  zabezpečenie  toho,  aby  sa  táto  odmena  rozdelila  medzi  príslušných  výkonných  umelcov a výrobcov  zvukových  záznamov.  Členské  štáty  môžu,  ak  nie  je  dohoda  medzi  výkonnými  umelcami a výrobcami  fonogramov  [zvukových  záznamov –
neoficiálny  preklad
],  ustanoviť  podmienky,  za  ktorých  sa  táto  odmena  medzi  nimi  delí.“

Rumunské

právo

Zákon č. 8/1996
Legea  nr.  8/1996  privind  dreptul  de  autor  și  drepturile  conexe  (zákon  č. 8/1996 o autorskom  práve a právach  súvisiacich s autorským  právom,
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 60 z 26. marca 1996)  bol  viackrát  zmenený, a to  najmä  zákonom  č. 285/2004  (
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 587 z 30. júna  2004)  (ďalej  len  „zákon  č. 8/1996“).  Relevantné  ustanovenia  tohto  zákona  sú  uvedené v bodoch 11  až  20  nižšie v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej.
Článok 13  zákona  č. 8/1996  stanovuje:
„Použitím  diela  vznikajú  autorovi  samostatné a výhradné  majetkové  práva,  ktoré  mu  umožňujú  povoliť  alebo  zakázať:
…
f)      priamy  alebo  nepriamy  verejný  prenos  diela  akýmikoľvek  prostriedkami  vrátane  jeho  sprístupňovania  verejnosti  takým  spôsobom,  aby k nemu  mala  verejnosť  prístup z miesta a v čase,  ktorý  si  sama  zvolí;
…“
Článok 15  ods. 1  tohto  zákona  znie:
„Za  verejný  prenos  sa  považuje  každý  prenos  diela,  uskutočnený  priamo  alebo  prostredníctvom  akýchkoľvek  technických  prostriedkov  na  verejne  prístupnom  mieste  alebo  na  akomkoľvek  inom  mieste,  kde  sa  zhromažďuje  počet  osôb  presahujúci  bežný  okruh  rodinných  príslušníkov a ich  známych, a to  vrátane  scénického  predvedenia,  recitácie  alebo  akejkoľvek  inej  formy  priameho  predvedenia  alebo  prezentácie  diela  na  verejnosti,  verejného  vystavovania  diel  výtvarného  umenia,  úžitkového  umenia,  fotografie a architektúry,  verejného  premietania  kinematografických a iných  audiovizuálnych  diel  vrátane  digitálnych  umeleckých  diel,  verejnej  prezentácie  prostredníctvom  zvukových  alebo  audiovizuálnych  záznamov,  ako  aj  verejnej  prezentácie  vysielaného  diela  akýmkoľvek  spôsobom.  Za  verejný  sa  považuje  takisto  každý  prenos  diela  po  drôte  alebo  bezdrôtovými  prostriedkami  sprístupnením  verejnosti, a to  aj  prostredníctvom  internetu  alebo  iných  počítačových  sietí,  takže  každý  člen  verejnosti  môže  mať k dielu  prístup z miesta a v čase,  ktoré  si  sám  zvolí.
…“
Podľa  článku 105  ods. 1 písm. f)  uvedeného  zákona:
„…  výrobca  zvukových  záznamov  má  výlučné  majetkové  právo  povoliť  alebo  zakázať:
…
f)      verejné  vysielanie a verejný  prenos  vlastných  zvukových  záznamov  okrem  tých,  ktoré  boli  zverejnené  na  komerčné  účely,  pričom v takom  prípade  má  nárok  len  na  primeranú  odmenu“.
Článok 106
toho  istého  zákona  stanovuje:
„1.      Umelci,  výkonní  umelci a výrobcovia  zvukových  záznamov  majú  právo  na  jedinú a primeranú  odmenu  za  priame  alebo  nepriame  použitie  zvukových  záznamov  zverejnených  na  komerčné  účely  alebo  za  ich  reprodukciu  vysielaním  alebo  akýmikoľvek  prostriedkami  verejného  prenosu.
2.      Výška  tejto  odmeny  sa  určí  metodikou v súlade s postupom  stanoveným v článkoch 131,  131
a 131
.“
Článok 123  ods. 1  až  3  zákona  č. 8/1996  stanovuje:
„1.      Nositelia  autorského  práva a s ním  súvisiacich  práv  môžu  vykonávať  práva,  ktoré  im  priznáva  tento  zákon,  osobne  alebo  na  základe  zastúpenia  organizáciami  kolektívnej  správy  za  podmienok  stanovených  týmto  zákonom.
2.      Kolektívna  správa  autorských  práv  sa  môže  vykonávať  len v prípade  diel,  ktoré  boli  predtým  sprístupnené  verejnosti, a kolektívna  správa  práv  súvisiacich s autorským  právom  sa  môže  vykonávať  len v prípade  predtým  zaznamenaných  alebo  vysielaných  umeleckých  výkonov,  ako  aj v prípade  zvukových  záznamov  alebo  obrazových  záznamov,  ktoré  boli  predtým  sprístupnené  verejnosti.
3.      Nositelia  autorských  práv  alebo s nimi  súvisiacich  práv  nemôžu  previesť  majetkové  práva  priznané  týmto  zákonom  na  organizácie  kolektívnej  správy.“
Článok 123
tohto  zákona v odseku  1 písm. e) a f)  stanovuje:
„Povinne  kolektívne  spravovanými  sú  tieto  práva:
…
e)      právo  na  verejný  prenos  hudobných  diel s výnimkou  verejného  premietania  kinematografických  diel;
f)      právo  na  primeranú  odmenu  priznanú  výkonným  umelcom a výrobcom  zvukových  záznamov  za  verejný  prenos a vysielanie  komerčných  zvukových  záznamov  alebo  ich  rozmnoženín“.
Článok 130  ods. 1 písm. a) a b)  uvedeného  zákona  znie:
„Organizácie  kolektívnej  správy  sú  povinné:
a)      udeliť  nevýhradné  povolenia  používateľom,  ktorí o ne  požiadajú  pred  akýmkoľvek  použitím  chráneného  repertoáru,  za  odplatu  prostredníctvom  písomného  uzavretia  nevýhradnej  licenčnej  zmluvy  na  také  použitie;
b)      vypracovať  metodiky  pre  oblasti  svojej  pôsobnosti  vrátane  príslušných  majetkových  práv,  ktoré  musia  byť  dohodnuté s používateľmi s cieľom  úhrady  uvedených  práv v prípade  diel,  pri  ktorých  je z dôvodu  ich  spôsobu  využívania  nemožné  získať  individuálne  povolenie  od  nositeľov  týchto  práv“.
Podľa  článku 131  ods. 1  toho  istého  zákona:
„S cieľom  začať  rokovacie  konanie  musia  organizácie  kolektívnej  správy  predložiť  [Oficiul  Român  pentru  Drepturile  de  Autor  (Rumunský  úrad  pre  autorské  práva)]  žiadosť  spolu s metodikami  navrhnutými  na  rokovanie v súlade s článkom 130  ods. 1 písm. a).
…“
Článok 131
ods. 1  až  3  zákona  č. 8/1996  stanovuje:
„1.      Metodiky  vyjednajú  organizácie  kolektívnej  správy a zástupcovia  uvedení v článku 131  ods. 2 písm. b)…
2.      Organizácie  kolektívnej  správy  môžu  od  rovnakej  kategórie  používateľov  vyžadovať  paušálnu  alebo  pomernú  odmenu  vypočítanú  na  základe  príjmov  používateľa z činnosti, v rámci  ktorej  sa  repertoár  používa,  napríklad  z:  vysielania,  káblovej  retransmisie  alebo  verejného  prenosu,  pričom  sa  zohľadní  európska  prax  týkajúca  sa  výsledkov  rokovaní  medzi  používateľmi a organizáciami  kolektívnej  správy. V prípade  činnosti  spočívajúcej  vo  vysielaní  sú  pomerné  odmeny  stanovené  diferencovane,  priamo  úmerne  podielu  použitia  kolektívne  spravovaného  repertoáru v rámci  tejto  činnosti a v prípade  absencie  príjmov v závislosti  od  výdavkov  vzniknutých  používaním.
3.      O paušálnu  alebo  pomernú  odmenu  uvedenú v odseku  2  možno  žiadať  len  vtedy,  ak a v rozsahu, v akom  sa  použitie  týka  diel,  na  ktoré  sa  ešte  vzťahuje  zákonná  ochrana  autorských  alebo s nimi  súvisiacich  práv.
…“
Článok 131
ods. 2  tohto  zákona  znie:
„Dohoda  medzi  zmluvnými  stranami  týkajúca  sa  vyjednaných  metodík  sa  zaznamená v protokole,  ktorý  sa  predloží  Rumunskému  úradu  pre  autorské  práva. … Takto  uverejnené  metodiky  možno  uplatniť  voči  všetkým  používateľom v danej  oblasti,  ktorá  bola  predmetom  rokovaní, a voči  všetkým  dovozcom a výrobcom  nosičov a prístrojov,  za  ktoré  sa  podľa  článku 107  platí  kompenzačná  odmena  za  rozmnoženinu  na  súkromné  použitie.“

