CELEX: 62019CJ0434
Zahtjev za prethodnu odluku
Državne potpore
Tržišno natjecanje
Članak 107. stavak 1. UFEU‑a
Uvjeti primjene
Članak 106. stavak 2. UFEU‑a
Usluge od općeg gospodarskog interesa
Obavljanje usluge vođenja poštanskog tekućeg računa za naplatu općinskog poreza na nekretnine
Poduzetnici korisnici posebnih ili isključivih prava koja su dodijelile države članice
Provizije koje jednostrano određuje poduzetnik korisnik
Zloporaba vladajućeg položaja
Članak 102. UFEU‑a
Nedopuštenost

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 14., 102., 106. i 107. UFEU‑a.
Zahtjevi su upućeni u okviru postupaka između, s jedne strane, društva Poste Italiane SpA i društva Riscossione Sicilia SpA agente riscossione per la provincia di Palermo e delle altre provincie siciliane (u daljnjem tekstu: društvo Riscossione Sicilia) (predmet C‑434/19) i, s druge strane, Agenzije delle entrate – Riscossione (Porezna uprava – Naplata, Italija) (u daljnjem tekstu: Agencija za naplatu) i društva Poste Italiane (predmet C‑435/19), u vezi sa zahtjevima za plaćanje provizija koje je društvo Poste Italiane uputilo koncesionarima odgovornima za naplatu imposte comunale sugli immobili (općinski porez na nekretnine, u daljnjem tekstu: ICI) za usluge vođenja poštanskih tekućih računa navedenih koncesionara, namijenjenih naplati ICI‑ja od poreznih obveznika.
Talijansko pravo
Člankom 2. stavcima 18. do 20. Leggea n. 662 – Misure di razionalizzazione della finanza pubblica (Zakon br. 662 o mjerama racionalizacije javnih financija) od 23. prosinca 1996. (redovni dodatak GURI‑ju br. 303 od 28. prosinca 1996., u daljnjem tekstu: Zakon br. 662/1996) predviđa se:
„18.   […] društvo Poste Italiane može odrediti provizije vlasnicima poštanskih računa.
[…]
19.   Društvo Poste Italiane i drugi subjekti u sustavu slobodnog tržišnog natjecanja obavljaju poštanske i platne usluge za koje važećim zakonodavstvom nije izričito previđen sustav zakonskog monopola. Kad je riječ o navedenim uslugama, svi oblici cjenovnih ili socijalnih obveza društva Poste Italiane, kao i svi oblici cjenovnog olakšavanja u odnosu na korisnike prethodno spomenutog društva koji su definirani važećim zakonodavstvom, prestaju od 1. travnja 1997. […] Društvo Poste Italiane obvezno je voditi zaseban računovodstveni registar, pri čemu osobito treba razlikovati troškove i terete povezane s pružanjem usluga u okviru sustava zakonskog monopola i troškove i terete koji se odnose na usluge pružene u sustavu slobodnog tržišnog natjecanja.
20.   Od 1. travnja 1997. cijene usluga iz stavka 19. određuje društvo Poste Italiane, također i ugovorom, uzimajući u obzir potrebe klijenata i značajke potražnje kao i zahtjev zadržavanja i razvoja opsega prometa […]”
Člankom 10. stavkom 3. Decreta legislativo n. 504, Riordino della finanza degli enti territoriali, a norma dell’articolo 4 della legge 23 ottobre 1992, n. 421 (Zakonodavna uredba br. 504 o reorganizaciji financiranja jedinica lokalne i regionalne samouprave na temelju članka 4. Zakona br. 421 od 23. listopada 1992.) od 30. prosinca 1992. (redovni dodatak GURI‑ju br. 305 od 30. prosinca 1992., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 504/1992) određuje se:
„Porez koji se duguje na temelju stavka 2. mora se platiti izravnom uplatom koncesionaru odgovornom za njegovu naplatu u čiju nadležnost ulazi općina na koju se odnosi članak 4. ili na poštanski tekući račun koji se u tu svrhu vodi na ime dotičnog koncesionara […]. Općina oporezivanja pokriva proviziju koja se duguje koncesionaru, a ona iznosi 1 % prikupljenih iznosa, najmanje 3500 lira [talijanskih (ITL) (otprilike 1,75 eura)] i najviše 100000 [ITL (otprilike 50 eura] za svaku uplatu koju izvrši porezni obveznik”.
Člancima 5. do 7. Decreta del Ministro delle Finanze n. 567 – Regolamento di attuazione dell’art. 78, commi da 27 a 38, della legge 30 dicembre 1991, n. 413, concernente l’istituzione del conto fiscale (Uredba ministra financija br. 567 o uređenju primjene članka 78. stavaka 27. do 38. Zakona br. 413 od 30. prosinca 1991. o uspostavljanju poreznog računa) od 28. prosinca 1993. (GURI br. 306 od 31. prosinca 1993.) vlasnicima poreznog računa omogućuje se da uplate iznos poreza na dohodak fizičkih osoba, poreza na dobit pravnih osoba (i u svojstvu supstituta), lokalnog poreza na dohodak te poreza koji su zamjena navedenim porezima i PDV‑u izravno na šalterima koncesionara ili kreditne institucije na temelju neopozivog ovlaštenja za plaćanje koncesionaru.
Člankom 59. stavkom 1. točkom (n) Decreta legislativo n. 446 – Istituzione dell’imposta regionale sulle attività produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonché riordino della disciplina dei tributi locali (Zakonodavna uredba br. 446 o uvođenju regionalnog poreza na djelatnosti, o reviziji poreznih razreda, vrsta i odbitaka poreza na dohodak fizičkih osoba, o uvođenju regionalnog dodatka na navedeni porez i o reorganizaciji lokalnog poreznog uređenja) od 15. prosinca 1997. (redovni dodatak GURI‑ju br. 298 od 23. prosinca 1997.) donošenje propisa u području naplate lokalnih doprinosa prepušta se općinama s ciljem „racionalizacije načinâ plaćanja, kako dobrovoljnih tako i nakon provjera, te se, uz ili umjesto plaćanja koncesionaru odgovornom za naplatu, predviđaju plaćanje na poštanski tekući račun otvoren na ime općinske porezne uprave, izravno plaćanje općinskoj poreznoj upravi i plaćanje u okviru bankarskog sustava”.
