CELEX: 62020CJ0349
Eelotsusetaotlus
Ühine varjupaiga- ja sisserändepoliitika
Nõuded, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada rahvusvaheline kaitse
Direktiiv 2004/83/EÜ
Artikkel 12
Pagulasena tunnustamise välistamine
Palestiina päritolu kodakondsuseta isik, kelle on registreerinud ÜRO Palestiina Põgenike Abi‑ ja Tööorganisatsioon Lähis‑Idas (UNRWA)
Tingimused, mille kohaselt isikul on ipso facto õigus tugineda direktiivile 2004/83/EÜ
UNRWA kaitse või abi lakkamine

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (
ELT 2004, L 304, lk 12
; ELT eriväljaanne 19/07, lk 96), artikli 12 lõike 1 punkti a.
Taotlus on esitatud Palestiina päritolu kodakondsuseta isikute NB ja AB ning Secretary of State for the Home Departmenti (siseminister, Ühendkuningriik) vahelises kohtuvaidluses, mis sai alguse sellest, et siseminister jättis rahuldamata NB ja AB esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
Genfi konventsioon
Genfis 28. juulil 1951 alla kirjutatud pagulasseisundi konventsioon (
United Nations Treaty Series
, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954)) jõustus 22. aprillil 1954. Seda täiendati ja muudeti 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud pagulasseisundi protokolliga, mis jõustus 4. oktoobril 1967 (edaspidi „Genfi konventsioon“).
Genfi konventsiooni artikli 1 jaotises D on märgitud:
„Konventsiooni ei kohaldata isikule, keda kaitseb või abistab ÜRO asutus või allasutus, välja arvatud pagulaste ülemkomissar [edaspidi „ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet“].
Kui kaitse või abi on mingil põhjusel lakanud ning isiku seisundit ei ole sellekohastele ÜRO Peaassamblee resolutsioonidele tuginedes määratletud, on tal
ipso facto
õigus saada selle konventsiooniga ette nähtud soodustusi.“
ÜRO Palestiina Põgenike Abi- ja Tööorganisatsioon Lähis-Idas (UNRWA)
ÜRO Palestiina Põgenike Abi- ja Tööorganisatsioon Lähis-Idas (United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East; edaspidi „UNRWA“) asutati ÜRO Peaassamblee 8. detsembri 1949. aasta resolutsiooniga nr 302 (IV) Palestiina pagulaste abistamise kohta. Selle organisatsiooni ülesanne on hoolitseda Palestiina pagulaste heaolu ja inimarengu eest.
UNRWA konsolideeritud kandideerimis‑ ja registreerimisjuhiste punktide VII.C ja VII.E kohaselt hõlmab UNRWA tegevuspiirkond viite sektorit, milleks on Gaza tsoon, Jordani Läänekallas (sh Ida-Jeruusalemm), Jordaania, Liibanon ja Süüria.
Liidu õigus
Direktiiv 2004/83
Direktiivi 2004/83 põhjendused 3, 10–12, 16, 17 ja 38 on sõnastatud järgmiselt:
„(3)
Genfi konventsioon ja protokoll sätestavad pagulaste kaitse alase rahvusvahelise õiguskorra nurgakivi.
[…]
(10)
Käesolevas direktiivis austatakse põhiõigusi ning järgitakse iseäranis Euroopa Liidu põhiõiguste hartas tunnustatud põhimõtteid. Eelkõige püütakse käesoleva direktiiviga tagada varjupaigataotlejate ja nendega kaasas olevate pereliikmete inimväärikuse ja varjupaigaõiguse austamine.
(11)
Käesoleva direktiiviga hõlmatud isikute kohtlemise osas on liikmesriigid seotud kohustustega, mis tulenevad rahvusvahelistest õigusaktidest, millega nad on ühinenud ja mis keelustavad diskrimineerimise.
(12)
Liikmesriigid peavad käesoleva direktiivi rakendamisel silmas eelkõige lapse huve.
[…]
(16)
Tuleks sätestada pagulasseisundi määratlemise ja sisu miinimumnõuded, millest liikmesriikide pädevad siseriiklikud asutused juhinduksid Genfi konventsiooni kohaldamisel.
(17)
On vaja kehtestada ühised kriteeriumid varjupaigataotlejate tunnustamiseks pagulastena Genfi konventsiooni artikli 1 tähenduses.
[…]
(38)
Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule lisatud Ühendkuningriigi ja Iirimaa seisukohta käsitleva protokolli artikli 3 kohaselt teatas [Suurbritannia ja Põhja-Iiri] Ühendkuningriik 28. jaanuari 2002. aasta kirjaga oma soovist osaleda käesoleva direktiivi vastuvõtmises ja kohaldamises.“
Direktiivi artiklis 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on sätestada kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute pagulasteks või muidu rahvusvahelist kaitset vajavateks isikuteks kvalifitseerimise miinimumnõuded ning antud kaitse sisu.“
Direktiivi artikli 2 punktides c–e on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
pagulane
– kolmanda riigi kodanik, kes põhjendatud kartuse tõttu rassilise, usulise, rahvusel, poliitilistel vaadetel või teatavasse sotsiaalsesse gruppi kuulumisel põhineva tagakiusamise ees viibib väljaspool kodakondsuse riiki ja ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha anda ennast nimetatud riigi kaitse alla, või kodakondsuseta isik, kes samadel põhjustel, nagu eespool nimetatud, väljaspool varasema alalise elukoha riiki viibides ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha sinna tagasi pöörduda, ja kelle suhtes ei kohaldata artiklit 12;
d)
pagulasseisund
– kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku tunnustamine pagulasena liikmesriigi poolt;
e)
täiendava kaitse nõuetele vastav isik
– kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes ei kvalifitseeru pagulaseks, kuid kellega seoses on ilmnenud põhjendatud alus arvata, et asjaomane isik seisaks oma päritoluriiki või kodakondsuseta isiku puhul varasema alalise elukoha riiki tagasipöördumisel silmitsi reaalse ohuga kannatada tõsist kahju vastavalt artiklile 15 ja kelle suhtes ei kohaldata artikli 17 lõikeid 1 ja 2, ning kes ei saa või kõnealuse ohu tõttu ei taha anda ennast nimetatud riigi kaitse alla“.
Direktiivi 2004/83 artiklis 4 „Faktide ja asjaolude hindamine“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad lugeda taotleja kohuseks esitada niipea kui võimalik kõik elemendid, mis on vajalikud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks. Koostöös taotlejaga on liikmesriigi kohus hinnata taotluse asjaomaseid elemente.