Civilný sporový poriadok
Článok 249  Civilného  sporového  poriadku  stanovuje:
„Osoba,  ktorá  uvedie  tvrdenie v priebehu  súdneho  konania,  je  povinná  preukázať  toto  tvrdenie,  okrem  prípadov  výslovne  stanovených  zákonom.“
Článok 329  tohto  poriadku  znie:
„Súd  môže  založiť  svoje  rozhodnutie  na  domnienkach  ponechaných  na  jeho  posúdení  len  vtedy,  ak  majú  dostatočnú  váhu a sú  spôsobilé  zvýšiť  pravdepodobnosť  tvrdenej  skutočnosti;  možno  ich  však  pripustiť  len v prípadoch,  keď  zákon  umožňuje  svedeckú  výpoveď.“

Metodika týkajúca sa odmeny, ktorá prináleží nositeľom majetkových autorských práv k hudobným dielam za verejný prenos hudobných diel ako hudobnej kulisy
Metodologia  privind  remunerațiile  cuvenite  titularilor  de  drepturi  patrimoniale  de  autor  de  opere  muzicale  pentru  comunicarea  publică a operelor  muzicale  în  scop  ambiental  (Metodika  týkajúca  sa  odmeny,  ktorá  prináleží  nositeľom  majetkových  autorských  práv k hudobným  dielam  za  verejný  prenos  hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy,
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 710  zo  7. októbra  2011), v znení  rozhodnutia  Rumunského  úradu  pre  autorské  práva  č. 198/2012 z 8. novembra  2012  (
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 780 z 20. novembra  2012),  stanovuje:
„1.      Používatelia  hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy  musia  pred  akýmkoľvek  použitím  hudobných  diel  získať  od  UCMR – ADA  povolenie  vo  forme  nevýhradnej  licencie  na  používanie  hudobných  diel a zaplatiť  odmenu  podľa  sadzobníka  tejto  metodiky  bez  ohľadu  na  skutočné  trvanie  používania.
2.      Na  účely  tejto  metodiky  sa  uplatňujú  tieto  vymedzenia  pojmov:
a)      verejný  prenos  hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy – prenos  jedného  alebo  viacerých  hudobných  diel  na  verejne  prístupnom  mieste  alebo  na  akomkoľvek  inom  mieste,  kde  sa  súčasne  alebo  postupne  zhromažďuje  alebo  vstupuje  väčší  počet  osôb,  ako  je  bežný  okruh  rodinných  príslušníkov a ich  známych,  bez  ohľadu  na  spôsob  prenosu a použité  technické  prostriedky, s cieľom  vytvoriť  kulisu  pri  výkone  akejkoľvek  inej  činnosti,  ktorá  si  nevyhnutne  nevyžaduje  použitie  hudobných  diel;
b)      používateľ  hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy – každá  oprávnená  právnická  alebo  fyzická  osoba,  ktorá  vlastní  alebo  používa z akéhokoľvek  titulu  (vlastníctvo,  správa,  koncesia,  nájom,  podnájom,  výpožička  atď.)  priestory,  či  už  uzavreté  alebo  otvorené, v ktorých  sú  nainštalované  alebo  držané  zariadenia a akékoľvek  iné  technické  alebo  elektronické  prostriedky,  ako  sú  televízne  prijímače,  rozhlasové  prijímače,  kazetové  prehrávače,  hudobné  mixážne  pulty,  počítačové  zariadenia,  CD  prehrávače,  zosilňovacie  systémy a akékoľvek  iné  prístroje  umožňujúce  príjem,  reprodukciu  alebo  vysielanie  zvukov  alebo  obrazov  sprevádzaných  zvukom.
…
6.      Na  obdobie,  na  ktoré  používateľ  nezískal  povolenie  vo  forme  nevýhradnej  licencie  od  UCMR – ADA,  je  povinný  zaplatiť  tejto  organizácii  sumu  rovnajúcu  sa  trojnásobku  odmien,  ktoré  by  boli  zo  zákona  dlžné,  ak  by  získal  povolenie  vo  forme  nevýhradnej  licencie.
7.      Organizácie  kolektívnej  správy  môžu  prostredníctvom  zástupcov  oprávnených  na  tento  účel  kontrolovať  používanie  hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy,  pričom  im  je  zaručený  voľný  prístup  na  každé  miesto,  kde  sa  hudba  používa  ako  hudobná  kulisa.  Zástupcovia  organizácií  kolektívnej  správy  môžu  používať  prenosné  zvukové  a/alebo  obrazové  nahrávacie  zariadenia  na  miestach,  kde  sa  používajú  hudobné  diela,  pričom  takto  vyhotovené  záznamy  plne  vypovedajú o používaní  hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy.“
V prílohe  tejto  metodiky  sa  nachádza  sadzobník  odmien  za  verejný  prenos  hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy,  ktoré  sú  individualizované  podľa  druhu  obchodných  priestorov  alebo  vozidiel, v ktorých  sa  takýto  prenos  uskutočňuje.  Bod 11  tohto  sadzobníka  stanovuje  pre  leteckú  prepravu  cestujúcich  paušálnu  odmenu  vo  výške  200  rumunských  lei  (RON)  mesačne a za  lietadlo.