U skladu s člankom 3. stavkom 1. Decreta del Presidente della Repubblica n. 144 – Regolamento recante norme sui servizi di bancoposta (Uredba predsjednika Republike br. 144 o propisima o poštanskim bankarskim uslugama) od 14. ožujka 2001. (GURI br. 94 od 23. travnja 2001., u daljnjem tekstu: Uredba predsjednika br. 144/2001), „ako u ovoj uredbi nije drukčije određeno, odnosi s klijentima i poštanski tekući račun uređuju se ugovorom uz poštovanje odredaba Građanskog zakonika i posebnih zakona”.
Decreto legge n. 70 – Semestre Europeo – Prime disposizioni urgenti per l’economia (Uredba sa zakonskom snagom br. 70 koja se odnosi na europski semestar i prve hitne odredbe u korist gospodarstva) od 13. svibnja 2011. (GURI br. 110 od 13. svibnja 2011.), koji je postao zakon, kako je izmijenjen Decretom legge n. 16 (Uredba sa zakonskom snagom br. 16) od 2. ožujka 2012. (GURI br. 52 od 2. ožujka 2012., u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 70/2011), u članku 7. stavku 2. točki gg-
septies
predviđa:
„ako se prikupljanje prihoda povjeri osobama na koje se odnosi članak 52. stavak 5. točka (b) Zakonodavne uredbe br. 446 od 15. prosinca 1997., ono se obavlja otvaranjem jednog ili više tekućih računa za uplatu prihoda, poštanskih ili bankarskih, na ime koncesionara i koji su namijenjeni naplati prihoda javnog naručitelja, a na koje treba uplatiti ukupne prikupljene iznose.”
Odlukom o tarifama br. 57/1996 upravnog odbora društva Poste Italiane (u daljnjem tekstu: Odluka o tarifama br. 57/1996) dogovoreno je plaćanje provizije za svaku transakciju vođenja poštanskog tekućeg računa koncesionara službe za naplatu poreza. Ta je provizija, među ostalim, bila utvrđena na 100 ITL (otprilike 0,05 eura) od 1. travnja 1997. do 31. svibnja 2001. te na 0,23 eura (otprilike 450 ITL) od 1. lipnja 2001. do 31. prosinca 2003.
Glavni postupci i prethodna pitanja
U Italiji je obveznicima plaćanja ICI‑ja Zakonodavnom uredbom br. 504/1992 uvedena obveza da dugovani iznos uplaćuju jednom od državnih koncesionara koji su odgovorni za naplaćivanje tog poreza i za prosljeđivanje tog iznosa općinama korisnicima. U skladu s tom istom uredbom, ICI se mora platiti izravnom uplatom koncesionaru u čiju nadležnost ulazi općina korisnik ili uplatom na poštanski tekući račun otvoren na ime tog koncesionara.
Glavni postupci odnose se na zahtjeve za plaćanje provizija koje je društvo Poste Italiane uputilo dvama koncesionarima odgovornima za naplatu ICI‑ja, društvu Ricossione Sicilia i Agenciji za naplatu.
Plaćanje tih provizija zahtijevano je za vođenje tekućih računa koje su ti koncesionari imali pri društvu Poste Italiane od 1997. do 2011., a kako bi se obveznicima omogućilo da na njih uplaćuju iznose koje su dugovali na temelju ICI‑ja.
Navedene provizije izračunane su na temelju tarifa utvrđenih Odlukom o tarifama br. 57/1996.
U sporu koji je doveo do predmeta C‑434/19 društvo Poste Italiane pokrenulo je postupak pred Tribunaleom di Palermo (Sud u Palermu, Italija) s ciljem da se koncesionaru koji je odgovoran za naplatu ICI‑ja, koji je kasnije postao društvo Riscossione Sicilia, naloži plaćanje provizije koju duguje za svaku transakciju uplate ICI‑ja koju je izvršio svaki obveznik poštanskom potvrdom o uplati na tekući račun otvoren na ime tog koncesionara – odnosno 0,05 eura (otprilike 100 ITL) od 1. travnja 1997. do 31. svibnja 2001., 0,23 eura (otprilike 450 ITL) od 1. lipnja 2001. do 31. prosinca 2003. i, nakon 1. siječnja 2004., iznosa koji odgovaraju uzastopnim promjenama tarifa. Tribunale di Palermo (Sud u Palermu) presudom od 7. lipnja 2011. odbio je zahtjev za nalaganje plaćanja koji mu je podnesen, a Corte d’appello di Palermo (Žalbeni sud u Palermu, Italija) presudom od 11. svibnja 2016. djelomično je preinačio tu presudu time što je prihvatio žalbu koju je podnijelo društvo Poste Italiane u mjeri u kojoj je ono dostavilo dokaz za svoje zahtjeve za razdoblje nakon 1. lipnja 2006.
U sporu koji je doveo do predmeta C‑435/19 društvo Poste Italiane pokrenulo je postupak pred Tribunaleom di Macerata (Sud u Macerati, Italija) s ciljem da se Agenciji za naplatu, koncesionaru koji je odgovoran za naplatu ICI‑ja, naloži plaćanje provizije koju duguje za svaku transakciju uplate ICI‑ja koju je izvršio svaki obveznik poštanskom potvrdom o uplati na tekući račun otvoren na ime tog koncesionara – odnosno 0,05 eura (otprilike 100 ITL) od 1. travnja 1997. do 31. svibnja 2001. i 0,23 eura (otprilike 450 ITL) od 1. lipnja 2001. do 20. prosinca 2001. Tribunale di Macerata (Sud u Macerati) presudom od 11. lipnja 2009. odbio je zahtjev za nalaganje plaćanja koji mu je podnesen, a Corte d’appello di Ancona (Žalbeni sud u Anconi, Italija) presudom od 10. kolovoza 2016. u potpunosti je preinačio tu presudu time što je prihvatio žalbu koju je podnijelo društvo Poste Italiane i time što je smatrao da ono ima pravo primijeniti proviziju o kojoj je riječ i zahtijevati njezinu isplatu.
Glavni postupci su u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev, a koji u predmetu C‑434/19 postupa povodom žalbe koju je podnijelo društvo Poste Italiane i protužalbe koju je podnijelo društvo Riscossione Sicilia te u predmetu C‑435/19 povodom žalbe koju je podnijela Agencija za naplatu i protužalbe koju je podnijelo društvo Poste Italiane SpA – Bancoposta.