[…]
3.   Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine peab toimuma individuaalsetel alustel ning selle käigus arvestatakse järgmist:
a)
kõik asjaomased faktid, mis on seotud päritoluriigiga taotluse kohta otsuse tegemise ajal, sealhulgas päritoluriigi õigusnormid ja nende kohaldamise viis;
b)
taotleja esitatud asjaomased avaldused ja dokumendid, sealhulgas teave selle kohta, kas taotlejale on saanud või võib saada osaks tagakiusamine või tõsine kahju;
c)
taotleja individuaalne positsioon ja isiklikud asjaolud, sealhulgas sellised tegurid nagu taust, sugu ja vanus, et hinnata, kas taotleja suhtes toime pandud või võimalikud aktid annavad taotleja isiklikest asjaoludest lähtudes välja tagakiusamise või tõsise kahju mõõdu;
[…]“.
Direktiivi artikli 12 „Erandid“ lõike 1 punktis a on sätestatud:
„1.   Kolmanda riigi kodanikku või kodakondsuseta isikut ei tunnistata pagulaseks, kui
a)
ta jääb Genfi konventsiooni artikli 1 D reguleerimisalasse, mis on seotud muude ÜRO organite või agentuuride kui ÜRO Pagulaste Ülemkomissari [edaspidi „Ülemvoliniku Amet“] kaitse või abiga. Kui kõnealune kaitse või abi on mingil põhjusel lakanud, ilma et isikute positsioon oleks kooskõlas ÜRO Peaassamblee asjaomaste resolutsioonidega lõplikult paika pandud, on neil isikutel
ipso facto
õigus käesolevast direktiivist tulenevatele hüvitistele“.
Direktiiv 2011/95/EL
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (
ELT 2011, L 337, lk 9
) põhjendustes 1 ja 50 on märgitud:
„(1)
[Direktiivi 2004/83] tuleb teha mitu sisulist muudatust. Selguse huvides tuleks nimetatud direktiiv uuesti sõnastada.
[…]
(50)
ELi lepingule ja ELi toimimise lepingule lisatud protokolli nr 21 (Ühendkuningriigi ja Iirimaa seisukoha kohta vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala suhtes) artiklite 1, 2 ja artikli 4a lõike 1 kohaselt, ja ilma et see piiraks kõnealuse protokolli artikli 4 kohaldamist, ei osale Ühendkuningriik ja Iirimaa käesoleva direktiivi vastuvõtmisel ning see ei ole nende suhtes siduv ega kohaldatav.“
Direktiivi artikli 12 „Välistavad asjaolud“ lõike 1 punktis a on sätestatud:
„Kolmanda riigi kodanikku või kodakondsuseta isikut ei tunnustata pagulasena, kui
a)
ta kuulub Genfi konventsiooni artikli 1 punkti D reguleerimisalasse, mis on seotud muude ÜRO organite või agentuuride kui ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti kaitse või abiga. Kui kõnealune kaitse või abi on mingil põhjusel lakanud, ilma et kõnealuse isiku seisund oleks kooskõlas ÜRO Peaassamblee asjaomaste resolutsioonidega lõplikult kindlaks määratud, on sel isikul
ipso facto
õigus käesolevast direktiivist tulenevatele hüvedele“.
Sama direktiivi artikkel 40 „Kehtetuks tunnistamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„Direktiiv [2004/83] tunnistatakse nende liikmesriikide suhtes, kelle jaoks käesolev direktiiv on siduv, kehtetuks alates 21. detsember 2013, ilma et see mõjutaks liikmesriikide kohustusi seoses I lisa B osas esitatud direktiivi siseriiklikku õigusesse ülevõtmise tähtpäevaga.
Nende liikmesriikide puhul, kelle jaoks käesolev direktiiv on siduv, käsitatakse viiteid kehtetuks tunnistatud direktiivile viidetena käesolevale direktiivile ning neid loetakse vastavalt II lisas esitatud vastavustabelile.“
Direktiiv 2013/32/EL
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (
ELT 2013, L 180, lk 60
) põhjenduses 18 on märgitud:
„Rahvusvahelise kaitse taotluse kohta võimalikult kiiresti otsuse tegemine, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist, on nii liikmesriikide kui ka rahvusvahelise kaitse taotlejate huvides.“
Direktiivi artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
„taotleja“ – kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, mille kohta ei ole lõplikku otsust veel tehtud;
[…]
f)
„menetlev ametiasutus“ – liikmesriigi kohtulaadne ametiasutus või haldusorgan, kes vastutab rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest ning on pädev võtma sellistes juhtumites vastu esimese astme otsuseid;
[…]“.
Direktiivi artiklis 46 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et taotlejal on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus seoses järgnevaga:
a)
tema rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsus, kaasa arvatud otsus:
i)
pidada pagulasseisundi ja/või täiendava kaitse seisundiga seotud taotlust põhjendamatuks;
[…]
[…]
3.   Lõike 1 kohaldamiseks tagavad liikmesriigid, et tõhusa õiguskaitsevahendiga nähakse ette nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude, sealhulgas vajaduse korral [direktiivi 2011/95] kohaste rahvusvahelise kaitse vajaduste täielik ja
ex nunc
läbivaatamine vähemalt esimese astme apellatsioonimenetluses.
[…]“.
Ühendkuningriigi õigus
Direktiiv 2004/83 võeti Ühendkuningriigi õigusesse üle 2006. aasta määrusega pagulaste või rahvusvahelist kaitset vajavate isikute kohta (Refugee or Person in Need of International Protection (Qualification) Regulations 2006;
S. I
. 2006/2525; edaspidi „2006. aasta määrus“) ja 2006. aasta immigratsioonieeskirjadega (Immigration Rules (the 2006 Regulations).
2006. aasta määruse artiklis 2 on sätestatud:
„mõiste „pagulane“ – isik, kes kuulub Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A kohaldamisalasse ja kelle suhtes ei kohaldata artiklit 7“.