Metodika pre verejný prenos zvukových záznamov uverejnených na komerčné účely alebo ich rozmnoženín a sadzobníky majetkových práv výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov
Metodologia  privind  comunicarea  publică a fonogramelor  publicate  în  scop  comercial  sau a reproducerilor  acestora  și  tabelele  cuprinzând  drepturile  patrimoniale  ale  artiștilor  interpreți  ori  executanți  și  producătorilor  de  fonograme  (metodika  pre  verejný  prenos  zvukových  záznamov  uverejnených  na  komerčné  účely  alebo  ich  rozmnoženín a sadzobníky  majetkových  práv  výkonných  umelcov a výrobcov  zvukových  záznamov,
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 982 z 8. decembra  2006), v znení  rozhodnutia  Rumunského  úradu  pre  autorské  práva  č. 189/2013 z 29. novembra  2013  (
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 788  zo  16. decembra  2013),  stanovuje:
„1.      Verejný  prenos  zvukových  záznamov  uverejnených  na  komerčné  účely  alebo  ich  rozmnoženín  znamená  ich  prenos  na  verejných  miestach  (uzavretých  alebo  otvorených)  bez  ohľadu  na  spôsob,  akým  sa  prenos  uskutočňuje, a to  mechanickými,  elektroakustickými  alebo  digitálnymi  prostriedkami  (zosilňovacie  zariadenia,  prístroje  na  zvukový  alebo  audiovizuálny  záznam,  rozhlasové  alebo  televízne  prijímače,  počítačové  zariadenia  atď.).
…
3.      Na  účely  tejto  metodiky  sa  používateľom  zvukových  záznamov  rozumie  akákoľvek  oprávnená  fyzická  alebo  právnická  osoba,  ktorá  verejne  šíri  zvukové  záznamy  uverejnené  na  komerčné  účely  alebo  ich  rozmnoženiny v priestoroch,  ktoré  sú v držbe z akéhokoľvek  titulu  (vlastníctvo,  správa,  nájom,  podnájom,  výpožička  atď.).
…
5.      Používateľ  je  povinný  získať  súhlas  vo  forme  nevýhradných  licencií,  ktoré  vydávajú  organizácie  kolektívnej  správy  práv…  výrobcov  zvukových  záznamov,  na  verejný  prenos  zvukových  záznamov  uverejnených  na  komerčné  účely…, a to  za  odmenu  podľa  nižšie  uvedených  sadzobníkov a bez  ohľadu  na  skutočnú  dĺžku  verejného  prenosu.“
V prílohe  tejto  metodiky  sa  nachádzajú  dva  sadzobníky, z ktorých  prvý  upravuje  odmeny  splatné v prípade  činností  vykonávaných  pri  hudobnej  kulise,  individualizované  podľa  druhu  obchodných  priestorov  alebo  vozidiel, v ktorých  sa  tieto  činnosti  vykonávajú.  Bod  E3  ods. 1  tohto  prvého  sadzobníka  stanovuje  pre  železničnú  prepravu  cestujúcich  mesačnú  odmenu  30 RON  za  vozidlo, v ktorom  je  nainštalovaný  systém  ozvučenia.

Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky

Vec
C
‑
775/21
UCMR – ADA  je  organizácia  kolektívnej  správy  autorských  práv v hudobnej  oblasti.
Dňa  2. marca 2018  táto  organizácia  podala  na  Tribunalul  București  (Vyšší  súd  Bukurešť,  Rumunsko)  proti  leteckej  prepravnej  spoločnosti  Blue  Air  žalobu,  ktorou  sa  domáhala  zaplatenia  dlžných  odmien a pokút  za  to,  že  na  palube  lietadiel  prevádzkovaných  spoločnosťou  Blue  Air  sa  uskutočňoval  verejný  prenos  hudobných  diel,  na  ktorý  táto  spoločnosť  nezískala  licenciu.
Pred  týmto  súdom  Blue  Air  tvrdila,  že  prevádzkuje  28  lietadiel a že  napriek  tomu,  že  disponuje  softvérom  potrebným  na  šírenie  hudobných  diel v 22 z týchto  28  lietadiel,  po  získaní  požadovanej  licencie  sprístupnila  verejnosti  iba  jedno  hudobné  dielo  ako  hudobnú  kulisu, a to v 14  týchto  lietadlách.
V nadväznosti  na  tieto  spresnenia  UCMR – ADA  rozšírila  svoje  návrhy  na  zaplatenie  súm,  keďže  sa  domnievala,  že  existencia  systémov  ozvučenia v približne  22  lietadlách  odôvodňuje  záver,  že  chránené  diela  boli  sprístupnené  verejnosti  vo  všetkých  lietadlách  flotily  spoločnosti  Blue  Air.
Rozsudkom z 8. apríla  2019  sa  žalobe,  ktorú  podala  UCMR – ADA,  vyhovelo.  Tribunalul  București  (Vyšší  súd  Bukurešť)  sa  na  základe  rozsudkov  zo  7. decembra  2006,  SGAE  (C‑306/05,  EU:C:2006:764), a z 15. marca 2012,  Phonographic  Performance  (Ireland)  (C‑162/10,  EU:C:2012:141), v podstate  domnieval,  že  skutočnosť,  že  Blue  Air  vybavila  dopravné  prostriedky,  ktoré  prevádzkuje,  zariadeniami  umožňujúcimi  verejný  prenos  hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy,  zakladá  vyvrátiteľnú  domnienku  používania  týchto  diel,  ktorá  vyžaduje,  aby  sa  rozhodlo,  že  každé  lietadlo  vybavené  systémom  ozvučenia  používa  toto  zariadenie  na  verejný  prenos  predmetného  hudobného  diela, a to  bez  toho,  aby  bolo v tejto  súvislosti  potrebné  predložiť  ďalšie  dôkazy.
Blue  Air  podala  proti  tomuto  rozhodnutiu  odvolanie  na  Curtea  de  Apel  Bucureşti  (Odvolací  súd  Bukurešť,  Rumunsko),  ktorý  je  vnútroštátnym  súdom,  ktorý  podal  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  pričom  najmä  tvrdila,  že  na  palube  lietadiel,  ktoré  prevádzkuje a pre  ktoré  nebola  získaná  žiadna  licencia,  nešírila  hudobnú  kulisu a že  samotná  existencia  zariadení  nepredstavuje  verejný  prenos  hudobných  diel.  Ďalej  uviedla,  že  šírením  hudobnej  kulisy  nesledovala  žiadny  cieľ  spočívajúci v dosahovaní  zisku.  Napokon  poznamenala,  že  existencia  systémov  ozvučenia v lietadlách  sa  vyžaduje z bezpečnostných  dôvodov,  aby  sa  umožnila  komunikácia  medzi  členmi  posádky  lietadla,  ako  aj  komunikácia  medzi  členmi  tejto  posádky a cestujúcimi.
Vnútroštátny  súd  zdôrazňuje,  že  otázka,  či  vzhľadom  na  neexistenciu  cieľa  dosiahnuť  zisk  predstavuje  sprístupnenie  hudobného  diela  ako  hudobnej  kulisy  verejný  prenos v zmysle  článku 3  smernice  2001/29,  nie  je  bez  pochybností.  Okrem  toho v prípade  kladnej  odpovede  na  túto  otázku  sa  tento  súd  pýta  na  úroveň  dokazovania  vyžadovanú v tejto  súvislosti.  Uvádza,  že v súlade s judikatúrou  niektorých  vnútroštátnych  súdov,  pokiaľ  sa v metodike  uvedenej v bode 23  tohto  rozsudku  cituje  prevádzka  vykonávajúca  osobitnú  hospodársku  činnosť,  existuje  vyvrátiteľná  domnienka,  že  diela  chránené  autorským  právom  sú  na  uvedenom  mieste  sprístupnené  verejnosti.  Takáto  domnienka  je  odôvodnená  najmä  tým,  že  organizácie  kolektívnej  správy  autorských  práv  nemôžu  systematicky  kontrolovať  všetky  miesta,  kde  by  mohlo  dochádzať k používaniu  diel  duševnej  tvorby.
Za  týchto  podmienok  Curtea  de  Apel  București  (Odvolací  súd  Bukurešť)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  nasledujúce  prejudiciálne  otázky:
„1.      Má  sa  článok 3  ods. 1  smernice…  2001/29/ES…  vykladať v tom  zmysle,  že  šírenie  hudobného  diela  alebo  časti  hudobného  diela v komerčnom  lietadle  obsadenom  cestujúcimi, a to  pri  vzlete,  pristátí  alebo  kedykoľvek  počas  letu,  prostredníctvom  všeobecného  systému  ozvučenia  tohto  lietadla  je  verejným  prenosom v zmysle  uvedeného  ustanovenia,  najmä  (hoci  nie  výlučne) z hľadiska  kritéria  ziskovosti  takéhoto  prenosu?
V prípade  kladnej  odpovede  na  prvú  otázku:
2.      Predstavuje  existencia  systému  ozvučenia v lietadle,  ktorý  zodpovedá  požiadavkám  právnych  predpisov o bezpečnosti  letovej  prevádzky,  dostatočný  základ  na  vyvodenie  vyvrátiteľnej  domnienky,  že  na  palube  uvedeného  lietadla  dochádza k verejnému  prenosu  hudobných  diel?
V prípade  zápornej  odpovede  na  túto  otázku:
3.      Predstavuje  existencia  systému  ozvučenia v lietadle,  ktorý  zodpovedá  požiadavkám  právnych  predpisov o bezpečnosti  letovej  prevádzky, a tiež  softvéru  umožňujúceho  prenos  zvukových  záznamov  (obsahujúcich  chránené  hudobné  diela)  prostredníctvom  takéhoto  systému  ozvučenia  dostatočný  základ  na  vyvodenie  vyvrátiteľnej  domnienky,  že  na  palube  tohto  lietadla  dochádza k verejnému  prenosu  hudobných  diel?“