Što se tiče zakonitosti provizije koju je primijenilo društvo Poste Italiane, sud koji je uputio zahtjev u presudi od 26. ožujka 2014. smatrao je da se odredbe članaka 18. do 20. Zakona br. 662/1996 ne primjenjuju na djelatnosti obuhvaćene sustavom zakonskog monopola, kao što je to usluga vođenja poštanskog tekućeg računa, predviđena u članku 10. Zakonodavne uredbe br. 504/1992. Smatrao je da cilj što veće naplate porezâ posredstvom usluge prisutne na cijelom državnom području, zahvaljujući vrlo gustoj teritorijalnoj raspodjeli poštanskih ureda koja omogućuje da se lakše pristupi poreznim obveznicima, opravdava tu situaciju zakonskog monopola. U skladu s tom presudom suda koji je uputio zahtjev, Zakonodavnom uredbom br. 504/1992, kojom se uspostavlja zakonski monopol o kojem je riječ, ne predviđa se besplatnost usluge vođenja tekućeg računa namijenjenog uplaćivanju ICI‑ja, tako da, neovisno o obvezivanju koncesionara da otvori poštanski tekući račun, treba smatrati da je usluga po naravi naplatna, kao što je to i obična usluga vođenja tekućeg računa u uvjetima slobodnog tržišnog natjecanja.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev, pred kojim se sada vode postupci u vezi s obvezom plaćanja provizije za razdoblje između 1997. i 2011., a koju je primijenilo društvo Poste Italiane, pita se o zakonitosti – u pogledu pravila prava Unije i, konkretnije, pravila koja se odnose na pravo tržišnog natjecanja i na državne potpore – činjenice da je člankom 10. Zakonodavne uredbe br. 504/1992 usluga vođenja tekućih računa namijenjenih naplati ICI‑ja rezervirana za društvo Poste Italiane.
Prema mišljenju tog suda, predmet odnosa ugovorne naravi koji povezuje općinu s njezinim koncesionarom odgovornim za naplatu ICI‑ja je obavljanje gospodarske djelatnosti koja se sastoji od prikupljanja poreznih prihoda, a koju se može definirati kao uslugu od općeg gospodarskog interesa u smislu članka 106. stavka 2. UFEU‑a. Taj se odnos razlikuje od onoga koji je privatne naravi i povezuje društvo Poste Italiane i koncesionara koji je odgovoran za naplatu ICI‑ja, a svojstven je otvaranju i vođenju poštanskog tekućeg računa. Navedeni sud pojašnjava da se člankom 10. stavkom 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992, neovisno o ograničenju koje se njime uvodi u dijelu koji se odnosi na koncesionarovu mogućnost da izabere svojeg suugovaratelja odnosno društvo Poste Italiane, ne predviđa razlika između odnosa koji povezuje potonje i odnosa koji društvo Poste Italiane povezuje s njegovim drugim klijentima koji su vlasnici poštanskog računa.
Navedeni sud smatra da se članak 10. Zakonodavne uredbe br. 504/1992 može smatrati spojivim sa zakonodavstvom Unije samo u mjeri u kojoj je usluga vođenja tekućeg računa, koja je rezervirana za društvo Poste Italiane, obuhvaćena pojmom „obavljanje usluge od općeg gospodarskog interesa” u smislu članka 106. stavka 2. UFEU‑a. Valjalo bi utvrditi zadovoljava li, unatoč nepostojanju analogne zakonske odredbe u propisima kojima se uređuje naplata lokalnih poreza koji nisu ICI, zahtjev što veće djelotvornosti prikupljanja tog poreza, zahvaljujući širokoj zemljopisnoj rasprostranjenosti poštanskih ureda, kriterij posebne zadaće i stoga opravdava li taj zahtjev ograničavanje primjene pravila Unije u području tržišnog natjecanja u smislu članaka 14. i 106. UFEU‑a.
Ako se usluga vođenja poštanskog tekućeg računa namijenjenog naplati ICI‑ja bude smatrala uslugom od općeg gospodarskog interesa, sud koji je uputio zahtjev pita, kao prvo, može li se ovlast dodijeljena društvu Poste Italiane da utvrdi proviziju – zbog toga što ona, prema koncesionarovu mišljenju, u biti čini zakonom uveden obvezni porez ili doprinos i, dakle, potporu dodijeljenu iz javnih sredstava – kvalificirati kao „nezakonita državna potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, s time da ta mjera nikad nije bila predmet prethodne obavijesti Europskoj komisiji na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a.
Sud koji je uputio zahtjev pita, kao drugo, ne bi li se to što je društvo Poste Italiane jednostrano odredilo proviziju o kojoj je riječ u glavnom postupku moglo kvalificirati zloporabom i stoga zabraniti na temelju prvog stavka članka 102. UFEU‑a. Navodi da koncesionar ne može izbjeći plaćanje te provizije a da pritom ne povrijedi obveze koje ima na temelju zasebnog pravnog odnosa koji ga povezuje s lokalnim poreznim tijelom i čiji je predmet naplata ICI‑ja.
U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se članku 14. UFEU‑a ([…] članak 7.D [UEZ‑a], koji je […] postao članak 16. UEZ‑a), članku 106. stavku 2. UFEU‑a ([…] članak 90. [UEZ‑a], koji je […] postao članak 86. stavak 2. UEZ‑a) i uvrštenju u sustav usluga od općeg gospodarskog interesa pravilo poput onoga predviđenog člankom 10. stavkom 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992 u vezi s člankom 2. stavcima 18. do 20. Zakona br. 662/1996, na temelju kojeg je uvedena i nastavlja se primjenjivati – i nakon privatizacije usluga ‚bancoposta’ koje pruža društvo Poste Italiane […] – rezervirana djelatnost (sustav zakonskog monopola) u korist društva Poste Italiane […], predmet koje je usluga vođenja poštanskog tekućeg računa namijenjenog prikupljanju lokalnog poreza ICI‑ja, uzimajući u obzir promjene državnih propisa u području naplate poreza koji poreznim obveznicima i lokalnim poreznim tijelima barem od 1997. omogućuju da slobodno biraju način plaćanja i naplate poreza (uključujući lokalne) putem bankarskog sustava?
2.