Määruse artikli 7 lõikes 1 on sätestatud:
„Isik ei ole pagulane, kui ta kuulub Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise D, E või F kohaldamisalasse.“
2006. aasta immigratsioonieeskirjade punkt 339A on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevat punkti kohaldatakse juhul, kui minister on veendunud, et isik oleks tulnud pagulaste hulgast välja arvata või on nende hulgast välja arvatud vastavalt 2006. aasta määruse artiklile 7.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
NB elab koos oma abikaasa ja viie alaealise lapsega, nende hulgas raske puudega AB, alates 2015. aasta oktoobrist Ühendkuningriigis. Kõik pereliikmed, kes elasid varem Al Bassi (Liibanon) pagulaslaagris, on registreeritud UNRWA juures, välja arvatud kõige noorem laps H, kes oli eelotsusetaotluse esitamise ajal seitsme kuu vanune.
Oma kaebuses soovivad põhikohtuasja kaebajad eelkõige, et neid tunnustataks pagulastena Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise D alusel, millele on viidatud direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punktis a, kusjuures nad väidavad, et kodakondsuseta isikutena, kes on varem saanud UNRWA kaitset või abi, võivad nad nimetatud artikli 1 jaotise D teise lõigu alusel tugineda
ipso facto
pagulasseisundile, kuna see kaitse või abi lakkas põhjusel, mis ei olnud nende kontrolli all ega sõltunud nende tahtest („hõlmav tingimus“). Siinjuures väidavad põhikohtuasja kaebajad, et nad kuuluvad selle hõlmava tingimuse kohaldamisalasse esiteks seetõttu, et UNRWA ei olnud võimeline osutama vastavalt oma ülesandele abi raske puudega lastele, ja teiseks seetõttu, et AB koges Liibanonis oma puude tõttu ränka diskrimineerimist.
Nad märgivad sellega seoses, et AB ei saanud Al Bassi laagris haridust ega arstiabi, mis oleks olnud kohandatud tema vajadustele. Tema puude tõttu väärkohtles ümbritsev kogukond nii teda kui ka tema vendi ja õdesid, mis avaldas omakorda kahjulikku mõju kogu perekonna vaimsele tervisele ja elule. Seda olukorda süvendasid veelgi kehvad elamistingimused pagulaslaagris, Liibanonis elavate puudega palestiinlaste üldine diskrimineerimine ning Liibanoni sotsiaalmajandusliku olukorra halvenemine viimastel aastatel.
Siinkohal tuginevad põhikohtuasja kaebajad 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsusele Abed El Karem El Kott jt (
C‑364/11
,
EU:C:2012:826
) ja väidavad, et selline ränk diskrimineerimine, nagu seda koges käesolevas asjas AB eespool kirjeldatud asjaoludel, võib kujutada endast põhjust, mille tõttu puudutatud isikud olid sunnitud UNRWA territooriumilt lahkuma. Põhikohtuasja kaebajad lisavad, et diskrimineerimine, mis tuleneb omavolilisest keeldumisest tagada puuetega inimestele tervishoiuteenused ja haridus, võib põhjustada tõsist kahju diskrimineerimise ohvriks langenud lapsele ning võib kuuluda koguni mõiste „tagakiusamine“ alla. Hinnates seda, kas tegemist on sellise tagakiusamisega, tuleb nõuetekohaselt arvesse võtta laste erilist haavatavust, mida käesoleval juhul suurendab Liibanonis valitseva olukorra halvenemine, ning lapse parimaid huve ja seejuures mitte ainult AB, vaid ka tema vendade ja õdede huve. Nendest kaalutlustest lähtudes leiavad põhikohtuasja kaebajad, et objektiivsetel põhjustel, mis ei olnud nende kontrolli all, lahkusid nad Liibanonist ja ei saa seega UNRWA kaitset ega abi.
Siseminister omakorda ei nõustu sellega, et kaebajaid tunnustataks
ipso facto
pagulastena. Ta möönab, et ABd diskrimineeriti küll tema puude alusel, kuid mitte sellisel määral, et seda saaks pidada tagakiusamiseks. Lisaks väidab ta, et AB sai Liibanonis piisavat abi ning ta saaks piisavat abi ka sinna naasmisel. Siseminister viitab sellega seoses Al Bassi laagris tegutsevale varajase sekkumise keskusele, mida haldab valitsusväline organisatsioon ja mis osutab tema sõnul abi laagris elavatele puudega lastele. Lõpuks väidab ta, et põhikohtuasja kaebajad ei ole tõendanud, et neil ei olnud võimalik kasutada selliste valitsusväliste organisatsioonide antavat haridust ja abi ning seega ei olnud nende kontrolli all ka põhjused, mis takistasid neil saada jätkuvalt UNRWA abi või kaitset Liibanonis.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et selleks, et teha kindlaks, kas põhikohtuasja kaebajatele saab nende kirjeldatud faktilistel asjaoludel
ipso facto
anda pagulasseisundi, tuleb kõigepealt selgitada, kas UNRWA kaitse või abi lakkamist tuleb hinnata üksnes kaebajate lahkumise kuupäeval valitsenud olukorra põhjal või kas tegemist on analüüsiga, mis hõlmab pärast seda kuupäeva ilmnenud asjaolude täiendavat või alternatiivset hindamist. Lisaks küsib ta, kellel lasub siinkohal tõendamiskoormis. Lõpuks palub kohus selgitada, millised aspektid on asjakohased, tõendamaks UNRWA kaitse või abi lakkamist.
Nendel asjaoludel otsustas First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (esimese astme kohus (sisserände ja varjupaigaasjade kolleegium), Ühendkuningriik) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„Kui seoses puudega isikutele antava abiga hinnatakse, kas UNRWAs registreeritud kodakondsuseta palestiinlasele UNRWA antav kaitse või abi on [direktiivi 2004/83] artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause tähenduses lakanud, siis:
1.
Kas selline hindamine on pelgalt tagasiulatuv (
ex tunc
), milles võetakse arvesse vaid asjaolusid, mis väidetavalt sundisid taotlejat omal ajal UNRWA tegevuspiirkonnast lahkuma, või hõlmab see ka selle edasiulatuvat (
ex nunc
) hindamist, kas taotleja võiks praegu saada sellist kaitset või abi?
2.
Kui esimesele küsimusele vastatakse, et hindamine on ka edasiulatuv, siis kas on õiguspärane tugineda analoogia alusel artiklis 11 sätestatud lakkamisklauslile, mistõttu juhul, kui taotleja suudab tõendada pädeva põhjuse, miks ta UNRWA piirkonnast lahkus, siis läheb tõendamiskoormis üle liikmesriigile, kes peab tõendama, et selline põhjus on ära langenud?
3.