Vec
C
‑
826/21
UPFR  je  organizácia  kolektívnej  správy  práv  výrobcov  zvukových  záznamov  súvisiacich s autorským  právom.
Dňa  2. decembra  2013  táto  organizácia  podala  proti  železničnej  dopravnej  spoločnosti  CFR  žalobu,  ktorou  sa  domáhala  zaplatenia  dlžných  odmien a pokút  za  verejný  prenos  hudobných  diel v osobných  vozňoch,  ktoré  táto  spoločnosť  prevádzkuje. V tejto  súvislosti  tvrdila,  že  uplatniteľná  právna  úprava v oblasti  železničnej  dopravy  vyžaduje,  aby  časť  vlakov  prevádzkovaných  spoločnosťou  CFR  bola  vybavená  systémom  ozvučenia, a poukázala  na  to,  že  existencia  takéhoto  systému  predstavuje  verejný  prenos  diel v zmysle  článku 3  ods. 1  smernice  2001/29.
Tribunalul  București  (Vyšší  súd  Bukurešť)  túto  žalobu  zamietol,  pričom  konštatoval,  že  hoci  samotná  inštalácia  systému  ozvučenia,  ktorý  technicky  umožňuje  prístup  verejnosti k zvukovým  nahrávkam,  predstavuje  verejný  prenos  hudobných  diel,  nebolo  preukázané,  že  prevádzkované  vlaky  boli  takýmto  systémom  vybavené.
UPFR  podala  proti  tomuto  rozhodnutiu  odvolanie  na  Curtea  de  Apel  Bucureşti  (Odvolací  súd  Bukurešť),  ktorý  je  vnútroštátnym  súdom,  ktorý  podal  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania.
Vnútroštátny  súd  uvádza,  že  vo  vnútroštátnej  judikatúre  prevláda, a to  najmä  na  základe  rozsudku  zo  7. decembra  2006,  SGAE  (C‑306/05,  EU:C:2006:764),  názor,  že  existencia  systémov  ozvučenia v železničnom  vozni  predstavuje  verejný  prenos  hudobných  diel.  Tento  súd  však  vyjadruje v tejto  súvislosti  pochybnosti.
Za  týchto  okolností  Curtea  de  Apel  București  (Odvolací  súd  Bukurešť)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  nasledujúce  prejudiciálne  otázky:
„1.      Uskutočňuje  železničný  dopravca  používajúci  železničné  vozne  vybavené  systémom  ozvučenia,  ktorý  je  určený  na  oznamovanie  informácií  cestujúcim,  týmto  spôsobom  verejný  prenos  podľa  článku 3  smernice…  2001/29/ES…?
2.      Bráni  článok 3  smernice…  2001/29/ES…  vnútroštátnej  právnej  úprave  stanovujúcej  vyvrátiteľnú  domnienku,  podľa  ktorej  existencia  systémov  ozvučenia v dopravných  prostriedkoch v prípade,  že  vyplýva z požiadaviek  iných  zákonných  ustanovení  regulujúcich  činnosť  dopravcu,  predstavuje  verejný  prenos?“

Konanie na Súdnom dvore
Rozhodnutím z 1. marca 2022  boli  veci C‑775/21 a C‑826/21 v súlade s článkom 54  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora  spojené  na  účely  písomnej a ústnej  časti  konania,  ako  aj  na  účely  vyhlásenia  rozsudku.