Ako se u odgovoru na prvo pitanje zaključi da uvođenje zakonskog monopola ima značajke usluge od općeg gospodarskog interesa, protivi li se članku 106. stavku 2. UFEU‑a ([…] članak 90. [UEZ‑a], koji je […] postao članak 86. stavak 2. UEZ‑a) i članku 107. stavku 1. UFEU‑a ([…] članak 92. [UEZ‑a], koji je […] postao članak 87. UEZ‑a), u skladu s tumačenjem tih pravila koje je Sud dao u pogledu uvjeta za razlikovanje zakonite mjere – kojom se kompenziraju obveze obavljanja javne usluge – od nezakonite državne potpore (presuda od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), pravilo poput onog iz članka 10. stavka 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992 u vezi s člankom 2. stavcima 18. do 20. Zakona br. 662/1996 i člankom 3. stavkom 1. Uredbe [predsjednika] br. 144/2001, koje društvu Poste Italiane […] daje pravo da jednostrano odredi iznos ‚provizije’ koju plaća koncesionar (zastupnik) za naplatu poreza ICI‑ja, a koja se primjenjuje na svaku transakciju vođenja računa izvršenu na poštanskom tekućem računu na ime koncesionara/zastupnika, uzimajući u obzir da je društvo Poste Italiane […] Odlukom [o tarifama] upravnog odbora br. 57/1996 odredilo da ta provizija iznosi 100 [ITL] u razdoblju od 1. travnja 1997. do 31. svibnja 2001. odnosno 0,23 eura u razdoblju nakon 1. lipnja 2001.?
3.
Protivi li se članku 102. stavku 1. UFEU‑a ([…] članak 86. [UEZ‑a], koji je […] postao članak 82. prvi stavak UEZ‑a), kako ga tumači Sud […] (vidjeti presude od 13. prosinca 1991., GB‑Inno‑BM,
C‑18/88
,
EU:C:1991:474
; od 25. lipnja 1998., Dusseldorp i dr.,
C‑203/96
,
EU:C:1998:316
i od 17. svibnja 2001., TNT Traco,
C‑340/99
,
EU:C:2001:281
), regulatorni okvir poput onoga koji čine članak 2. stavci 18. do 20. Zakona br. 662/1996, članak 3. stavak 1. Uredbe predsjednika br. 144/2001 i članak 10. stavak 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992, s obzirom na to da koncesionar (zastupnik) neizbježno podliježe obvezi plaćanja ‚provizije’ koju jednostrano određuje i/ili mijenja društvo Poste Italiane […], tako da se ugovor o poštanskom tekućem računu ne može raskinuti a da se pritom ne povrijedi obveza iz članka 10. stavka 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992 i da slijedom toga ne dođe do neispunjavanja obveze naplate ICI‑ja koju ima prema lokalnom poreznom tijelu?”
Postupak pred Sudom
Rasprava, koja je bila zakazana za 22. travnja 2020., bila je otkazana zbog zdravstvene krize i nesigurnosti do kojih je ona dovela kad je riječ o datumu na koji bi Sud mogao nastaviti s obavljanjem svoje sudbene aktivnosti u uobičajenim uvjetima, a pitanja koja su bila postavljena za usmeni odgovor preoblikovana su u pitanja za pisani odgovor. Društvo Poste Italiane, Agencija za naplatu i Komisija odgovorili su na pitanja u roku koji je Sud odredio.
Prethodna pitanja
Prvo i drugo pitanje
Dopuštenost prvog pitanja
Društvo Poste Italiane prije svega tvrdi da je prvo pitanje nedopušteno zato što ga je, s jedne strane, nemoguće razumjeti jer se odnosi na članak 14. UFEU‑a i da je, s druge strane, samo na nacionalnim sudovima da izravno primjenjuju uvjete predviđene u članku 106. stavku 2. UFEU‑a.
Kao prvo, valja podsjetiti na to da je u okviru suradnje Suda s nacionalnim sudovima, uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, samo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji treba preuzeti odgovornost za sudsku odluku koju će donijeti da, s obzirom na posebnosti predmeta, ocijeni i to je li mu za donošenje odluke potrebna prethodna odluka i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom toga, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presuda od 19. prosinca 2019., Darie,
C‑592/18
,
EU:C:2019:1140
, t.
24.
i navedena sudska praksa).
Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud samo kad je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, kad je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 8. listopada 2020., Union des industries de la protection des plantes,
C‑514/19
,
EU:C:2020:803
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
Kao drugo, valja podsjetiti na to da je, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presude od 28. studenoga 2000., Roquette Frères,
C‑88/99
,
EU:C:2000:652
, t.
18.
i od 19. prosinca 2019., Nederlands Uitgeversverbond i Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, t.
31.
i navedena sudska praksa).
Sud u tom pogledu može iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvesti one elemente tog prava koje treba tumačiti, uzimajući u obzir predmet spora (presuda od 19. prosinca 2019., Nederlands Uitgeversverbond i Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, t.
32.
i navedena sudska praksa).
Međutim, u ovom predmetu, iako se u prvom pitanju spominje članak 14. UFEU‑a, ono se odnosi i na članak 106. UFEU‑a i, konkretnije, na pojam usluge od općeg gospodarskog interesa, obuhvaćen tim dvama člancima, te u biti ima za cilj doznati odgovara li djelatnost poput one koja je rezervirana za društvo Poste Italiane, a koja služi obavljanju usluge vođenja poštanskog tekućeg računa namijenjenog prikupljanju ICI‑ja, svojstvima takve usluge od općeg gospodarskog interesa. Stoga se to pitanje odnosi na tumačenje prava Unije i nije hipotetsko ni nepovezano s glavnim postupkom. Usto, Sud raspolaže elementima potrebnima da bi na njega dao odgovor.
Stoga je prvo pitanje dopušteno.
Meritum
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 106. stavak 2. i članak 107. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi provedba nacionalnih pravila kojima se koncesionare odgovorne za naplatu ICI‑ja obvezuje da imaju tekući račun otvoren na svoje ime pri društvu Poste Italiane, kako bi se obveznicima omogućilo da uplate taj porez, i da plate proviziju za vođenje navedenog tekućeg računa, ako o tim pravilima nije bila obaviještena Komisija na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a.
Uvodno valja istaknuti da, iako je Komisija, koja djeluje pod nadzorom sudova Unije, isključivo nadležna za ocjenjivanje spojivosti potpore s unutarnjim tržištem (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 3. rujna 2020., Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland i dr./Komisija,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
, t.
99.
i navedenu sudsku praksu), ta okolnost nije prepreka tomu da nacionalni sud u prethodnom postupku postavi pitanje Sudu o tumačenju pojma „potpora”. Tako Sud može sudu koji je uputio zahtjev pružiti elemente tumačenja prava Unije koji mu omogućuju da odredi može li nacionalna mjera biti kvalificirana kao „državna potpora” u smislu članka 107. UFEU‑a (presuda od 18. svibnja 2017., Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, t.
12.
i navedena sudska praksa).