Kas selleks, et sellise isiku lahkumisel oleksid olemas UNRW[A] poolt kaitse või abi andmisega seotud õiguspärased objektiivsed põhjused, on vaja tuvastada UNRWA või riigi, kus viimati nimetatu tegutseb, poolt tahtlik kahju tekitamine või abist ilmajätmine (tegevuse või tegevusetusega)?
4.
Kas on asjakohane võtta arvesse kodanikuühiskonna osalejate, näiteks valitsusväliste organisatsioonide sellistele isikutele antavat abi?“
Menetlus Euroopa Kohtus
Ühendkuningriik lahkus Euroopa Liidust 31. jaanuaril 2020. Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu (
ELT 2019, C 384
/I, lk 1) artikli 86 lõike 2 kohaselt jääb Euroopa Kohtule pädevus lahendada eelotsusetaotlusi, mille on esitanud Ühendkuningriigi kohtud enne üleminekuperioodi lõppu. Lepingu artikli 126 kohaselt lõppes üleminekuperiood 31. detsembril 2020.
Lisaks on nii enne kui pärast üleminekuperioodi lõppu nende taotluste kohta tehtud Euroopa Kohtu otsused ja määrused vastavalt nimetatud lepingu artikli 89 lõikele 1 Ühendkuningriigi jaoks ja Ühendkuningriigis tervikuna siduvad.
Kuna kõnealune eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 29. juulil 2020, on Euroopa Kohus pädev seda taotlust lahendama ning käesolev kohtuotsus on eelotsusetaotluse esitanud kohtule siduv.
Euroopa Kohus esitas 25. mail 2021 menetluspooltele ja teistele Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 23 tähenduses huvitatud isikutele küsimuse, paludes neil esitada oma seisukohad selle kohta, millised on 13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsuse Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund) (
C‑507/19
,
EU:C:2021:3
) võimalikud tagajärjed sellele, milline on vastus eelkõige esimesele eelotsuse küsimusele.
Sellele küsimusele vastasid NB ja AB, siseminister, ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet ja komisjon. Samuti esitas Euroopa Kohus 25. mail 2021 ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ametile küsimuse UNRWA õiguslike kohustuste kohta puudega laste abistamisel ning tegelike meetmete kohta, mis on võetud eelkõige Liibanonis. Sellele küsimusele vastasid ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet ning NB ja AB.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Sissejuhatavad märkused
Enne esitatud küsimustele vastamist tuleb esiteks meenutada, et EL lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokolli (nr 21) Ühendkuningriigi ja Iirimaa seisukoha kohta vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala suhtes (
ELT 2008, C 115, lk 295
) artikli 1 kohaselt kehtib Ühendkuningriigi suhtes erikord, mis hõlmab kõiki vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala raames võetud meetmeid, ja annab võimaluse mitte osaleda selle valdkonna seadusloomes.
Kuigi Ühendkuningriik osales direktiivi 2004/83 vastuvõtmisel ja kohaldamisel, nagu on märgitud selle direktiivi põhjenduses 38, kasutas ta nimetatud erikorda aga direktiivi 2011/95 puhul, millega direktiiv 2004/83 alates 21. detsembrist 2013 kehtetuks tunnistati.
Direktiivi 2011/95 põhjenduse 50 kohaselt ei osalenud Ühendkuningriik niisiis selle direktiivi vastuvõtmisel ning see ei ole tema suhtes siduv ega kohaldatav.
Lisaks ilmneb direktiivi 2011/95 artiklist 40, et direktiiv 2004/83 tunnistati alates 21. detsembrist 2013 kehtetuks ainult nende liikmesriikide suhtes, kelle jaoks direktiiv 2011/95 on siduv.
Neil asjaoludel on Ühendkuningriigi suhtes jätkuvalt kohaldatav direktiiv 2004/83 käesoleva kohtuotsuse punktides 29 ja 30 märgitud piirides.
Teiseks on oluline meelde tuletada ka seda, et direktiivi 2004/83 põhjendustest 3, 16 ja 17 ilmneb, et Genfi konventsioon kujutab endast pagulaste kaitse alase rahvusvahelise õiguskorra nurgakivi ning et pagulasseisundi andmise tingimusi ja selle seisundi sisu käsitlevad direktiivi sätted võeti vastu selleks, et aidata liikmesriikide pädevaid asutusi nimetatud konventsiooni kohaldamisel, tuginedes ühistele mõistetele ja tingimustele (17. juuni 2010. aasta kohtuotsus Bolbol,
C‑31/09
,
EU:C:2010:351
, punkt
, ja 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Abed El Karem El Kott jt,
C‑364/11
,
EU:C:2012:826
, punkt
).
Direktiivi 2004/83 sätteid tuleb seega tõlgendada direktiivi üldist ülesehitust ja eesmärki arvestades ning kooskõlas Genfi konventsiooni ja teiste ELTL artikli 78 lõikes 1 viidatud asjakohaste lepingutega. Tõlgendamisel tuleb vastavalt selle direktiivi põhjendusele 10 austada ka hartas tunnustatud õigusi (17. juuni 2010. aasta kohtuotsus Bolbol,
C‑31/09
,
EU:C:2010:351
, punkt
, ja 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Abed El Karem El Kott jt,
C‑364/11
,
EU:C:2012:826
, punkt
).
Kolmandaks tuleb täpsustada, et direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkt a vastab sisuliselt direktiivi 2011/95 artikli 12 lõike 1 punktile a, mistõttu viimati nimetatud sätet puudutav kohtupraktika on esimesena nimetatud sätte tõlgendamisel asjakohane (vt analoogia alusel 13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund),
C‑507/19
,
EU:C:2021:3
, punkt
).
Esitatud küsimustele tuleb vastata neist kaalutlustest lähtudes.
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset tuleb tõlgendada nii, et selleks, et teha kindlaks, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud, mistõttu isik võib
ipso facto
tugineda pagulasseisundile selle sätte tähenduses, tuleb arvesse võtta üksnes selliseid asjakohaseid asjaolusid, mis esinesid ajal, mil see isik lahkus UNRWA tegevuspiirkonnast, või ka neid asjaolusid, mis esinevad ajal, mil pädevad asutused menetlevad pagulasseisundi taotlust või mil pädevad kohtud lahendavad pagulasseisundi andmisest keeldumise otsuse peale esitatud kaebust.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb märkida, et direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a esimese lause kohaselt ei tunnustata kolmanda riigi kodanikku või kodakondsuseta isikut pagulasena, kui „ta jääb Genfi konventsiooni artikli 1 D reguleerimisalasse, mis on seotud muude ÜRO organite või agentuuride kui ÜRO Pagulaste [Ülemvoliniku Ameti] kaitse või abiga“.
Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise D esimese lõigu kohaselt ei kohaldata konventsiooni isikule, keda kaitseb või abistab „ÜRO asutus või allasutus, välja arvatud [Pagulaste Ülemvoliniku Amet]“.
UNRWA on ÜRO organisatsioon, mis asutati palestiinlaste kui „Palestiina pagulaste“ kaitseks ja abistamiseks. Tema mandaat, mida pikendati 30. juunini 2023, laieneb tema tegevuspiirkonnale, mis hõlmab viite sektorit, milleks on Gaza tsoon, Jordani Läänekallas (sh Ida-Jeruusalemm), Jordaania, Liibanon ja Süüria.
Nii on igal sellisel isikul nagu AB, kes on registreeritud UNRWA juures, õigus saada sellelt organisatsioonilt kaitset ja abi, et tagada tema kui pagulase heaolu (vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto,
C‑585/16
,
EU:C:2018:584
, punkt
).
Nendel Lähis-Ida aladel palestiinlaste jaoks kehtestatud spetsiaalse pagulasseisundi tõttu on vastavalt direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a esimesele lausele – mis vastab Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise D esimesele lõigule – põhimõtteliselt välistatud, et UNRWA juures registreeritud isikuid tunnustataks liidus pagulasena (13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund),
C‑507/19
,
EU:C:2021:3
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samas tuleneb direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teisest lausest, mis vastab Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise D teisele lõigule, et kui liidus rahvusvahelise kaitse taotleja enam UNRWA‑lt kaitset või abi ei saa, ei kohaldata enam seda välistavat asjaolu (13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund),
C‑507/19
,
EU:C:2021:3
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset kohaldatakse seega siis, kui kõigi asjakohaste asjaolude individuaalse hindamise põhjal selgub, et Palestiina päritolu kodakondsuseta isik on väga ebaturvalises olukorras ning UNRWA‑l, mille abi see isik taotles, ei ole võimalik tagada talle elutingimusi, mis vastaksid UNRWA‑le seatud ülesandele, mistõttu on see kodakondsuseta isik sunnitud lahkuma UNRWA tegevuspiirkonnast asjaoludel, mis ei olnud tema kontrolli all ega sõltunud tema tahtest. Niisugusel juhul võib see kodakondsuseta isik – kui talle ei kohaldu mõni muu direktiivi artikli 12 lõike 1 punktis b, artikli 12 lõikes 2 ja artikli 12 lõikes 3 sätestatud pagulasena tunnustamise välistamise alus – tugineda direktiivile
ipso facto
, ilma et tal oleks tingimata vaja tõendada direktiivi artikli 2 punkti c tähenduses põhjendatud kartust tagakiusamise ees (13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund),
C‑507/19
,
EU:C:2021:3
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siinkohal on siiski oluline täpsustada, et asjaolu, et on olemas
ipso facto
õigus kõnealusest direktiivist tulenevatele hüvedele selle direktiivi artikli 12 lõike 1 punkti a tähenduses, ei tähenda tingimusteta õigust pagulasseisundi andmisele. Nii ei pea isik, kellel on
ipso facto
õigus direktiivist 2004/83 tulenevatele hüvedele, küll tingimata tõendama, et ta kardab tagakiusamist selle direktiivi artikli 2 punkti c tähenduses, kuid ta peab sellegipoolest esitama – nagu seda tegid põhikohtuasja kaebajad – taotluse pagulasseisundi saamiseks, mille peavad läbi vaatama vastutava liikmesriigi pädevad asutused (vt selle kohta 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Abed El Karem El Kott jt,
C‑364/11
,
EU:C:2012:826
, punktid
ja
).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 52 sisuliselt märkis, siis olgugi et direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punktis a ei ole konkreetselt märgitud, milline ajahetk on asjakohane liikmesriigi pädevate ametiasutuste või kohtute hinnangus UNRWA kaitse või abi lakkamise kohta, toetab nii Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise D esimeses lõigus kasutatud sõnastus „kaitseb või abistab“ kui ka teise lõigu sõnastus „on […] lakanud“, hinnangut, mille eesmärk on kindlaks määrata, kas see abi või kaitse on direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a tähenduses tõepoolest lakanud.
Neil asjaoludel peab selline hinnang põhinema kõigi kõnealuse olukorra asjakohaste aspektide või tegurite individuaalsel analüüsil, mis esinevad ajal, mil asjaomased taotlejad lahkuvad UNRWA tegevuspiirkonnast, võttes samas arvesse asjaolusid, mis esinevad ajal, mil pädevad asutused teevad otsuse puudutatud isiku pagulasseisundi taotluse kohta või mil asjaomased kohtud lahendavad pagulasseisundi andmisest keeldumise otsuse peale esitatud kaebust. Eelkõige tuleb arvesse võtta olukorda, kus isik saab pöörduda tagasi UNWRA tegevuspiirkonda, kuna olemast on lakanud asjaolud, millega seoses teda pagulasena tunnustati (vt selle kohta 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Abed El Karem El Kott jt,
C‑364/11
,
EU:C:2012:826
, punkt
, ja 13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund),
C‑507/19
,
EU:C:2021:3
, punktid
ja
).
Vajadus anda selline hinnang on kooskõlas direktiiviga 2004/83 kehtestatud korra üldise ülesehitusega. Sellega seoses tuleneb direktiivi 2004/83 artikli 4 lõike 3 punktist a ja artikli 5 lõikest 1, et rahvusvahelise kaitse taotluse üle otsustamisel tuleb arvesse võtta kõiki asjaomaseid fakte, mis on seotud päritoluriigiga „taotluse asjus otsuse langetamise ajal“, samuti vajaduse korral sündmusi, mis on aset leidnud pärast seda, kui taotleja lahkus päritoluriigist.