O prejudiciálnych otázkach

O
prvej otázke vo veci
C
‑
775/21
Svojou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 3  ods. 1  smernice  2001/29  vykladať v tom  zmysle,  že  šírenie  hudobného  diela  ako  hudobnej  kulisy v dopravnom  prostriedku  na  prepravu  cestujúcich  predstavuje  verejný  prenos v zmysle  tohto  ustanovenia.
Podľa  článku 3  ods. 1  smernice  2001/29  členské  štáty  poskytnú  autorom  výlučné  právo  udeliť  súhlas  alebo  zakázať  akýkoľvek  verejný  prenos  ich  diel,  či  po  drôte  alebo  bezdrôtovými  prostriedkami  vrátane  sprístupňovania  ich  diel  verejnosti  takým  spôsobom,  aby  verejnosť k nim  mala  prístup z miesta a v čase,  ktoré  si  sama  zvolí.
Ako  už  Súdny  dvor  opakovane  rozhodol,  podľa  tohto  ustanovenia  autori  disponujú  právom  preventívnej  povahy,  ktoré  im  umožňuje  postaviť  sa  medzi  prípadných  používateľov  ich  diela a verejný  prenos,  ktorý  títo  používatelia  zamýšľajú  uskutočniť, a na  tento  účel  prenos  zakázať  (rozsudok z 22. júna  2021,  YouTube a Cyando, C‑682/18 a C‑683/18,  EU:C:2021:503,  bod 62,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Keďže  článok 3  ods. 1  smernice  2001/29  nespresňuje  pojem  „verejný  prenos“,  je  potrebné  vymedziť  zmysel a dosah  tohto  pojmu z hľadiska  cieľov  sledovaných  touto  smernicou a kontextu,  do  ktorého  je  vykladané  ustanovenie  vložené  (rozsudok  zo  7. augusta  2018,  Renckhoff, C‑161/17,  EU:C:2018:634,  bod 17 a citovaná  judikatúra).
Súdny  dvor v tejto  súvislosti  pripomenul,  že  tento  pojem,  ako  zdôrazňuje  odôvodnenie  23  smernice  2001/29,  sa  má  vykladať v širokom  zmysle  tak,  že  zahŕňa  každý  prenos  pre  verejnosť,  ktorá  nie  je  prítomná  na  mieste,  kde  tento  prenos  vzniká, a teda  zahŕňa  všetky  transmisie  alebo  retransmisie  diel  smerom k verejnosti  drôtovými  alebo  bezdrôtovými  prostriedkami  vrátane  vysielania. Z odôvodnení  4,  9 a 10  tejto  smernice  totiž  vyplýva,  že  jej  hlavným  cieľom  je  zavedenie  vysokej  úrovne  ochrany  autorov,  ktorá  im  umožní  získať  zodpovedajúcu  odmenu  za  používanie  ich  diel,  najmä v súvislosti s ich  verejným  prenosom  (rozsudok z 22. júna  2021,  YouTube a Cyando, C‑682/18 a C‑683/18,  EU:C:2021:503,  bod 63,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
V tejto  súvislosti,  ako  Súdny  dvor  už  opakovane  rozhodol,  pojem  „verejný  prenos“ v zmysle  tohto  článku 3  ods. 1  zahŕňa  dva  kumulatívne  prvky, a to  samotný  prenos  diela a verejný  prenos  tohto  diela, a vyžaduje  si  individuálne  posúdenie (rozsudky z 2. apríla  2020,  Stim a SAMI, C‑753/18,  EU:C:2020:268,  bod 30, a z 22. júna  2021,  YouTube a Cyando, C‑682/18 a C‑683/18,  EU:C:2021:503,  bod 66,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Na  účely  takého  posúdenia  treba  zohľadniť  viacero  dodatočných  kritérií,  ktoré  nie  sú  samostatné a sú  navzájom  závislé.  Tieto  kritériá  sa  majú  uplatňovať  tak  jednotlivo,  ako  aj  vo  vzájomnej  súvislosti,  keďže v rôznych  konkrétnych  situáciách  môžu  mať  veľmi  premenlivú  intenzitu  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  14. júna  2017,  Stichting  Brein, C‑610/15,  EU:C:2017:456,  bod 25, a z 22. júna  2021,  YouTube a Cyando, C‑682/18 a C‑683/18,  EU:C:2021:503,  bod 67,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Súdny  dvor  spomedzi  týchto  kritérií  na  jednej  strane  zdôraznil  nepopierateľnú  úlohu  používateľa a vedomú  povahu  jeho  konania.  Tento  používateľ  totiž  uskutočňuje  prenos,  ak s vedomím  dôsledkov  svojho  konania  sprostredkúva  svojim  zákazníkom  prístup k chránenému  dielu, a to  najmä  vtedy,  ak  by  bez  tohto  zásahu  nemohli  mať,  alebo  mohli  mať  len  ťažko  prístup k zverejnenému  dielu  (rozsudok  zo  14. júna  2017,  Stichting  Brein, C‑610/15,  EU:C:2017:456,  bod 26 a citovaná  judikatúra).
Súdny  dvor  navyše  rozhodol,  že  zisková  povaha  verejného  prenosu v zmysle  článku 3  ods. 1  smernice  2001/29  nie  je  irelevantná  (rozsudok z 8. septembra  2016,  GS  Media, C‑160/15,  EU:C:2016:644,  bod 38 a citovaná  judikatúra). Pripustil  však,  že  takáto  povaha  nie  je  nutne  nevyhnutnou  podmienkou,  ktorá  by  rozhodovala o samotnej  existencii  verejného  prenosu  (rozsudky  zo  7. marca 2013,  ITV  Broadcasting a i., C‑607/11,  EU:C:2013:147,  bod 42,  ako  aj  citovaná  judikatúra, a z 31. mája  2016,  Reha  Training, C‑117/15,  EU:C:2016:379,  bod 49).
Na  druhej  strane,  aby  sa  na  chránené  diela  vzťahoval  pojem  „verejný  prenos“ v zmysle  článku 3  ods. 1  smernice  2001/29,  je  ešte  potrebné,  aby  tieto  diela  boli  predmetom  prenosu  pre  verejnosť  [rozsudok z 28. októbra  2020,  BY  (Fotografický  dôkaz), C‑637/19,  EU:C:2020:863,  bod 25 a citovaná  judikatúra].
Súdny  dvor v tejto  súvislosti  spresnil,  že  pojem  „verejný“  sa  týka  neurčitého  počtu  potenciálnych  adresátov a okrem  toho  zahŕňa  celkom  významný  počet  osôb  (rozsudok z 22. júna  2021,  YouTube a Cyando, C‑682/18 a C‑683/18,  EU:C:2021:503,  bod 69,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
V prejednávanej  veci,  ako  vyplýva z judikatúry  citovanej v bode 49  tohto  rozsudku,  treba v prvom  rade  konštatovať,  že  šírenie  hudobného  diela  ako  hudobnej  kulisy v dopravnom  prostriedku  na  prepravu  cestujúcich,  ktoré  uskutočňuje  prevádzkovateľ  tohto  dopravného  prostriedku,  predstavuje  prenos v zmysle  článku 3  ods. 1  smernice  2001/29,  keďže  tento  prevádzkovateľ  tým s plnou  znalosťou  dôsledkov  svojho  konania  sprostredkúva  svojim  zákazníkom  prístup k chránenému  dielu, a to  najmä  vtedy,  ak  by  bez  tohto  zásahu  títo  zákazníci v zásade  nemohli  využívať  šírené  dielo.
V druhom  rade  takéto  hudobné  dielo  je  skutočne  sprístupnené  verejnosti v zmysle  judikatúry  pripomenutej v bode 51  tohto  rozsudku.  Hoci  je  pravda,  ako  rozhodol  Súdny  dvor,  že  pojem  „verejný“  obsahuje  určitú  prahovú  hodnotu
de  minimis
,  čo z tohto  pojmu  vylučuje  príliš  malý  počet  dotknutých  osôb,  či  dokonca  bezvýznamný  počet,  Súdny  dvor  tiež  zdôraznil,  že  na  účely  určenia  tohto  počtu  treba  zohľadniť  najmä  to,  koľko  osôb  má  súbežne  prístup k tomu  istému  dielu,  ale  takisto  koľko z týchto  osôb  má  prístup k tomuto  dielu  postupne  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 31. mája  2016,  Reha  Training, C‑117/15,  EU:C:2016:379,  body 43 a 44,  ako  aj z 19. decembra  2019,  Nederlands  Uitgeversverbond a Groep  Algemene  Uitgevers, C‑263/18,  EU:C:2019:1111,  bod 68,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Ako  však  uvádza  vnútroštátny  súd, v prejednávanej  veci  je  nesporné,  že  dielo, o ktoré  ide  vo  veci  samej,  bolo  skutočne  vysielané v polovici z počtu  lietadiel  prevádzkovaných  spoločnosťou  Blue  Air  počas  letov  vykonávaných  touto  leteckou  spoločnosťou,  takže  dotknutú  verejnosť  tvoria  všetky  skupiny  cestujúcich,  ktoré  súčasne  alebo  postupne  absolvovali  tieto  lety,  pričom  takýto  počet  dotknutých  osôb  nemožno  považovať  za  príliš  nízky  alebo  dokonca  za  bezvýznamný v zmysle  judikatúry  pripomenutej v bode 54  tohto  rozsudku.
V tomto  kontexte  nie  je  rozhodujúca  okolnosť  uvedená  vnútroštátnym  súdom, a to  že  zisková  povaha  takéhoto  prenosu  je  veľmi  diskutabilná,  pokiaľ  ide o šírenie  úryvkov z hudobných  diel  ako  hudobnej  kulisy  pre  všetkých  cestujúcich v lietadle v čase  odletu,  pristátia  alebo v rámci  akéhokoľvek  iného  úseku  letu.  Takáto  zisková  povaha  totiž  nie  je  nevyhnutnou  podmienkou  na  konštatovanie  existencie  verejného  prenosu v zmysle  článku 3  ods. 1  smernice  2001/29,  keďže  Súdny  dvor  rozhodol,  že  takáto  povaha  nie  je  nevyhnutne  predpokladom,  ktorý  určuje  samotnú  existenciu  verejného  prenosu,  ako  to  vyplýva z judikatúry  uvedenej v bode 50  tohto  rozsudku.
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  na  prvú  otázku  vo  veci C‑775/21  odpovedať  tak,  že  článok 3  ods. 1  smernice  2001/29  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  šírenie  hudobného  diela  ako  hudobnej  kulisy v dopravnom  prostriedku  na  prepravu  cestujúcich  predstavuje  verejný  prenos v zmysle  tohto  ustanovenia.