Usto, kako bi se osigurao koristan učinak obveze obavijesti o planovima za dodjelu ili izmjenu državnih potpora, predviđene u članku 108. stavku 3. UFEU‑a, kao i Komisijino prikladno i cjelovito ispitivanje državnih potpora, nacionalni sudovi moraju uzeti u obzir sve posljedice povrede te obveze i donijeti prikladne mjere kako bi ih ispravili, iako je korisnik nezakonite potpore poduzetnik zadužen za pružanje usluge od općeg gospodarskog interesa, u smislu članka 106. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2020., Viasat Broadcasting UK,
C‑445/19
,
EU:C:2020:952
, t.
43.
).
Također valja pojasniti da do ispitivanja toga treba li mjeru o kojoj je riječ kvalificirati kao „državnu potporu” u smislu članka 107. UFEU‑a, što može podrazumijevati nadzor poštovanja uvjeta utvrđenih sudskom praksom koja je proizišla iz presude od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), dolazi prije ispitivanja mjere potpore na temelju članka 106. stavka 2. UFEU‑a. To pitanje, naime, prethodi onomu kojem je svrha provjeriti, prema potrebi, je li potpora nespojiva s unutarnjim tržištem ipak potrebna za obavljanje zadaće povjerene korisniku mjere o kojoj je riječ, na temelju članka 106. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 8. ožujka 2017., Viasat Broadcasting UK/Komisija,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
, t.
34.
i od 15. svibnja 2019., Achema i dr.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, t.
102.
).
Stoga, da bi se odgovorilo na prvo i drugo pitanje, najprije valja ispitati treba li mjeru o kojoj je riječ u glavnom postupku kvalificirati kao „državnu potporu” u smislu članka 107. UFEU‑a.
Kvalifikacija kao „državna potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a pretpostavlja ispunjenje četiriju uvjeta, odnosno postojanje intervencije države ili intervencije putem državnih sredstava, mogućnosti da ta intervencija utječe na trgovinu među državama članicama, da ona daje selektivnu prednost svojem korisniku i da narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje (presuda od 15. svibnja 2019., Achema i dr.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Kad je riječ, kao prvo, o uvjetu koji se odnosi na intervenciju države ili intervenciju putem državnih sredstava, valja pojasniti da razlika utvrđena člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a između „potpora koje dodjeljuju države” i potpora koje se dodjeljuju „putem državnih sredstava” ne znači da sve prednosti koje država odobri predstavljaju potpore, neovisno o tome financiraju li se državnim sredstvima, nego joj je samo cilj u taj pojam uključiti i prednosti koje država izravno dodjeljuje kao i prednosti koje dodjeljuje preko javnih ili privatnih tijela koja ta država određuje ili uspostavlja (presuda od 21. listopada 2020., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, t.
26.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da, kako bi se prednosti mogle kvalificirati kao „potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, one, s jedne strane, moraju biti izravno ili neizravno dodijeljene putem državnih sredstava i, s druge strane, moraju se moći pripisati državi članici (presuda od 15. svibnja 2019., Achema i dr.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
Prvo, kad je riječ o uvjetu koji se odnosi na pripisivost mjere potpore državi, njime se zahtijeva da se ispita jesu li javna tijela bila uključena u donošenje te mjere (presuda od 21. listopada 2020., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, t.
23.
).
U ovom slučaju iz odluka kojima se upućuju prethodna pitanja proizlazi da je mehanizam o kojem je riječ u glavnom postupku uspostavljen odredbama zakona i drugih propisa. Naime, obveza koncesionara da raspolažu tekućim računom pri društvu Poste Italiane u svrhu naplate ICI‑ja uspostavljena je Zakonodavnom uredbom br. 504/1992, dok je pravo tog poduzetnika da naplaćuje proviziju za vođenje tog računa predviđeno Zakonom br. 662/1996. U tim se okolnostima, provjera kojih je na sudu koji je uputio zahtjev, odredba kojom se koncesionare obvezuje da imaju tekući račun otvoren na svoje ime pri društvu Poste Italiane, kako bi se obveznicima omogućilo da uplate ICI, i plate proviziju za vođenje navedenog tekućeg računa može smatrati pripisivom državi.
Drugo, kad je riječ o uvjetu koji se odnosi na transfer državnih sredstava, valja pojasniti da pojam „državna sredstva” obuhvaća sva novčana sredstva kojima se javna tijela mogu zaista koristiti za potporu poduzetnicima, pri čemu nije važno pripadaju li ta sredstva trajno u državnu imovinu ili ne. Čak i kada iznosi koji odgovaraju mjeri potpore nisu u trajnom vlasništvu državne riznice, činjenica da oni cijelo vrijeme ostaju pod državnim nadzorom i tako na raspolaganju nadležnim državnim tijelima dovoljna je da bi ih se kvalificiralo kao državna sredstva (presude od 21. listopada 2020., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, t.
36.
i navedena sudska praksa i od 10. prosinca 2020., Comune di Milano/Komisija,
C‑160/19 P
,
EU:C:2020:1012
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na elemente koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev i na spis kojim Sud raspolaže, u tom pogledu valja precizirati da mjera kojom je poduzetnicima, javnima ili privatnima, nametnuta obveza da kupuju ili nabavljaju usluge iz svojih vlastitih financijskih sredstava ne čini državnu potporu. Naime, ta obveza u načelu ne podrazumijeva uporabu državnih sredstava u smislu članka 107. UFEU‑a. Međutim, situacija bi bila drukčija ako bi se trebalo smatrati da je država te poduzetnike ovlastila za upravljanje državnim sredstvima, što bi bio slučaj da je predviđeno potpuno prebacivanje dodatnog troška koji je nastao na temelju te obveze kupnje ili nabave usluga na krajnjeg korisnika, financiranje tog dodatnog troška obveznim doprinosom koji je nametnula država ili pak mehanizam potpune naknade navedenog dodatnog troška (vidjeti u tom smislu presude od 13. rujna 2017., ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, t.
26.
i
30.
i navedenu sudsku praksu i od 15. svibnja 2019., Achema i dr.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, t.
68.
).
Osim toga, sredstva javnih poduzetnika mogu se također smatrati državnim sredstvima ako država izvršavanjem svojeg prevladavajućeg utjecaja na te poduzetnike može usmjeriti njihovu upotrebu radi financiranja, prema potrebi, prednosti u korist drugih poduzetnika (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2017., ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, t.