Siinkohal on lisaks oluline täpsustada, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, et liikmesriigid on direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 3 alusel kohustatud kujundama oma riigisisese õiguse selliselt, et selles sättes käsitletud õiguskaitsevahendite menetlemine hõlmaks vähemalt kõigi selliste faktiliste ja õiguslike asjaolude läbivaatamist esimese astme kohtus, mis võimaldavad kohtul anda juhtumile ajakohastatud hinnangu. Euroopa Kohus on juba täpsustatud, et selles sättes kasutatud väljend
ex nunc
ja omadussõna „täielik“ rõhutavad kohtu kohustust viia läbi hindamine, mis võtaks vajaduse korral arvesse nii neid asjaolusid, mida menetlev ametiasutus võttis või oleks pidanud võtma arvesse, kui ka uusi asjaolusid, mis ilmnesid pärast edasikaevatud otsuse vastuvõtmist. Seesugune kohtu pädevus võtta arvesse uusi asjaolusid, mida kõnealune ametiasutus ei käsitlenud, vastab direktiivi 2013/32 eesmärgile, milleks on vastavalt eeskätt selle põhjendusele 18 see, et rahvusvahelise kaitse taotlusi menetletaks „võimalikult kiiresti […], ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist“ (13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund),
C‑507/19
,
EU:C:2021:3
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nimelt – nagu väitis komisjon oma kirjalikes seisukohtades – isegi kui isik oli varem sunnitud tegevuspiirkonnast lahkuma, kuna ta oli väga ebaturvalises olukorras, ei õigusta miski talle selle direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause alusel pagulasseisundi andmist
ipso facto
, kui olukord tegevuspiirkonnas on vahepeal oluliselt paranenud, mistõttu isik ei ole enam äärmiselt ebaturvalises olukorras ning UNRWA oleks taas suuteline tagama talle elutingimusi, mis vastaksid UNRWA‑le seatud ülesandele. Järelikult peavad ametiasutused ja kohtud, kes peavad otsustama, kas isik saab tugineda
ipso facto
pagulasseisundile, kontrollima ka seda, kas sellel hetkel on võimalik UNRWA tegevuspiirkonda tagasi pöörduda. Kui see on nii, tuleks taotleja jätta direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a esimese lause kohaselt pagulaseks tunnistamata.
Seepärast tuleb pädevatel riigisisestel ametiasutustel ja kohtutel individuaalselt hinnata kõiki asjakohaseid tegureid, et teha kindlaks nii see, kas direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause alusel pagulasseisundi taotlejate lahkumist UNRWA tegevuspiirkonnast võisid vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 50 viidatud kohtupraktikale õigustada põhjused, mis ei olnud nende kontrolli all ega sõltunud nende tahtest, takistades neid sel moel saamast UNRWA kaitset või abi, kui ka see, kas neil ei ole praegusel ajal võimalik niisugust kaitset või abi saada seetõttu, et olukord kõnealuses tegevuspiirkonnas halveneb põhjustel, mis ei ole nende kontrolli all ega sõltu nende tahtest.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset tuleb tõlgendada nii, et selleks, et teha kindlaks, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud, mistõttu isik võib
ipso facto
tugineda pagulasseisundile selle sätte tähenduses, ei tule individuaalse hindamise raames arvesse võtta mitte üksnes selliseid asjakohaseid asjaolusid, mis esinesid ajal, mil see isik lahkus UNRWA tegevuspiirkonnast, vaid ka neid asjaolusid, mis esinevad ajal, mil pädevad asutused menetlevad pagulasseisundi taotlust või mil pädevad kohtud lahendavad pagulasseisundi andmisest keeldumise otsuse peale esitatud kaebust.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset tuleb tõlgendada nii, et kui asjaomane isik tõendab, et ta oli sunnitud UNRWA tegevuspiirkonnast lahkuma põhjustel, mis ei olnud tema kontrolli all ega sõltunud tema tahtest, peab liikmesriik, kes väidab, et isikul on nüüd võimalus sellesse piirkonda tagasi pöörduda ja seal kaitset või abi saada, oma väite õigsust tõendama analüüsi raames, mille eesmärk on teha kindlaks, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud, mistõttu isik võib
ipso facto
tugineda pagulasseisundile selle sätte tähenduses.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb meenutada, et direktiivi 2004/83 artikli 13 kohaselt annavad liikmesriigid pagulasseisundi kolmanda riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule, kes vastab II ja III peatüki kohaselt pagulase nõuetele.
Neil asjaoludel tuleb selleks, et anda taotlejale direktiivi III peatükis asuva artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause alusel pagulasseisund, hinnata asjakohaseid fakte ja asjaolusid vastavalt direktiivi 2004/83 artiklile 4, mis asub direktiivi II peatükis.
Direktiivi 2004/83 artikli 4 lõike 1 kohaselt võivad liikmesriigid eelkõige lugeda taotleja kohuseks esitada niipea kui võimalik kõik elemendid, mis on vajalikud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks. Koostöös taotlejaga on liikmesriigi kohus hinnata taotluse asjaomaseid elemente.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2004/83 artiklis 4 ette nähtud selliste faktide ja asjaolude hindamine, millega saab rahvusvahelise kaitse taotlust põhjendada, toimub sisuliselt kahes etapis. Esimene etapp puudutab nende faktiliste asjaolude tuvastamist, mis võivad taotluse põhjendamiseks olla tõendiks, samas kui teises etapis toimub nende tõendite õiguslik hindamine, mis seisneb otsustamises, kas konkreetset juhtumit iseloomustavaid asjaolusid arvestades on täidetud direktiivi 2004/83 asjakohastes sätetes rahvusvahelise kaitse andmiseks ette nähtud sisulised tingimused (2. detsembri 2014. aasta kohtuotsus A jt,
C‑148/13–C‑150/13
,
EU:C:2014:2406
, punkt
).
Selles esimeses etapis, mille kohta käib teine küsimus, on direktiivi 2004/83 artikli 4 lõike 1 kohaselt taotleja kohustus küll esitada nii kiiresti kui võimalik kõik elemendid, mis on vajalikud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks, kuid Euroopa Kohus on juba selgitanud, et liikmesriikide ametiasutused peavad vajaduse korral siiski tegema taotlejaga aktiivset koostööd, et määrata kindlaks ja täiendada taotluse asjakohaseid aspekte, kusjuures nendel asutustel võib olla lihtsam teatud liiki dokumentidele ligi pääseda kui taotlejal (vt selle kohta 22. novembri 2012. aasta kohtuotsus M.,
C‑277/11
,
EU:C:2012:744
, punktid
ja
).
Käesoleval juhul võib direktiivi 2004/83 artikli 4 lõikest 1 tõepoolest järeldada, et taotlejad peavad tõendama, et nad said tegelikult UNRWA kaitset või abi ning et see kaitse või abi on lakanud. Kui aga taotlejad suudavad tõendada, et nad olid UNRWA tegevuspiirkonnast lahkumise hetkel tõepoolest sunnitud seda tegema põhjustel, mis ei olnud nende kontrolli alla ega sõltunud nende tahtest, eelkõige seetõttu, et nad olid väga ebaturvalises olukorras ja põhjusel, et UNRWA ei suutnud tagada neile elutingimusi, mis vastaksid UNRWA‑le seatud ülesandele selles piirkonnas, peab liikmesriik siis vajaduse korral tõendama, et vahepeal on olukord tegevuspiirkonnas muutunud, mistõttu isikutel on nüüd taas võimalus saada UNRWA kaitset või abi.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset tuleb tõlgendada nii, et kui asjaomane isik tõendab, et ta oli sunnitud UNRWA tegevuspiirkonnast lahkuma põhjustel, mis ei olnud tema kontrolli all ega sõltunud tema tahtest, peab liikmesriik, kes väidab, et isikul on nüüd võimalus sellesse piirkonda tagasi pöörduda ja seal kaitset või abi saada, oma väite õigsust tõendama analüüsi raames, mille eesmärk on teha kindlaks, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud, mistõttu isik võib
ipso facto
tugineda pagulasseisundile selle sätte tähenduses.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset tuleb tõlgendada nii, et selleks, et teha kindlaks, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud selle sätte tähenduses, mistõttu rahvusvahelist kaitset taotlenud isik oli sunnitud selle organisatsiooni tegevuspiirkonnast lahkuma, on vaja tõendada, et UNRWA või riik, mille territooriumil UNRWA tegutseb, kavatses tekitada isikule kahju või jätta ta oma tegevuse või tegevusetusega abist ilma.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et selle väljaselgitamiseks, kas UNRWA abi või kaitse on tõepoolest lakanud direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause tähenduses, peavad pädevad liikmesriigi ametiasutused ja kohtud kontrollima, kas asjaomase isiku lahkumist õigustavad põhjused, mis ei allu tema kontrollile, on tema tahtest sõltumatud ja sunnivad teda sellest piirkonnast lahkuma, takistades tal sel moel kasutada UNRWA pakutavat abi (19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Abed El Karem El Kott jt,
C‑364/11
,
EU:C:2012:826
, punkt
).
Sellega seoses on oluline märkida, et nii direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teine lause kui ka Genfi konventsiooni artikli 1 jaotis D nõuavad objektiivset hinnangut selle kohta, kas UNRWA abi või kaitse on tõepoolest lakanud mis tahes põhjusel, kuna sellel organisatsioonil ei ole enam objektiivsetel või taotleja isikliku olukorraga seotud põhjustel võimalik tagada talle elutingimusi, mis vastaksid UNRWA‑le seatud ülesandele.
Seega ei ole sellise hinnangu andmiseks vaja tugineda subjektiivsetele elementidele, nagu UNRWA või selle riigi kavatsused, mille territooriumil ta tegutseb. Taolise nõude kehtestamine direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a kohaldamiseks tähendaks nimelt seda, et selle sätte ulatust kitsendataks alusetult ning Palestiina päritolu kodakondsuseta isikutele antud kaitset piiratakse põhjendamatult ja märkimisväärselt.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 74 märkis, oleks juhul, kui oleks tõendatud, et UNRWA või tema tegevuse asukohariik tekitas tahtlikult kahju või jättis isikud (tegevuse või tegevusetusega) tahtlikult abist või kaitsest ilma, sellised tõendid loomulikult iseäranis asjasse puutuvad. Sedalaadi tahtlust ei ole siiski vaja tõendada direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause kohaldamisel.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset tuleb tõlgendada nii, et selleks, et teha kindlaks, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud selle sätte tähenduses, mistõttu rahvusvahelist kaitset taotlenud isik oli sunnitud selle organisatsiooni tegevuspiirkonnast lahkuma, ei ole vaja tõendada, et UNRWA või riik, mille territooriumil UNRWA tegutseb, kavatses tekitada isikule kahju või jätta ta oma tegevuse või tegevusetusega abist ilma. Selle sätte kohaldamisel piisab tõendist selle kohta, et UNRWA abi või kaitse on tõepoolest lakanud mis tahes põhjusel, mistõttu sellel organisatsioonil ei ole enam objektiivsetel või taotleja isikliku olukorraga seotud põhjustel võimalik tagada talle elutingimusi, mis vastaksid UNRWA‑le seatud ülesandele.
Neljas küsimus
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset koostoimes Genfi konventsiooni artikli 1 jaotisega D tuleb tõlgendada nii, et hinnates tingimusi, mis on nõutavad selleks, et teha kindlaks, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud, mistõttu isik võib
ipso facto
tugineda pagulasseisundile selle direktiivi 2004/83 sätte tähenduses, tuleb võtta arvesse kodanikuühiskonna osalejate, näiteks valitsusväliste organisatsioonide poolt sellisele isikule antavat abi.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb märkida, et nii direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teine lause kui ka Genfi konventsiooni artikli 1 jaotis D viitavad üksnes „muude ÜRO organite või agentuuride kui ÜRO Pagulaste [Ülemvoliniku Ameti]“ kaitsele või abile ega maini võimalikku toetust või võimalikke teenuseid, mida osutavad muud üksused peale ÜRO, näiteks valitsusvälised organisatsioonid.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 50, kohaldatakse direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset pealegi siis, kui kõigi asjakohaste asjaolude individuaalse hindamise põhjal selgub, et Palestiina päritolu kodakondsuseta isik on väga ebaturvalises olukorras ning UNRWA‑l, kelle abi see isik taotles, ei ole võimalik tagada talle kaitset ja abi, mis vastaks UNRWA mandaadile, mistõttu on see kodakondsuseta isik sunnitud lahkuma UNRWA tegevuspiirkonnast asjaoludel, mis ei olnud tema kontrolli all ega sõltunud tema tahtest.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et nii direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teine lause kui ka Genfi konventsiooni artikli 1 jaotis D viitavad sisuliselt üksnes UNRWA kaitsele või abile.
UNRWA on ÜRO asutus, mille on asutanud ÜRO Peaassamblee ning mille ülesanne on tagada Palestiina pagulaste kaitse ja abi vastavalt oma mandaadile. Arvestades UNRWA staatust ja talle usaldatud ülesannet, ei saa kõne alla tulla selle organisatsiooni võrdsustamine selliste kodanikuühiskonna osalejatega nagu valitsusvälised organisatsioonid, mis eristuvad UNRWAst selgelt ega ole samas olukorras nagu UNRWA, kuna nad ei saa anda „abi“ ega „kaitset“ Genfi konventsiooni ja direktiivi 2004/83 tähenduses.