O
druhej
a
tretej

otázke

vo

veci
C
‑
775/21
a o
prvej

otázke

vo

veci
C
‑
826/21
Podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora v rámci  postupu  spolupráce  medzi  vnútroštátnymi  súdmi a Súdnym  dvorom  zakotveného v článku 267 ZFEÚ  Súdnemu  dvoru  prináleží  poskytnúť  vnútroštátnemu  súdu  užitočnú  odpoveď,  ktorá  mu  umožní  rozhodnúť o spore,  ktorý  prejednáva. V tomto  smere  Súdnemu  dvoru  prináleží v prípade  potreby  preformulovať  otázky,  ktoré  sú  mu  predložené.  Okolnosť,  že  vnútroštátny  súd  po  formálnej  stránke  položil  prejudiciálnu  otázku s odkazom  na  určité  ustanovenia  práva  Únie,  nebráni  tomu,  aby  Súdny  dvor  poskytol  tomuto  súdu  všetky  prvky  výkladu,  ktoré  môžu  byť  užitočné  na  rozhodnutie  veci,  ktorú  prejednáva,  či  už  na  ne v texte  svojich  otázok  odkázal,  alebo  nie.  Súdnemu  dvoru v tejto  súvislosti  prináleží,  aby  zo  všetkých  informácií,  ktoré  poskytol  vnútroštátny  súd, a najmä z odôvodnenia  jeho  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  vybral  tie  prvky  práva  Únie,  ktoré  si  vyžadujú  výklad  so  zreteľom  na  predmet  sporu  (rozsudok z 22. júna  2022,  Volvo a DAF  Trucks, C‑267/20,  EU:C:2022:494,  bod 28,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
V prejednávanej  veci  je  vzhľadom  na  všetky  informácie,  ktoré  poskytol  vnútroštátny  súd  vo  svojich  návrhoch  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  potrebné  preformulovať  prejudiciálne  otázky  na  účely  poskytnutia  užitočnej  odpovede  vnútroštátnemu  súdu.
Konkrétne,  pokiaľ  ide o žalobu  vo  veci C‑826/21,  túto  žalobu  podala  organizácia  kolektívnej  správy  práv  výrobcov  zvukových  záznamov  súvisiacich s autorskými  právami s cieľom,  aby  CFR  zaplatila  primeranú  odmenu  za  verejný  prenos  hudobných  diel v cestovných  vozňoch,  ktoré  táto  spoločnosť  prevádzkuje.  Vzhľadom  na  uplatnenie  článku 105  ods. 1 písm. f)  zákona  č. 8/1996  uvedeného v bode 10  tohto  rozsudku,  ktorý  upravuje  majetkové  právo  výrobcu  zvukových  nahrávok  povoliť  vysielanie a verejný  prenos  jeho  vlastných  zvukových  záznamov,  sa  preto  zdá,  že  výklad  článku 8  ods. 2  smernice  2006/115  je  rovnako  relevantný  na  účely  vyriešenia  uvedeného  sporu.
Za  týchto  podmienok  treba  konštatovať,  že  vnútroštátny  súd  sa  svojimi  otázkami,  ktoré  treba  preskúmať  spoločne, v podstate  pýta,  či  sa  článok 3  ods. 1  smernice  2001/29 a článok 8  ods. 2  smernice  2006/115  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  inštalácia  zvukového  zariadenia a prípadne  softvéru  umožňujúceho  šírenie  hudobnej  kulisy v dopravnom  prostriedku  predstavuje  verejný  prenos v zmysle  týchto  ustanovení.
Treba  pripomenúť,  že  pri  výklade  ustanovenia  práva  Únie  treba  zohľadniť  nielen  jeho  znenie,  ale  aj  ciele  sledované  právnou  úpravou,  ktorej  je  súčasťou, a jeho  kontext.  Pokiaľ  ide  konkrétne o článok 3  ods. 1  smernice  2001/29,  tento  článok  sa  má  vykladať v súlade s relevantnými  ustanoveniami  WCT,  keďže  cieľom  smernice  2001/29  je  vykonať  určité  záväzky,  ktoré  Únii  vyplývajú z uvedenej  zmluvy  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  17. apríla  2008,  Peek & Cloppenburg, C‑456/06,  EU:C:2008:232,  bod 33,  ako  aj z 21. júna  2012,  Donner, C‑5/11,  EU:C:2012:370,  bod 23).
V prvom  rade,  pokiaľ  ide o znenie  predmetných  ustanovení, v bode 43  tohto  rozsudku  bolo  pripomenuté,  že z článku 3  ods. 1  smernice  2001/29  vyplýva,  že  členské  štáty  majú  povinnosť  dohliadať  nad  tým,  aby  autori  mali  výlučné  právo  udeliť  súhlas  alebo  zakázať  akýkoľvek  verejný  prenos  svojich  diel,  či  po  drôte  alebo  bezdrôtovými  prostriedkami,  vrátane  sprístupňovania  svojich  diel  verejnosti  takým  spôsobom,  aby  verejnosť k nim  mala  prístup z miesta a v čase,  ktoré  si  sama  zvolí.
Okrem  toho  podľa  článku 8  ods. 2  smernice  2006/115  vnútroštátna  právna  úprava  členských  štátov  musí  jednak  zabezpečiť,  aby  pri  použití  zvukového  záznamu  vydaného  na  obchodné  účely  alebo  rozmnoženiny  takéhoto  zvukového  záznamu  na  rozhlasové  vysielanie  alebo  akýkoľvek  iný  verejný  prenos  platil  používateľ  jedinú  primeranú  odmenu, a jednak,  aby  sa  táto  odmena  rozdelila  medzi  príslušných  výkonných  umelcov a výrobcov  zvukových  záznamov.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  podľa  judikatúry  Súdneho  dvora,  keďže  normotvorca  Únie  nevyjadril  opačný  záujem,  pojem  „verejný  prenos“  použitý v týchto  vyššie  uvedených  ustanoveniach  sa  má  vykladať  tak,  že  má  rovnaký  význam  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 8. septembra  2016,  GS  Media, C‑160/15,  EU:C:2016:644,  bod 33, a zo  17. júna  2021, M.I.C.M., C‑597/19,  EU:C:2021:492,  bod 41,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
V druhom  rade,  pokiaľ  ide o cieľ  sledovaný  týmito  ustanoveniami, z judikatúry  pripomenutej v bode 46  tohto  rozsudku  vyplýva,  že  tento  pojem  treba  nepochybne  chápať v širšom  zmysle  tak,  že  zahŕňa  každý  prenos  pre  verejnosť,  ktorá  nie  je  prítomná  na  mieste,  kde  tento  prenos  vzniká, a teda  zahŕňa  všetky  transmisie  alebo  retransmisie  diel  smerom k verejnosti  drôtovými  alebo  bezdrôtovými  prostriedkami  vrátane  vysielania,  pričom  hlavným  cieľom  smernice  2001/29  je  zaviesť  vysokú  úroveň  ochrany v prospech  autorov.
V treťom  rade,  pokiaľ  ide o kontext,  do  ktorého  patria  predmetné  ustanovenia,  treba  po  tomto  spresnení  uviesť,  že z odôvodnenia  27  smernice  2001/29,  ktoré v podstate  preberá  spoločné  vyhlásenie  týkajúce  sa  článku 8  WTC,  ako  uviedol  Súdny  dvor v rozsudku z 22. júna  2021,  YouTube a Cyando  (C‑682/18 a C‑683/18,  EU:C:2021:503,  bod 79),  vyplýva,  že  „samotné  zabezpečenie  fyzických  zariadení  umožňujúcich  alebo  uskutočňujúcich  prenos  rozhlasových a televíznych  programov  sa  samo  osebe  nerovná  prenosu v zmysle  tejto  smernice“.
V tejto  súvislosti,  ak  by  samotná  okolnosť,  že  použitie  zvukového  zariadenia a prípadne  softvéru  je  nevyhnutné  na  to,  aby  verejnosť  mohla  skutočne  využiť  dielo,  automaticky  viedla  ku  kvalifikácii  zásahu  prevádzkovateľa  tohto  zariadenia  ako  „prenosu“,  potom  by  každé  „zabezpečenie  fyzických  zariadení  umožňujúcich  alebo  uskutočňujúcich  prenos“,  vrátane  prípadov,  keď  prítomnosť  takýchto  zariadení  vyžaduje  vnútroštátna  právna  úprava  upravujúca  činnosť  dopravcu,  predstavovalo  takýto  akt,  čo  však  odôvodnenie  27  smernice  2001/29  výslovne  vylučuje  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 22. júna  2021,  YouTube a Cyando, C‑682/18 a C‑683/18,  EU:C:2021:503,  bod 79).
Vzhľadom  na  tieto  úvahy  treba  konštatovať,  že  skutočnosť,  že v dopravnom  prostriedku  je k dispozícii  zvukové  zariadenie a prípadne  softvér  umožňujúci  šírenie  hudobnej  kulisy,  nepredstavuje  prenos v zmysle  článku 3  ods. 1  smernice  2001/29 a článku 8  ods. 2  smernice  2006/115,  keďže  ide  len o poskytnutie  fyzických  zariadení  umožňujúcich  alebo  uskutočňujúcich  prenos.
Na  jednej  strane  Súdny  dvor  nepochybne  rozhodol,  že  prevádzkovateľ  pohostinstva,  hotela  alebo  kúpeľného  zariadenia,  ktorý  svojim  klientom  vedome  sprostredkováva  chránené  diela  prostredníctvom  vedomého  sprístupnenia  signálu  pomocou  televíznych  alebo  rozhlasových  prijímačov  inštalovaných  vo  svojom  zariadení,  vykonáva  prenos  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  7. decembra  2006,  SGAE, C‑306/05,  EU:C:2006:764,  bod 47;  zo  4. októbra  2011,  Football  Association  Premier  League a i., C‑403/08 a C‑429/08,  EU:C:2011:631,  bod 196,  ako  aj z 27. februára  2014,  OSA, C‑351/12,  EU:C:2014:110,  bod 26).  Rovnako  prevádzkovateľ  rehabilitačného  centra,  ktorý  svojim  pacientom  zámerne  sprostredkováva  chránené  diela  pomocou  televíznych  prijímačov  nainštalovaných  na  viacerých  miestach  tohto  zariadenia,  vykonáva  prenos  (rozsudok z 31. mája  2016,  Reha  Training, C‑117/15,  EU:C:2016:379,  body 55 a 56).
Samotnú  inštaláciu  zvukového  zariadenia v dopravnom  prostriedku  však  nemožno  stotožniť s úkonmi,  ktorými  poskytovatelia  služieb  zámerne  prenášajú  chránené  diela  svojim  zákazníkom  tým,  že  šíria  signál  prostredníctvom  prijímačov,  ktoré  nainštalovali  vo  svojej  prevádzkarni, a umožňujú  tak  prístup k takýmto  dielam.
Keďže  inštalácia  zvukového  zariadenia a prípadne  softvéru  umožňujúceho  šírenie  hudobnej  kulisy v dopravnom  prostriedku  nepredstavuje  „prenos“,  nie  je  potrebné  skúmať,  či  došlo k prípadnému  prenosu  pre  verejnosť v zmysle  judikatúry.
Vzhľadom  na  všetky  predchádzajúce  úvahy  treba  na  druhú a tretiu  otázku  vo  veci C‑775/21 a na  prvú  otázku  vo  veci C‑826/21  odpovedať  tak,  že  článok 3  ods. 1  smernice  2001/29 a článok 8  ods. 2  smernice  2006/115  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  inštalácia  zvukového  zariadenia a prípadne  softvéru  umožňujúceho  šírenie  hudobnej  kulisy v dopravnom  prostriedku  nepredstavuje  verejný  prenos v zmysle  týchto  ustanovení.

O
druhej

otázke

vo

veci
C
‑
826/21
Vzhľadom  na  úvahy  uvedené v bode 60  tohto  rozsudku  treba  na  účely  poskytnutia  užitočnej  odpovede  vnútroštátnemu  súdu  konštatovať,  že  tento  súd  sa  svojou  otázkou v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 8  ods. 2  smernice  2006/115  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  právnej  úprave,  tak  ako  ju  vykladajú  vnútroštátne  súdy,  ktorá  stanovuje  vyvrátiteľnú  domnienku  verejného  prenosu  hudobných  diel  založenú  na  existencii  systémov  ozvučenia v dopravných  prostriedkoch.
Na  úvod  treba  uviesť,  že  rumunská  vláda  vo  svojich  písomných  pripomienkach  spochybňuje  predpoklad, z ktorého  vychádza  vnútroštátny  súd a podľa  ktorého  vnútroštátna  právna  úprava  stanovuje  vyvrátiteľnú  domnienku  verejného  prenosu  hudobných  diel  založenú  na  existencii  systémov  ozvučenia v dopravných  prostriedkoch.
Treba  však  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  sú v rámci  postupu  upraveného v článku 267 ZFEÚ úlohy  Súdneho  dvora a vnútroštátneho  súdu  jasne  oddelené a výklad  vnútroštátnych  právnych  predpisov  prináleží  výhradne  vnútroštátnemu  súdu  (rozsudok  zo  17. marca 2022,  Daimler, C‑232/20,  EU:C:2022:196,  bod 91 a citovaná  judikatúra).
Súdnemu  dvoru  teda  neprináleží  vyjadrovať  sa v rámci  prejudiciálneho  konania k výkladu  vnútroštátnych  ustanovení.  Súdny  dvor  má  totiž v rámci  rozdelenia  právomocí  medzi  súdmi  Únie a vnútroštátnymi  súdmi  zohľadniť  skutkový a právny  rámec,  do  ktorého  patria  prejudiciálne  otázky,  tak  ako  ho  vymedzilo  rozhodnutie  vnútroštátneho  súdu  (rozsudok  zo  17. marca 2022,  Daimler, C‑232/20,  EU:C:2022:196,  bod 92 a citovaná  judikatúra).
V tejto  súvislosti  najmä z odôvodnení  1,  6 a 7  smernice  2001/29  vyplýva,  že  jej  cieľom  je  najmä  odstrániť  rozdiely v právnych  predpisoch a právnu  neistotu v súvislosti s ochranou  autorských  práv,  keďže  táto  neistota  môže  brániť  riadnemu  fungovaniu  vnútorného  trhu a rozvoju  informačnej  spoločnosti v Európe,  pričom  jej  cieľom  je  aj  vyhnúť  sa  nezlučiteľným  vnútroštátnym  reakciám  na  rozvoj  technológií.  Okrem  toho v týchto  odôvodneniach  sa  uvádza,  že v prípade  neexistencie  harmonizácie  na  úrovni  Únie  by  mohli  vzniknúť  značné  rozdiely v ochrane,  čo  by  viedlo k rozdrobenosti  vnútorného  trhu a k legislatívnej  nezlučiteľnosti.  Navyše  takisto  podľa  uvedených  odôvodnení  významné  právne  rozdiely a nejasnosti v ochrane  môžu  brániť  úsporám z veľkosériovej  výroby  nových  produktov a služieb  zahŕňajúcich  autorské  práva a s nimi  súvisiace  práva.
Ako  však  už  Súdny  dvor  rozhodol,  ak  by  sa  pripustilo,  že  členský  štát  môže  poskytnúť  nositeľom  autorského  práva  väčšiu  ochranu  stanovením,  že  pojem  „verejný  prenos“  zahŕňa  aj  iné  úkony  než  tie,  ktoré  sú  uvedené v článku 3  ods. 1  smernice  2001/29,  malo  by  to  za  následok  vytváranie  rozdielov v právnych  predpisoch, a teda  právnu  neistotu  pre  tretie  osoby  (rozsudok z 13. februára  2014,  Svensson a i., C‑466/12,  EU:C:2014:76,  bod 34).
Z toho  vyplýva,  že  článok 3  ods. 1  smernice  2001/29  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby  členský  štát  mohol  poskytnúť  väčšiu  ochranu  nositeľom  autorského  práva  prostredníctvom  stanovenia,  že  pojem  verejný  prenos  zahŕňa  viac  úkonov,  než  je  uvedené v tomto  ustanovení  (rozsudok z 13. februára  2014,  Svensson a i., C‑466/12,  EU:C:2014:76,  bod 41).
Takýto  výklad  je  vzhľadom  na  judikatúru  citovanú v bode 65  tohto  rozsudku  analogicky  uplatniteľný  na  pojem  „verejný  prenos“ v zmysle  smernice  2006/115.
V prejednávanej  veci z odpovede  na  prvú  otázku  vo  veci C‑826/21  vyplýva,  že  článok 8  ods. 2  smernice  2006/115  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  inštalácia  zvukového  zariadenia a prípadne  softvéru  umožňujúceho  šírenie  hudobnej  kulisy  pre  cestujúcich,  ktorí  ju  nezávisle  od  svojej  vôle  využívajú, v dopravnom  prostriedku  nepredstavuje  „verejný  prenos“ v zmysle  tohto  ustanovenia.
Toto  ustanovenie  preto  bráni  vnútroštátnej  právnej  úprave,  ktorá  stanovuje  vyvrátiteľnú  domnienku  verejného  prenosu  založenú  na  existencii  takýchto  systémov  ozvučenia.  Takáto  právna  úprava  totiž  môže v rozpore s uvedeným  ustanovením  viesť k uloženiu  povinnosti  zaplatiť  odmenu  za  samotnú  inštalácia  týchto  systémov  ozvučenia, a to  aj v prípade  neexistencie  akéhokoľvek  aktu  verejného  prenosu.
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  na  položenú  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 8  ods. 2  smernice  2006/115  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  právnej  úprave,  tak  ako  ju  vykladajú  vnútroštátne  súdy,  ktorá  stanovuje  vyvrátiteľnú  domnienku  verejného  prenosu  hudobných  diel  založenú  na  existencii  systémov  ozvučenia v dopravných  prostriedkoch.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (šiesta  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti sa má vykladať v tom zmysle, že šírenie hudobného diela ako hudobnej kulisy v dopravnom prostriedku na prepravu cestujúcich predstavuje verejný prenos v zmysle tohto ustanovenia.
2.
Článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 a článok 8 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/115/ES z 12. decembra 2006 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva sa majú vykladať v tom zmysle, že inštalácia zvukového zariadenia a prípadne softvéru umožňujúceho šírenie hudobnej kulisy v dopravnom prostriedku nepredstavuje verejný prenos v zmysle týchto ustanovení.
3.
Článok 8 ods. 2 smernice 2006/115 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, tak ako ju vykladajú vnútroštátne súdy, ktorá stanovuje vyvrátiteľnú domnienku verejného prenosu hudobných diel založenú na existencii systémov ozvučenia v dopravných prostriedkoch.
Podpisy
*
Jazyk  konania:  rumunčina.