31.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju iz nacionalnog propisa, kako je naveden u odlukama kojima se upućuju prethodna pitanja, proizlazi da se može smatrati da mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku sadržava obvezu nabave usluga, s obzirom na to da su, u skladu s člankom 10. stavkom 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992, koncesionari obvezni imati tekući račun otvoren pri društvu Poste Italiane, u svrhu naplate ICI‑ja od poreznih obveznika, i da, na temelju članka 2. stavka 18. Zakona br. 662/1996, društvo Poste Italiane od navedenih koncesionara može naplaćivati provizije za vođenje tog računa.
U tom pogledu najprije valja istaknuti da se iz same činjenice da su koncesionari tijekom 2006. postali javna poduzeća ne može zaključiti da je obveza nabave usluga koju imaju ti koncesionari financirana iz državnih sredstava.
Naime, iz onoga što navodi sud koji je uputio zahtjev ne proizlazi da je mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku rezultat toga što je država nad tim poduzetnicima upotrijebila svoj prevladavajući utjecaj kako bi usmjerila uporabu njihovih sredstava, u smislu sudske prakse navedene u točki 44. ove presude, s obzirom na to da obveza imanja tekućeg računa otvorenog pri društvu Poste Italiane u svrhu naplate ICI‑ja od poreznih obveznika proizlazi iz odredaba propisa, a ne iz državne intervencije u poslovnu politiku tih koncesionara, i da je na sličan način primijenjena na koncesionara prije i poslije 2006., tijekom koje su oni došli pod javnu kontrolu.
Valja ipak provjeriti, u skladu s onim što je navedeno u točki 43. ove presude, čine li koncesionari odgovorni za naplatu ICI‑ja poduzetnike koje je država ovlastila za upravljanje državnim sredstvima, što bi osobito bio slučaj da postoji mehanizam za punu naknadu dodatnih troškova koji proizlaze iz te obveze.
Na temelju elemenata kojima Sud raspolaže ne može se sa sigurnošću zaključiti o postojanju takvog mehanizma.
Doduše, iz odluka kojima se upućuju prethodna pitanja proizlazi da je, na temelju članka 10. stavka 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992, općina oporezivanja obvezna koncesionarima platiti proviziju za djelatnost naplate ICI‑ja, koju potonji osiguravaju. Međutim, iako su ti iznosi očito javnog podrijetla, ništa ne upućuje na to da su oni namijenjeni naknadi dodatnih troškova koji, u odnosu na koncesionare, mogu rezultirati njihovom obvezom da raspolažu tekućim računom otvorenim pri društvu Poste Italiane i da stoga država jamči puno pokriće tih dodatnih troškova. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li to tako.
Osim toga, valja istaknuti da ni iz odluka kojima se upućuju prethodna pitanja ni iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da bi eventualni dodatni trošak koji je posljedica obveze nabave usluga od društva Poste Italiane, o kojem je riječ u glavnom postupku, u cijelosti trebali snositi porezni obveznici ili da je financiran drugom vrstom obveznog doprinosa koji uvodi država.
Međutim, čak i ako se na prvi pogled ne čini da se provizije koje su koncesionari uplatili društvu Poste Italiane u vezi s otvaranjem i vođenjem računa koje su dužni pri njemu imati mogu smatrati dodijeljenima izravno ili neizravno iz državnih sredstava, na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri, s obzirom na to da Sud ne može provesti izravno ispitivanje činjenica koje se odnose na glavni postupak.
Što se tiče, kao drugo, uvjeta u skladu s kojim se intervencijom njezinu korisniku mora dodjeljivati prednost, valja podsjetiti na to da se potporama smatraju državne intervencije koje, u kojem god obliku bile, mogu izravno ili neizravno pogodovati poduzetnicima ili koje se mogu smatrati ekonomskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u uobičajenim tržišnim uvjetima (presuda od 15. svibnja 2019., Achema i dr.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, t.
83.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu, ovlast koja je nacionalnim propisom priznata poduzetniku da naplaćuje provizije za obavljanje usluge u pogledu koje on ima zakonski monopol može se
a priori
smatrati selektivnom prednošću u isključivu korist tog poduzetnika.
Iz odluka kojima se upućuju prethodna pitanja i drugih elemenata spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je Zakonodavnom uredbom br. 504/1992, kojom je uspostavljen zakonski monopol u korist društva Poste Italiane, predviđena obveza koncesionara da otvore tekući račun na svoje ime pri tom poduzetniku radi zaprimanja uplata ICI‑ja od poreznih obveznika. Do Uredbe sa zakonskom snagom br. 70/2011 društvo Poste Italiane bilo je jedino koje je imalo koristi od te prednosti, koja je bila opravdana vrlo gustom teritorijalnom raspodjelom poštanskih ureda, koja omogućuje da se lakše pristupi poreznim obveznicima.
Međutim, valja istaknuti da, s obzirom na okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev konkretno pita Sud o kriterijima iz presude od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), a koji se odnose na slučajeve naknade pružene za to što je poduzetnik preuzeo obveze javne usluge.
U tom pogledu Sud je utvrdio da, ako se državna mjera ili intervencija smatra naknadom u smislu protučinidbe za usluge koje su radi izvršavanja obveza javne usluge obavili poduzetnici korisnici te mjere ili intervencije, pri čemu oni u praksi nemaju financijsku korist i ta intervencija stoga ne dovodi do toga da ih se stavlja u povoljniji tržišni položaj u odnosu na konkurentske poduzetnike, takva intervencija nije obuhvaćena člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a (presude od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
, t.
87.
; od 8. ožujka 2017., Viasat Broadcasting UK/Komisija,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
, t.
25.
i od 15. svibnja 2019., Achema i dr.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, t.
100.
).
U skladu s točkama 88. do 93. presude od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), da se takva intervencija ne bi kvalificirala kao državna potpora, moraju se ispuniti određeni uvjeti. Prvo, poduzetniku korisniku mora doista biti povjereno izvršavanje obveza javne usluge, a te obveze moraju biti jasno utvrđene. Drugo, parametri na temelju kojih se izračunava naknada moraju biti utvrđeni unaprijed, na objektivan i transparentan način. Treće, naknada ne smije premašiti iznos potreban za pokrivanje svih ili dijela troškova nastalih izvršavanjem obveza pružanja javne usluge. Četvrto, kada se poduzetnik kojem je povjereno izvršenje obveza javne usluge u određenom slučaju ne odabire u okviru postupka javne nabave čiji je cilj odabir kandidata koji može pružiti tu uslugu po najnižem trošku za zajednicu, potrebna razina naknade mora se odrediti na temelju analize troškova koje bi tipični poduzetnik, dobro vođen i odgovarajuće opremljen kako bi mogao ispuniti zahtjeve javne usluge, imao pri izvršenju tih obveza.