Siiski ei võimalda see seada kahtluse alla asjaolu, nagu nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et koostöö selliste kodanikuühiskonna osalejatega nagu valitsusvälised organisatsioonid võib olla oluline selleks, et UNRWA saaks oma ülesandeid täita. Kuna UNRWA seisis oma tegevuspiirkonnas vähemalt teatud sektorites silmitsi järjest kasvavate raskustega, siis on nimelt ilmne, et UNRWA kasutas praktikas sellist koostööd.
Neil asjaoludel ei saa välistada, et sellise koostöö olemasolu korral tuleb niisuguste kodanikuühiskonna osalejate nagu valitsusväliste organisatsioonide antav abi arvesse võtta, kui hinnatakse küsimust, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud, mistõttu taotlejad võivad
ipso facto
tugineda pagulasseisundile direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause tähenduses.
Siiski tuleks selliste kodanikuühiskonna osalejate nagu valitsusvälised organisatsioonid antavat abi tõepoolest arvesse võtta tingimusel, et UNRWA‑l on nendega stabiilne ametlik koostöösuhe, mille raames nad abistavad UNRWAd tema mandaadi täitmisel.
Nii on see eelkõige juhul, kui – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 83–85 sisuliselt märkis – sellise kaitse või abi andmise on riik, mille territooriumil UNRWA tegutseb, õiguspäraselt usaldanud valitsusvälistele organisatsioonidele ja kui Palestiina pagulastel on tegelikult õigus saada asjaomastelt valitsusvälistelt organisatsioonidelt püsivat, mitte
ad hoc
kaitset või abi.
Pealegi tuleb lisada, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 79 sisuliselt märkis, võib siinkohal olla määrava tähtsusega ka selle riigi roll, kus UNRWA tegutseb, sest riigil on oluline funktsioon selles, et UNRWA saaks täita enda mandaati tõhusalt, ja selle tagamisel, et kõnealused inimesed elaksid elamisväärsetes tingimustes (vt selle kohta 13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund),
C‑507/19
,
EU:C:2021:3
, punktid
ja
).
Seega, kui Palestiina pagulastel on konkreetne õigus saada püsivalt kõnealuse riigi pakutavat haridust ja meditsiinilist abi, siis tuleb seda olukorda arvesse võtta kõikide direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause alusel asjakohaste asjaolude igakülgsel hindamisel.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset koostoimes Genfi konventsiooni artikli 1 jaotisega D tuleb tõlgendada nii, et hinnates tingimusi, mis on nõutavad selleks, et teha kindlaks, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud, mistõttu isik võib
ipso facto
tugineda pagulasseisundile selle direktiivi 2004/83 sätte tähenduses, tuleb võtta arvesse kodanikuühiskonna osalejate, näiteks valitsusväliste organisatsioonide poolt sellisele isikule antavat abi tingimusel, et UNRWA‑l on nendega stabiilne ametlik koostöösuhe, mille raames nad abistavad UNRWAd tema mandaadi täitmisel.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta, artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset tuleb tõlgendada nii, et selleks, et teha kindlaks, kas ÜRO Palestiina Põgenike Abi‑ ja Tööorganisatsiooni Lähis‑Idas (UNRWA) kaitse või abi on lakanud, mistõttu isik võib
ipso facto
tugineda pagulasseisundile selle sätte tähenduses, ei tule individuaalse hindamise raames arvesse võtta mitte üksnes selliseid asjakohaseid asjaolusid, mis esinesid ajal, mil see isik lahkus UNRWA tegevuspiirkonnast, vaid ka neid asjaolusid, mis esinevad ajal, mil pädevad asutused menetlevad pagulasseisundi taotlust või mil pädevad kohtud lahendavad pagulasseisundi andmisest keeldumise otsuse peale esitatud kaebust.

2.
Direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset tuleb tõlgendada nii, et kui asjaomane isik tõendab, et ta oli sunnitud ÜRO Palestiina Põgenike Abi‑ ja Tööorganisatsiooni Lähis‑Idas (UNRWA) tegevuspiirkonnast lahkuma põhjustel, mis ei olnud tema kontrolli all ega sõltunud tema tahtest, peab liikmesriik, kes väidab, et isikul on nüüd võimalus sellesse piirkonda tagasi pöörduda ja seal kaitset või abi saada, oma väite õigsust tõendama analüüsi raames, mille eesmärk on teha kindlaks, kas UNRWA kaitse või abi on lakanud, mistõttu isik võib
ipso facto
tugineda pagulasseisundile selle sätte tähenduses.

3.
Direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset tuleb tõlgendada nii, et selleks, et teha kindlaks, kas ÜRO Palestiina Põgenike Abi‑ ja Tööorganisatsiooni Lähis‑Idas (UNRWA) kaitse või abi on lakanud selle sätte tähenduses, mistõttu rahvusvahelist kaitset taotlenud isik oli sunnitud selle organisatsiooni tegevuspiirkonnast lahkuma, ei ole vaja tõendada, et UNRWA või riik, mille territooriumil UNRWA tegutseb, kavatses tekitada isikule kahju või jätta ta oma tegevuse või tegevusetusega abist ilma. Selle sätte kohaldamisel piisab tõendist selle kohta, et UNRWA abi või kaitse on tõepoolest lakanud mis tahes põhjusel, mistõttu sellel organisatsioonil ei ole enam objektiivsetel või taotleja isikliku olukorraga seotud põhjustel võimalik tagada talle elutingimusi, mis vastaksid UNRWA‑le seatud ülesandele.

4.
Direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teist lauset koostoimes Genfis 28. juulil 1951 alla kirjutatud pagulasseisundi konventsiooni artikli 1 jaotisega D tuleb tõlgendada nii, et hinnates tingimusi, mis on nõutavad selleks, et teha kindlaks, kas ÜRO Palestiina Põgenike Abi‑ ja Tööorganisatsiooni Lähis‑Idas (UNRWA) kaitse või abi on lakanud, mistõttu isik võib
ipso facto
tugineda pagulasseisundile selle direktiivi 2004/83 sätte tähenduses, tuleb võtta arvesse kodanikuühiskonna osalejate, näiteks valitsusväliste organisatsioonide poolt sellisele isikule antavat abi tingimusel, et UNRWA‑l on nendega stabiilne ametlik koostöösuhe, mille raames nad abistavad UNRWAd tema mandaadi täitmisel.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.