Kad je riječ o prvom uvjetu istaknutom u presudi od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), Sud je smatrao da se njime nastoji ostvariti cilj transparentnosti i pravne sigurnosti, koji zahtijeva ispunjenje minimalnih kriterija koji se odnose na postojanje jednog ili više akata javne vlasti koji dovoljno precizno definiraju barem narav, trajanje i doseg obveza javne usluge koje imaju poduzetnici kojima je povjereno njihovo ispunjenje. Ako ne postoji jasna definicija tih objektivnih kriterija, nije moguće provjeriti može li posebna aktivnost potpadati pod pojam usluge od općeg gospodarskog interesa (presuda od 20. rujna 2018., Španjolska/Komisija,
C‑114/17 P
,
EU:C:2018:753
, t.
86.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju valja naglasiti da se glavni postupci ne odnose na poštanske usluge koje nudi društvo Poste Italiane i da, kad je riječ o naplati ICI‑ja, sud koji je uputio zahtjev razlikuje, s jedne strane, odnos koji posredstvom upravne koncesije, uz provedbu postupka javne nabave, povezuje općinu, tijelo oporezivanja, i koncesionara koji je odgovoran za tu naplatu te, s druge strane, odnos privatne naravi koji povezuje tog koncesionara i društvo Poste Italiane s obvezom da imaju poštanski tekući račun u svrhu navedene naplate i da plate proviziju za vođenje tog računa. Glavni postupci odnose se samo na drugi od tih dvaju odnosa.
Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 45. svojeg mišljenja, nije razvidno da je u svojem odnosu s tim koncesionarima društvo Poste Italiane formalno obvezno pružati određene usluge na temelju obveze javne usluge, pod uvjetima kojima se s dovoljnom preciznošću određuje njihova narav i doseg.
Naprotiv, čak i ako su otvaranje i vođenje poštanskih tekućih računa na ime koncesionarâ aktivnosti uspostave organizacijskih i provedbenih modaliteta javne usluge naplate ICI‑ja povjerene koncesionaru, iz odluka kojima se upućuju prethodna pitanja i drugih podataka iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da, osim obveze sklapanja ugovora sa svim koncesionarima, društvo Poste Italiane ima samo one obveze koje se primjenjuju na sektor bankarskih usluga.
Konkretno, društvo Poste Italiane i dalje je slobodno utvrđivati svoje tarife i, osim navedene obveze sklapanja ugovora s koncesionarima, na temelju nikakvih posebnih elemenata njegov odnos s potonjima ne razlikuje se od odnosa koji on ima s drugim klijentima, vlasnicima poštanskih tekućih računa. Društvo Poste Italiane navelo je da se u odnosu na koncesionare nalazi u odnosu običnog tekućeg računa i da oduvijek pruža uslugu samo jednog tekućeg računa, čija je osnovna ponuda ista za sve klijente. Agencija za naplatu također je potvrdila da društvo Poste Italiane na tekuće račune koncesionarâ primjenjuje iste gospodarske uvjete kao i općenito na sve druge pravne osobe.
U tim okolnostima, prvi uvjet naveden u presudi od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
) u ovom slučaju nije ispunjen i ne treba ispitivati druge uvjete navedene u toj presudi, s obzirom na to da su oni kumulativni.
Iz toga slijedi da se pravo – koje je društvu Poste Italiane priznato na temelju nacionalnog propisa – naplaćivanja provizije za vođenje poštanskih tekućih računa koje su koncesionari zakonski bili dužni otvoriti na svoje ime kako bi primali ICI koji plaćaju porezni obveznici može smatrati selektivnom prednošću, što je, međutim, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
Kad je riječ, kao treće, o uvjetima u skladu s kojima intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama i mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje, iako odluke kojima se upućuju prethodna pitanja ne sadržavaju elemente u tom pogledu, moguće je smatrati, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da su oni u ovom slučaju ispunjeni.
Naime, prvo, korisno je podsjetiti na to da u svrhu kvalificiranja nacionalne mjere kao „državne potpore” ne treba utvrditi stvarni utjecaj predmetne potpore na trgovinu među državama članicama i stvarno narušavanje tržišnog natjecanja, već samo ispitati može li ta potpora utjecati na tu trgovinu i narušiti tržišno natjecanje (presuda od 29. srpnja 2019., Azienda Napoletana Mobilità,
C‑659/17
,
EU:C:2019:633
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
Osim toga, ako potpora koju je dodijelila država članica jača položaj određenih poduzetnika u odnosu na onaj drugih konkurentskih poduzetnika u trgovini među državama članicama, treba smatrati da je ona utjecala na potonje. U tom pogledu nije nužno da poduzetnici korisnici potpore sâmi sudjeluju u trgovini među državama članicama. Naime, kada država članica dodijeli potporu poduzetnicima, unutarnja aktivnost može se zadržati ili povećati, a uz posljedicu smanjenja mogućnosti ulaska poduzeća osnovanih u drugim državama članicama na tržište te države (presuda od 29. srpnja 2019., Azienda Napoletana Mobilità,
C‑659/17
,
EU:C:2019:633
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
Međutim, u ovom se slučaju ne može isključiti da bi, time što obvezuje koncesionare da imaju poštanski tekući račun za naplatu ICI‑ja od poreznih obveznika i da plate proviziju za vođenje tih računa pri društvu Poste Italiane, talijanski nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku mogao ojačati položaj tog javnog poduzetnika u odnosu na konkurentske poduzetnike u sektoru bankarskih i financijskih usluga te da bi također mogao utjecati na trgovinu među državama članicama.
Ipak je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni utjecaj – na djelatnost društva Poste Italiane i druge bankarske institucije – mjere o kojoj je riječ u glavnom postupku, a kojom je, barem do Uredbe sa zakonskom snagom br. 70/2011, za društvo Poste Italiane rezervirana prednost koja proizlazi iz obveze koncesionarâ da imaju poštanski tekući račun otvoren na svoje ime pri tom poduzetniku u svrhu primanja ICI‑ja naplaćenog od poreznih obveznika, povrh mogućnosti ostavljene potonjima da plaćanje ICI‑ja izvrše izravno kod tih koncesionara.
Kao četvrto, valja istaknuti da iz odluka kojima se upućuju prethodna pitanja proizlazi da mjera uspostavljena Zakonodavnom uredbom br. 504/1992, a kojom se društvu Poste Italiane nastoji dodijeliti monopol vođenja tekućih računa otvorenih na ime koncesionara odgovornih za naplatu ICI‑ja, nije bila predmet obavijesti Komisiji na temelju članka 108. UFEU‑a.
Iz toga slijedi da bi, ako sud koji je uputio zahtjev dođe do zaključka, s obzirom na naznake iz točaka 37. do 70. ove presude, da mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku čini državnu potporu, na tom sudu bilo da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 34. ove presude, izvede sve posljedice iz povrede u ovom slučaju članka 108. stavka 3. UFEU‑a.
Usto, valja istaknuti da, ako se prvi uvjet ustanovljen sudskom praksom proizišlom iz presude od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
) – u skladu s kojom poduzetniku koji je korisnik mora doista biti povjereno izvršavanje obveza javne usluge koje moraju biti jasno definirane – primjenjuje također u slučaju odstupanja iz članka 106. stavka 2. UFEU‑a (presuda od 20. prosinca 2017., Comunidad Autónoma del País Vasco i dr./Komisija,
C‑66/16 P do C‑69/16 P
,
EU:C:2017:999
, t.
56.
i navedena sudska praksa), članak 106. stavak 2. UFEU‑a ne može se primijeniti u glavnim postupcima, s obzirom na to da je u točki 64. ove presude utvrđeno da u ovom slučaju taj uvjet nije ispunjen. U svakom slučaju, s obzirom na to da je – kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 33. ove presude – Komisija isključivo nadležna za ocjenjivanje spojivosti potpore s unutarnjim tržištem, sud koji je uputio zahtjev nije nadležan ispitivati jesu li ispunjeni uvjeti primjene članka 106. stavka 2. UFEU‑a.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 107. UFEU‑a treba tumačiti na način da nacionalna mjera prema kojoj su koncesionari odgovorni za naplatu ICI‑ja dužni imati tekući račun otvoren na svoje ime pri društvu Poste Italiane, kako bi se omogućilo da porezni obveznici uplate taj porez, i platiti proviziju za vođenje tog tekućeg računa čini „državnu potporu” u smislu te odredbe, ako se ta mjera može pripisati državi, ako se njome putem državnih sredstava osigurava selektivna prednost društvu Poste Italiane i ako može narušiti tržišno natjecanje i trgovinu među državama članicama, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita protivi li se članku 102. UFEU‑a nacionalni propis kojim se koncesionarima odgovornima za naplatu ICI‑ja određuje obveza plaćanja provizije koju jednostrano utvrđuje društvo Poste Italiane za vođenje poštanskog tekućeg računa koji su oni obvezni otvoriti pri tom društvu.
Društvo Poste Italiane tvrdi da je to pitanje nedopušteno jer sud koji je uputio zahtjev nije pružio nikakvu analizu ili objašnjenje u vezi s razlozima zbog kojih nacionalni propis o kojem je riječ nije u skladu s člankom 102. UFEU‑a. Uz pretpostavku da se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje članka 106. stavka 1. UFEU‑a, u vezi s člankom 102. UFEU‑a, to je pitanje također nedopušteno. Sud koji je uputio zahtjev nije dao jasne naznake o tržištu dotičnih usluga, mjerodavnom zemljopisnom opsegu, broju subjekata koji pružaju usluge o kojima je riječ ni njihovim tržišnim udjelima.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da nužnost tumačenja koje će biti korisno nacionalnom sucu podrazumijeva da je on definirao činjenični i pravni okvir unutar kojeg se pojavljuju pitanja koja postavlja ili da je barem pojasnio činjenične postavke na kojima zasniva ta pitanja. Ti zahtjevi vrijede osobito u području tržišnog natjecanja, za koje su karakteristične složene činjenične i pravne situacije (presude od 12. prosinca 2013., Ragn‑Sells,
C‑292/12
,
EU:C:2013:820
, t.
39.
i od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, t.
49.
i navedena sudska praksa).
U glavnim postupcima trećim se pitanjem u biti nastoji doznati ne samo ima li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku za učinak dodjeljivanje društvu Poste Italiane posebnih ili isključivih prava u smislu članka 106. stavka 1. UFEU‑a nego i može li takav propis dovesti do zloporabe vladajućeg položaja.
Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 92. svojeg mišljenja, sud koji je uputio zahtjev trebao je Sudu pružiti precizne informacije o svojstvima mjerodavnog tržišta, njegovu zemljopisnom opsegu ili eventualnom postojanju istovjetnih usluga.
Konkretno, odluke kojima se upućuju prethodna pitanja ne sadržavaju podatke na temelju kojih bi se, u kontekstu glavnih predmeta, mogli utvrditi konstitutivni elementi vladajućeg položaja u smislu članka 102. UFEU‑a. U tom pogledu valja navesti da, unatoč informacijama koje su dostavili sudionici u postupku pred Sudom kao odgovor na pitanja koja je on postavio, nije moguće dovoljno precizno definirati mjerodavno tržište s obzirom na usluge o kojima je riječ u glavnom postupku i njegov zemljopisni opseg te tržišne udjele različitih poduzetnika koji djeluju na navedenom tržištu niti sa sigurnošću smatrati da bi obvezivanje koncesionara da imaju tekući račun za naplatu ICI‑ja otvoren pri društvu Poste Italiane omogućilo potonjem vladajući položaj na znatnom dijelu unutarnjeg tržišta.
Odluke kojima se upućuju prethodna pitanja ne objašnjavaju ni razloge zbog kojih nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku može dovesti društvo Poste Italiane do toga da zloupotrijebi svoj položaj.
Budući da Sud ne raspolaže elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora, treba zaključiti da je treće pitanje nedopušteno.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 107. UFEU‑a treba tumačiti na način da nacionalna mjera prema kojoj su koncesionari odgovorni za naplatu imposte comunale sugli immobili (općinski porez na nekretnine) dužni imati tekući račun otvoren na svoje ime pri društvu Poste Italiane SpA, kako bi se omogućilo da porezni obveznici uplate taj porez, i platiti proviziju za vođenje tog tekućeg računa čini „državnu potporu” u smislu te odredbe, ako se ta mjera može pripisati državi, ako se njome putem državnih sredstava osigurava selektivna prednost društvu Poste Italiane i ako može narušiti tržišno natjecanje i trgovinu među državama članicama, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski