CELEX: 62017CJ0137
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernice 2006/123/ES, 2007/23/ES a 2013/29/ES
Uvádzanie pyrotechnických výrobkov na trh
Voľný pohyb pyrotechnických výrobkov, ktoré spĺňajú požiadavky týchto smerníc
Vnútroštátna právna úprava stanovujúca obmedzenia týkajúce sa skladovania a predaja uvedených výrobkov
Trestné sankcie
Systém dvojitého udeľovania povolení
Smernica 98/34/ES
Pojem ‚technický predpis‘

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 34 až 36 ZFEÚ, článku 10 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu (
Ú. v. EÚ L 376, 2006, s. 36
), článku 6 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2007/23/ES z 23. mája 2007 o uvádzaní pyrotechnických výrobkov na trh (
Ú. v. EÚ L 154, 2007, s. 1
), ako aj článku 4 ods. 1 a 2 a článku 45 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/29/EÚ z 12. júna 2013 o harmonizácii zákonov členských štátov týkajúcich sa sprístupňovania pyrotechnických výrobkov na trhu (
Ú. v. EÚ L 178, 2013, s. 27
).
Tento návrh bol predložený v rámci trestného konania vedeného proti dvom právnickým osobám, a to spoločnostiam Van Gennip BVBA a Original BVBA, ako aj proti dvom fyzickým osobám, ktorými sú pán Antonius Johannes Maria ten Velde a Antonius Cornelius Ignatius Maria van der Schoot, týkajúceho sa porušenia vnútroštátnej právnej úpravy predovšetkým o skladovaní a predaji pyrotechnických výrobkov, ktorého sa mali dopustiť tieto osoby.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 98/34/ES
Článok 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti (
Ú. v. ES L 204, 1998, s. 37
; Mim. vyd. 13/020, s. 337), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 98/48/ES z 20. júla 1998 (
Ú. v. ES L 217, 1998, s. 18
; Mim. vyd. 13/021, s. 8), stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia nasledujúce vymedzenia pojmov:
1.
‚výrobok‘ je každý priemyselne vyrábaný výrobok a každý poľnohospodársky výrobok, vrátane rybích výrobkov;
2.
‚služba‘ je každá služba poskytovaná informačnou spoločnosťou, to jest každá služba, ktorá sa bežne poskytuje za odmenu, na diaľku, elektronickým spôsobom a na základe individuálnej žiadosti príjemcu služieb.
…
3.
‚technická špecifikácia‘ je špecifikácia obsiahnutá v dokumente upravujúcom charakteristiky, ktoré sa od výrobku vyžadujú, ako je napríklad stupeň kvality, funkčnosť, bezpečnosť a rozmery, vrátane požiadaviek vzťahujúcich sa na výrobok z hľadiska názvu, pod ktorým sa predáva, a tiež terminológie, symbolov, skúšania a skúšobných metód, balenia, označovania alebo štítkovania a postupov posudzovania zhody.
…
4.
‚iné požiadavky‘ sú požiadavky iné ako technická špecifikácia; sú kladené na výrobok s cieľom ochrany najmä spotrebiteľov alebo životného prostredia a ovplyvňujú životnosť [životný cyklus –
neoficiálny preklad
] výrobku po jeho uvedení na trh. Ide o požiadavky, ako sú podmienky používania, opätovného používania a spotreby alebo zneškodňovania v prípadoch, v ktorých môžu mať takéto podmienky významný vplyv na zloženie alebo povahu výrobku alebo na jeho odbyt;
5.
‚pravidlá, vzťahujúce sa na služby‘ sú požiadavky všeobecnej povahy, ktoré sa vzťahujú na zriaďovanie a vykonávanie služieb v zmysle bodu 2, najmä ustanovenia týkajúce sa poskytovateľa služby, služieb ako takých a ich príjemcu a vylučujúce všetky pravidlá netýkajúce sa špecificky služieb tak, ako sú definované v tomto bode.
…
11.
‚technický predpis‘ sú technické špecifikácie a ďalšie [iné –
neoficiálny preklad
] požiadavky alebo pravidlá o službách vrátane príslušných správnych opatrení, dodržiavanie ktorých je v prípade predaja [uvedenia na trh –
neoficiálny preklad
], poskytovania služieb, zriadenia poskytovateľa alebo používania služby v členskom štáte alebo na väčšej časti jeho územia de facto alebo de jure povinné, ako aj zákony, predpisy alebo administratívne opatrenia, okrem tých, ktoré sú uvedené v článku 10, ktoré zakazujú výrobu, dovoz, predaj [uvedenie na trh –
neoficiálny preklad
] alebo používanie výrobku alebo zakazujúce poskytovanie alebo používanie služby alebo usadenie sa subjektu v členskom štáte ako poskytovateľa služby.
…
Táto smernica sa nevzťahuje na tie opatrenia, ktoré považujú členské štáty na základe zmluvy za potrebné prijať na ochranu osôb, najmä pracovníkov, ktorí výrobky používajú, za predpokladu, že takéto opatrenia nemajú na výrobky vplyv.“
Podľa článku 8 ods. 1 tejto smernice:
„Členské štáty okamžite oznámia Komisii, s výhradou článku 10, všetky návrhy technických predpisov; okrem tých prípadov, keď návrh technického predpisu obsahuje iba prenos medzinárodnej alebo európskej normy a keď postačí informácia o príslušnej norme, členské štáty oznámia Komisii aj dôvody, pre ktoré je uzákonenie takéhoto technického predpisu potrebné, keď to nebude zjavné už z návrhu technického predpisu.
…“
Smernica 2006/123
Odôvodnenie 76 smernice 2006/123 je formulované takto:
„Táto smernica sa nevzťahuje na uplatňovanie článkov [34 až 36 ZFEÚ], ktoré sa týkajú voľného pohybu tovaru. Obmedzenia zakázané na základe ustanovenia o slobode poskytovať služby sa vzťahujú na požiadavky uplatňované na prístup k činnostiam v oblasti služieb alebo ich vykonávanie, a nie na požiadavky, ktoré sa uplatňujú na tovary ako také.“
Článok 1 ods. 5 tejto smernice stanovuje:
„Táto smernica neovplyvňuje predpisy členských štátov v oblasti trestného práva. Členské štáty však nesmú obmedzovať slobodu poskytovať služby uplatňovaním ustanovení trestného práva, ktoré špecificky upravujú alebo ovplyvňujú prístup k činnosti v oblasti služieb alebo jej vykonávanie na účely obchádzania pravidiel ustanovených v tejto smernici.“
Podľa článku 2 uvedenej smernice:
„1.   Táto smernica sa vzťahuje na služby poskytované poskytovateľmi, ktorí sú usadení v členskom štáte.
2.   Táto smernica sa nevzťahuje na tieto činnosti:
a)
služby všeobecného záujmu nehospodárskeho charakteru;
b)
finančné služby…
c)
elektronické komunikačné služby a siete a príslušné zariadenia a služby v súvislosti so záležitosťami, na ktoré sa vzťahujú smernice 2002/19/ES, 2002/20/ES, 2002/21/ES, 2002/22/ES a 2002/58/ES;
d)
služby v oblasti dopravy…
e)
služby agentúr na sprostredkovanie dočasného zamestnania;
f)
služby zdravotnej starostlivosti…
g)
audiovizuálne služby…
h)
činnosti týkajúce sa hazardných hier, ktoré zahŕňajú uzatváranie peňažných stávok pri hazardných hrách…
i)
činnosti, ktoré sú spojené s výkonom verejnej moci, ako je stanovené v článku [51 ZFEÚ];
j)
sociálne služby súvisiace so sociálnym ubytovaním, starostlivosťou o deti a podporou rodín a osôb v trvalej alebo dočasnej núdzi, ktoré sú poskytované štátom, poskytovateľmi poverenými štátom alebo charitatívnymi organizáciami uznanými ako takými štátom;
k)
súkromné bezpečnostné služby;
l)
služby poskytované notármi a súdnymi úradníkmi, ktorí sú menovaní právnymi aktami prijímanými vládou.
3.   Táto smernica sa nevzťahuje na oblasť daní.“
Článok 4 bod 1 smernice 2006/123 definuje pojem „služba“ ako „ak[ú]koľvek samostatne zárobkov[ú] hospodársk[u] činnosť, ktorá je obyčajne poskytovaná za odplatu, v zmysle článku [57 ZFEÚ]“.
Kapitola III tejto smernice s názvom „Sloboda poskytovateľov usadiť sa“ obsahuje vo svojom oddiele 1, nazvanom „Udeľovanie povolení“, predovšetkým článok 10 s názvom „Podmienky pre udeľovanie povolení“, ktorý stanovuje:
„1.   Systémy udeľovania povolení sa zakladajú na kritériách, ktoré zabraňujú tomu, aby príslušné orgány vykonávali svoju hodnotiacu právomoc svojvoľným spôsobom.
2.   Kritériá uvedené v odseku 1 musia byť:
a)
nediskriminačné;
b)
opodstatnené závažným dôvodom týkajúcim sa verejného záujmu;
c)
primerané cieľu tohto verejného záujmu;
d)
jasné a jednoznačné;
e)
objektívne;
f)
vopred zverejnené;
g)
transparentné a dostupné.
…
7.   Tento článok nespochybňuje rozdelenie právomocí orgánov členských štátov na miestnej alebo regionálnej úrovni, ktoré udeľujú povolenia.“
Smernica 2007/23
Odôvodnenia 2, 4, 10, 11, 13, 16 a 22 smernice 2007/23 uvádzajú:
„(2)
Tieto zákony, právne predpisy a správne opatrenia, ktoré často kladú prekážky obchodu v rámci Spoločenstva, by sa mali harmonizovať tak, aby bol zaručený voľný pohyb pyrotechnických výrobkov na vnútornom trhu a súčasne sa zabezpečila vysoká úroveň ochrany ľudského zdravia a bezpečnosti a ochrana spotrebiteľov a profesionálnych konečných užívateľov.
…
(4)
Smernica Rady 96/82/ES z 9. decembra 1996 o kontrole nebezpečenstiev veľkých havárií s prítomnosťou nebezpečných látok [
Ú. v. ES L 10, 1997, s. 13
; Mim. vyd. 05/002, s. 410] stanovuje bezpečnostné požiadavky na zariadenia, v ktorých sa nachádzajú výbušniny vrátane pyrotechnických látok.
…
(10)
Používanie pyrotechnických výrobkov, a najmä používanie zábavnej pyrotechniky podlieha značne rozdielnym kultúrnym zvyklostiam a tradíciám v rôznych členských štátoch. Je preto potrebné umožniť členským štátom prijať vnútroštátne opatrenia na obmedzenie používania alebo predaja určitých tried zábavnej pyrotechniky širokej verejnosti z dôvodov verejnej bezpečnosti.
(11)
Je vhodné zaviesť základné bezpečnostné požiadavky na pyrotechnické výrobky s cieľom ochrániť spotrebiteľov a predísť nehodám.
…
(13)
V prípadoch, keď sú splnené základné bezpečnostné požiadavky, by nemalo byť možné, aby členské štáty zakázali, obmedzili alebo zabránili voľnému pohybu pyrotechnických výrobkov. Táto smernica by sa mala uplatňovať bez toho, aby boli dotknuté vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa povolení, ktoré vydávajú výrobcom, distribútorom a dovozcom členské štáty.
…
(16)
V súlade s ‚novým prístupom k technickej harmonizácii a normalizácii‘ by sa na pyrotechnické výrobky vyrobené v súlade s harmonizovanými normami mala uplatňovať domnienka zhody so základnými bezpečnostnými požiadavkami tejto smernice.
…
(22)
Členské štáty by mali stanoviť pravidlá o sankciách uplatniteľných v prípade porušenia ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré bolo prijaté v súlade s touto smernicou, a zabezpečiť, aby sa tieto pravidlá vykonali. Sankcie by mali byť účinné, primerané a odradzujúce.“
Článok 1 tejto smernice stanovuje:
„1.   Táto smernica stanovuje pravidlá vytvorené na dosiahnutie voľného pohybu pyrotechnických výrobkov na vnútornom trhu, pričom súčasne zabezpečuje vysokú úroveň ochrany ľudského zdravia, verejnej bezpečnosti a ochrany a bezpečnosti spotrebiteľov a zohľadňuje príslušné aspekty týkajúce sa ochrany životného prostredia.
2.   Táto smernica stanovuje základné bezpečnostné požiadavky, ktoré musia pyrotechnické výrobky splniť, aby mohli byť uvedené na trh.
…“
Článok 2 uvedenej smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
1.
‚Pyrotechnický výrobok‘ je akýkoľvek výrobok obsahujúci výbušné látky alebo zmes výbušných látok, ktorý je navrhnutý na vyprodukovanie tepla, svetla, zvuku, plynu alebo dymu, alebo kombinácie týchto efektov prostredníctvom jednotlivých exotermických chemických reakcií.
…
8.
‚Distribútor‘ je akákoľvek fyzická osoba alebo právnická osoba v dodávateľskom reťazci, ktorá v rámci svojho podnikania umiestňuje pyrotechnický výrobok na trh.
…“
Článok 6 smernice 2007/23 s názvom „Voľný pohyb“ stanovuje:
„1.   Členské štáty nezakážu, neobmedzia ani nebránia uvedeniu tých pyrotechnických výrobkov na trh, ktoré spĺňajú požiadavky tejto smernice.
2.   Ustanovenia tejto smernice neobmedzujú opatrenia členských štátov, ktoré sú oprávnené z dôvodu verejného poriadku, bezpečnosti alebo ochrany životného prostredia, ktorých cieľom je zakázať alebo obmedziť držbu, používanie a/alebo predaj zábavnej pyrotechniky triedy 2 a 3, scénickej pyrotechniky a iných pyrotechnických výrobkov širokej verejnosti.
…“
Článok 14 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty prijmú všetky náležité opatrenia, aby zabezpečili, že pyrotechnické výrobky možno uvádzať na trh len vtedy, ak pri riadnom skladovaní a používaní na určený účel neohrozujú zdravie a bezpečnosť osôb.“
Podľa článku 20 prvého odseku uvedenej smernice:
„Členské štáty stanovia pravidlá pre sankcie, ktoré sa uplatňujú v prípade porušenia ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov prijatých podľa tejto smernice, a zabezpečia vykonávanie týchto pravidiel. Stanovené sankcie musia byť účinné, primerané a odrádzajúce.“
Smernica 2013/29
Článok 4 smernice 2013/29 s názvom „Voľný pohyb“ stanovuje:
„1.   Členské štáty nezakážu, neobmedzia ani nebránia sprístupneniu tých pyrotechnických výrobkov na trhu, ktoré spĺňajú požiadavky tejto smernice.
2.   Táto smernica neobmedzuje opatrenia členských štátov, ktoré sú opodstatnené z dôvodu verejného poriadku, bezpečnosti, zdravia alebo ochrany životného prostredia a ktorých cieľom je zakázať alebo obmedziť držbu, používanie a/alebo predaj zábavnej pyrotechniky kategórie F2 a F3, scénickej pyrotechniky a iných pyrotechnických výrobkov širokej verejnosti.
…“
Článok 45 tejto smernice uvádza:
„Členské štáty stanovia pravidlá o sankciách, ktoré sa uplatňujú v prípade, ak hospodárske subjekty porušia ustanovenia vnútroštátnych právnych predpisov prijatých podľa tejto smernice, a prijmú všetky potrebné opatrenia na zabezpečenie ich presadzovania. Takéto pravidlá môžu zahŕňať trestné sankcie za závažné porušenia.
Stanovené sankcie musia byť účinné, primerané a odrádzajúce.“
Článok 48 prvý odsek uvedenej smernice stanovuje:
„Smernica 2007/23…, zmenená aktom uvedeným v časti A prílohy IV sa zrušuje s účinnosťou od 1. júla 2015 bez toho, aby tým boli dotknuté povinnosti členských štátov týkajúce sa lehôt na transpozíciu a dátumov uplatňovania smernice uvedených v časti B prílohy IV do vnútroštátneho práva.“
Podľa článku 49 prvého odseku smernice 2013/29:
„Táto smernica nadobúda účinnosť dňom nasledujúcim po jej uverejnení v
Úradnom vestníku Európskej únie
.“
Belgické právo
Článok 5 wet betreffende ontplofbare en voor de deflagratie vatbare stoffen en mengsels en de daarmede geladen tuigen (zákon o výbušných a zápalných látkach, zmesiach a zariadeniach, ktoré sú nimi naplnené) z 28. mája 1956 (
Belgisch Staatsblad
, z 9. júna 1956, s. 3990), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „zákon z 28. mája 1956“), stanovuje:
„Porušenie ustanovení prijatých podľa článku 1 sa trestá odňatím slobody na pätnásť dní až dva roky a pokutou od sto do tisíc frankov alebo len jedným z týchto trestov.“
Článok 200 koninklijk besluit houdende algemeen reglement betreffende het fabriceren, opslaan, onder zich houden, verkopen, vervoeren en gebruiken van springstoffen (kráľovské nariadenie, ktorým sa zavádza všeobecná úprava týkajúca sa výroby, skladovania, držby, predaja, prepravy a použitia výbušnín) z 23. septembra 1958 (
Belgisch Staatsblad
, 22. december 1958, s. 9075), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „kráľovské nariadenie z 23. septembra 1958“), stanovuje:
„Uskladňovať výbušniny vo väčších množstvách, aké smie mať jednotlivec podľa článku 265, možno len v predajniach a skladoch s riadnym povolením.“
Článok 257 tohto kráľovského nariadenia stanovuje:
„Predaj akejkoľvek výbušniny vo väčších množstvách, aké smie mať jednotlivec a ktoré sú uvedené v článku 265, sa môže vykonať len vtedy, ak sú splnené tieto podmienky:
(1)
kupujúci je držiteľom povolenia na prepravu uvedeného v článku 72;
(2)
kupujúci je držiteľom povolenia na uskladňovanie alebo dočasnú držbu týchto produktov;
(3)
kupujúci preukáže, že vykonáva profesijnú činnosť v sektore výbušnín ako výrobca, predajca alebo užívateľ výbušnín.
Podmienka uvedená v bode 2 sa uplatňuje len vtedy, ak je zakúpený tovar určený na uskladnenie alebo dočasnú držbu na území Belgicka.
Predávajúci kontroluje a uchováva všetky dokumenty predložené kupujúcimi na preukázanie splnenia povinností uvedených [v] prvom [odseku]. Tieto dokumenty sú k dispozícii zástupcom Generálneho riaditeľstva pre kvalitu a bezpečnosť Federálnej verejnej služby v oblasti hospodárstva, MSP, strednej triedy a energetiky, a zástupcom policajných a justičných orgánov v priestoroch, kde sa uskutočňuje predaj, po dobu najmenej troch rokov.“
Podľa článku 260 uvedeného kráľovského nariadenia:
„Predávajúci vždy musia byť držiteľmi povolenia na uskladňovanie; iné výbušniny, ako výbušniny uvedené v článku 261, nesmú mať v držbe alebo predávať ani v minimálnom množstve.
Ich sklady musia byť umiestnené a udržiavané tak ako sa uvádza v článku 251.“
Článok 261 kráľovského nariadenia z 23. septembra 1958 stanovuje:
„Druh a množstvo výbušných látok, ktoré môžu byť uchovávané predávajúcimi, sa určia v rozhodnutí o povolení pre každý jednotlivý prípad, podľa úrovne bezpečnosti každého skladu.
Výrobky, ktoré nemožno mať v držbe nad rámec určeného množstva:
…
(2)
zábavná a signálna zábavná pyrotechnika až do hmotnosti 50 kg v nej obsiahnutej pyrotechnickej zlože;
…“
Článok 265 tohto kráľovského nariadenia stanovuje:
„Povolenie sa nevyžaduje pre držbu:
…
(7)
množstva zábavnej a signálnej zábavnej pyrotechniky až do hmotnosti [1] kg v nej obsiahnutej pyrotechnickej zlože.“
Článok 300 uvedeného kráľovského nariadenia stanovuje:
„Porušenie ustanovení tohto nariadenia, s výnimkou článku 295, a nariadení prijatých na vykonanie týchto ustanovení, ako aj ustanovení rozhodnutí o povolení, sa potrestá trestom podľa zákona z 28. mája 1956.“
Spor v konaní vo veci samej a prejudiciálne otázky
Original, spoločnosť so sídlom v meste Olen (Belgicko), sa zaoberá dovozom, veľkoobchodom a distribúciou pyrotechnických výrobkov. Na tento účel má dve predajné miesta v obci Baarle‑Hertog (Belgicko), ktorá sa nachádza čiastočne v provincii Severné Brabantsko (Holandsko) a ktorej časť je obkolesená obcou Baarle‑Nassau (Holandsko). Tieto predajné miesta prevádzkuje Van Gennip, spoločnosť so sídlom v obci Baarle‑Hertog. Páni ten Velde a van der Schoot, dvaja holandskí štátni príslušníci, sú zodpovední za uvedené predajne.
Páni ten Velde a van der Schoot, ako aj Van Gennip a Original sú trestne stíhaní na základe kráľovského nariadenia z 23. septembra 1958 a zákona z 28. mája 1956 po prvé za to, že uchovávali pyrotechnické výrobky, ktorých hmotnosť pyrotechnickej zlože prekročila maximálnu hmotnosť uvedenú v povoleniach vydaných belgickými orgánmi, po druhé uchovávali pyrotechnické výrobky na skladovacích miestach bez povolenia a po tretie predávali pyrotechnické výrobky osobám bez zodpovedajúceho povolenia.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu po prvé vyplýva, že páni ten Velde a van der Schoot sa domnievajú, že trestnosť činov, ako ju upravujú belgické právne predpisy, je v rozpore s článkom 45 smernice 2013/29, keďže podľa tohto článku sú trestné sankcie vyhradené iba pre závažné porušenia. Žiadna zo skutočností, ktoré sú im vytýkané, však nepredstavuje takéto porušenie. Openbaar ministerie (prokuratúra, Belgicko) naopak tvrdí, že táto smernica ponecháva členským štátom možnosť uložiť buď správne alebo trestné sankcie, alebo oba druhy sankcií súčasne.
Predmetom sporu medzi obžalovanými a prokuratúrou je ďalej otázka, či je povinnosť mať súčasne federálne povolenie pre výbušniny a regionálne environmentálne povolenie v súlade so smernicami 2007/23 a 2013/29, ako aj so smernicou 2006/123.
Pán van der Schoot sa napokon domnieva, že vnútroštátna právna úprava, ktorá zakazuje predaj výbušnín obsahujúcich viac ako 1 kilogram (kg) pyrotechnickej zlože širokej verejnosti bez zodpovedajúceho povolenia, je v rozpore so smernicami 2007/23 a 2013/29.
Za týchto podmienok Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Súd prvého stupňa Antverpy, Belgicko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Treba ako ‚závažné porušenia‘ v zmysle článku 45 [smernice 2013/29] klasifikovať nasledujúce porušenia belgických predpisov o pyrotechnických výrobkoch:
a)
predaj pyrotechnických výrobkov v rozsahu 2,666 kg pyrotechnickej zlože…, ktorý predstavuje porušenie článku 265 bodu 7 a článku 257 [kráľovského nariadenia z 23. septembra 1958], ktoré zakazujú predaj pyrotechnických výrobkov [obsahujúcich] viac ako 1 kg [pyrotechnickej zlože], keď spotrebiteľ nie je držiteľom osobne vydaného administratívneho povolenia k držbe väčšieho množstva pyrotechnických výrobkov [obsahujúcich] väčšie množstvo [ako toto];
b)
prekročenie stanovených limitov pre uchovávanie a nerešpektovanie miest na uchovávanie, ktoré sú stanovené vo federálnom povolení pre zábavnú pyrotechniku, hoci už bolo vydané regionálne environmentálne povolenie na uskladnenie väčších množstiev, ktorých sa to skutočne týka, na príslušných miestach;
c)
veľmi časovo obmedzené skladovanie veľmi malých množstiev pyrotechnických výrobkov na rôznych miestach, ktoré nie sú osobitne schválené na skladovanie, v areáli maloobchodného predajcu pyrotechnických výrobkov, ktorý je držiteľom tak federálneho povolenia pre zábavnú pyrotechniku, ako aj regionálneho environmentálneho povolenia?
2.
Bráni zásada voľného pohybu pyrotechnických výrobkov v zmysle článku 6 ods. 1 [smernice 2007/23] [teraz článok 4 ods. 1 (smernice 2013/29)], prípadne v spojení s článkom 10 [smernice 2006/123], takej vnútroštátnej úprave, ktorá miesta na uchovávanie pyrotechnických výrobkov, ktoré sú v súlade so [smernicou 2007/23], podriaďuje v súvislosti s maloobchodom dvojitej požiadavke, aby na jednej strane disponovali povolením vydaným v rámci ustanovení o výrobe, uskladnení, držbe, predaji, preprave a spotrebe výbušnín, a na druhej strane povolením vydaným v rámci ustanovení o environmentálnych povoleniach pre rušivé zariadenia, hoci oba systémy povolení sledujú v podstate rovnaký cieľ (preventívne posudzovanie bezpečnostných rizík) a jeden z týchto systémov povolení (v prejednávanom prípade ten, ktorý sa týka výbušnín) stanovuje (veľmi) nízky limit pre uskladňovanie zábavnej pyrotechniky [v rozsahu 50 kg (pyrotechnickej zlože), t. j. aktívnej látky]?
3.
Bráni zásada voľného pohybu pyrotechnických výrobkov v zmysle článku 4 ods. [2] [smernice 2013/29] a článku 6 ods. 2 [smernice 2007/23] [prípadne v spojení s článkami 34 až 36 (ZFEÚ)] a v spojení so zásadou proporcionality takej vnútroštátnej úprave, ktorá zakazuje, aby spotrebitelia mali v držbe alebo používali zábavnú pyrotechniku alebo jej predaj spotrebiteľom [zábavná pyrotechnika triedy 2 a 3 v zmysle (smernice 2007/23)], ktorá obsahuje viac ako 1 kg pyrotechnickej zlože?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné pripomienky
Treba uviesť, že páni ten Velde a van der Schoot vo svojich písomných pripomienkach tvrdili, že vnútroštátna právna úprava, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá zakazuje, aby spotrebitelia mali v držbe alebo používali zábavnú pyrotechniku, ktorá obsahuje viac ako 1 kg pyrotechnickej zlože, alebo jej predaj spotrebiteľom, predstavuje technický predpis, a konkrétnejšie „inú požiadavku“ v zmysle článku 1 bodu 4 smernice 98/34. Podľa ich názoru je táto právna úprava nezákonná a neuplatniteľná z dôvodu, že Belgické kráľovstvo ju Komisii neoznámilo.
Belgická vláda na pojednávaní pred Súdnym dvorom uviedla, že uvedená právna úprava predstavuje opatrenie, ktoré je potrebné prijať „na ochranu osôb, najmä pracovníkov, ktorí výrobky používajú“, v zmysle článku 1 posledného odseku smernice 98/34 a že z toho dôvodu sa táto smernica v konaní vo veci samej neuplatní.
V tejto súvislosti na jednej strane zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že hoci cieľom vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej vo veci samej je skutočne ochrana verejnej bezpečnosti, netýka sa však používania pyrotechnických výrobkov, ale ich predaja. Táto právna úprava teda nepatrí do pôsobnosti článku 1 posledného odseku smernice 98/34.
Na druhej strane treba ešte určiť, či vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej predstavuje „technický predpis“ v zmysle článku 1 bodu 11 smernice 98/34 a či ako taká podlieha povinnosti oznámenia Komisii podľa článku 8 ods. 1 tejto smernice.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pojem „technický predpis“ sa vzťahuje na štyri kategórie opatrení, ktorými sú po prvé „technická špecifikácia“ v zmysle článku 1 bodu 3 smernice 98/34, po druhé „iné požiadavky“, tak ako sú definované v článku 1 bode 4 tejto smernice, po tretie „pravidlá vzťahujúce sa na služby“ uvedené v článku 1 bode 5 uvedenej smernice a po štvrté „zákony, predpisy alebo administratívne opatrenia členských štátov, ktoré zakazujú výrobu, dovoz, predaj alebo používanie výrobku, alebo zakazujú poskytovanie alebo používanie služby alebo usadenie sa subjektu v členskom štáte ako poskytovateľa služby“ v zmysle článku 1 bodu 11 tej istej smernice (rozsudok z 13. októbra 2016, M. a S.,
C‑303/15
,
EU:C:2016:771
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide v prvom rade o pojem „technická špecifikácia“, treba pripomenúť, že tento pojem predpokladá, že vnútroštátne opatrenie sa musí nevyhnutne vzťahovať na samotný výrobok a jeho obal, čiže určovať niektorý z predpísaných znakov výrobku, ako sú rozmery, názov, pod ktorým sa predáva, štítkovanie alebo označovanie (rozsudok z 10. júla 2014, Ivansson a i.,
C‑307/13
,
EU:C:2014:2058
, bod
, ako aj citovaná judikatúra). Ako však uviedol generálny advokát v bode 74 svojich návrhov, belgická právna úprava sa nevzťahuje na pyrotechnické výrobky alebo ich obal, takže táto právna úprava neurčuje niektorý z predpísaných znakov týchto výrobkov. Uvedená právna úprava teda nepredstavuje „technickú špecifikáciu“ v zmysle článku 1 bodu 3 smernice 98/34.
Pokiaľ ide po druhé o kategóriu „in[ých] požiadav[iek]“, treba konštatovať, že na to, aby vnútroštátne opatrenie mohlo byť kvalifikované ako „iná požiadavka“ v zmysle článku 1 bodu 4 smernice 98/34, musí predstavovať „podmienku“, ktorá môže mať významný vplyv na zloženie, povahu výrobku, alebo na jeho uvedenie na trh (rozsudok z 13. októbra 2016, M. a S.,
C‑303/15
,
EU:C:2016:771
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti treba poznamenať, ako uviedol generálny advokát v bode 76 svojich návrhov, že belgická právna úprava podmieňuje predaj pyrotechnických výrobkov s obsahom pyrotechnickej zlože viac ako 1 kg získaním povolenia kupujúcim. Požadované povolenie teda nepredstavuje podmienku uloženú vo vzťahu k dotknutému výrobku, ale k potenciálnym kupujúcim, ako aj nepriamo vo vzťahu k hospodárskym subjektom predávajúcim pyrotechnické výrobky (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. apríla 2005, Lindberg,
C‑267/03
,
EU:C:2005:246
, bod
, ako aj z 13. októbra 2016, M. a S.,
C‑303/15
,
EU:C:2016:771
, bod
).
Z toho vyplýva, že právnu úpravu dotknutú vo veci samej nemožno považovať za „inú požiadavku“ v zmysle článku 1 bodu 4 smernice 98/34.
Pokiaľ ide po tretie o kategóriu „pravid[iel] vzťahujúc[ich] sa na služby“, treba pripomenúť, že podľa článku 1 bodu 5 smernice 98/34 predstavuje také pravidlo akákoľvek požiadavka všeobecnej povahy, ktorá sa vzťahuje na vykonávanie služieb uvedených v článku 1 bode 2 tej istej smernice, ktoré zahŕňajú„každ[ú] služb[u] poskytovan[ú] informačnou spoločnosťou, to jest každ[ú] služb[u], ktorá sa bežne poskytuje za odmenu, na diaľku, elektronickým spôsobom a na základe individuálnej žiadosti príjemcu služieb“ (rozsudok zo 4. februára 2016, Ince,
C‑336/14
,
EU:C:2016:72
, bod
).
V prejednávanej veci treba konštatovať, ako uviedol generálny advokát v bode 73 svojich návrhov, že právna úprava dotknutá vo veci samej sa netýka služieb poskytovaných informačnou spoločnosťou v zmysle článku 1 bodu 2 smernice 98/34. Z toho dôvodu táto právna úprava nemôže patriť do kategórie „pravidiel vzťahujúcich sa na služby“ poskytovaných informačnou spoločnosťou v zmysle článku 1 bodu 5 tejto smernice.
Pokiaľ ide po štvrté o kategórie zákazov uvedených v článku 1 bode 11 smernice 98/34, stačí konštatovať, že právna úprava dotknutá vo veci samej nemôže patriť ani do tejto kategórie, pretože, ako to spresnil generálny advokát v bode 78 svojich návrhov, táto právna úprava nezakazuje uvádzanie na trh pyrotechnických výrobkov s väčším obsahom pyrotechnickej zlože ako1 kg, ale podmieňuje toto uvádzanie na trh podmienkou, že kupujúci je držiteľom povolenia.
S prihliadnutím na všetky vyššie uvedené úvahy treba dospieť k záveru, že právna úprava dotknutá vo veci samej nepatrí pod pojem „technický predpis“ v zmysle smernice 98/34, ktorý podlieha povinnosti oznámenia podľa článku 8 ods. 1 tejto smernice, pričom porušenie tejto povinnosti sa sankcionuje neuplatniteľnosťou takého predpisu.
O tretej otázke
Svojou treťou otázkou, ktorú treba preskúmať ako prvú, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či zásada voľného pohybu pyrotechnických výrobkov najmä v zmysle článku 6 ods. 2 smernice 2007/23 a článku 4 ods. 2 smernice 2013/29, prípadne v spojení s článkami 34 až 36 ZFEÚ, v spojení so zásadou proporcionality sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá zakazuje, aby spotrebitelia mali v držbe alebo používali zábavnú pyrotechniku, ktorá obsahuje viac ako 1 kg pyrotechnickej zlože, alebo jej predaj spotrebiteľom.
Na účely odpovede na túto otázku treba v prvom rade zdôrazniť, že z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že pán van der Schoot je obžalovaný z toho, že predával zábavnú pyrotechniku, ktorá patrí do triedy 2 a 3 v zmysle smernice 2007/23 a ktorá obsahovala viac ako 1 kg pyrotechnickej zlože, jednotlivcovi, ktorý nebol držiteľom príslušného povolenia na tento účel. Tieto skutkové okolnosti sa odohrali 23. decembra 2012, a preto, ako vyplýva z článkov 48 a 49 smernice 2013/29, v období, ktoré predchádzalo prijatiu a nadobudnutiu jej účinnosti, je v konaní vo veci samej
ratione temporis
uplatniteľná smernica 2007/23.
Ďalej treba pripomenúť, že v súlade s odôvodnením 2 a článkom 1 ods. 1 smernice 2007/23 je hlavným cieľom tejto smernice zabrániť vytváraniu prekážok obchodu v rámci Spoločenstva vyplývajúcich z rozdielnych zákonov, právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov, ktoré upravujú uvádzanie pyrotechnických výrobkov, ktoré definuje, na trh, a zabezpečiť voľný pohyb uvedených výrobkov v rámci vnútorného trhu, aby sa zaručila vysoká úroveň ochrany ľudského zdravia a bezpečnosti a ochrana spotrebiteľov a profesionálnych konečných užívateľov (rozsudok z 27. októbra 2016, Komisia/Nemecko,
C‑220/15
,
EU:C:2016:815
, bod
).
V súvislosti s voľným pohybom pyrotechnických výrobkov článok 6 ods. 1 smernice 2007/23 stanovuje, že členské štáty nemôžu zakázať, obmedziť alebo zabrániť uvedeniu pyrotechnických výrobkov na trh v celej Európskej únii, pokiaľ by opatrenia, ktoré prijmú, nevyplývali z výnimiek stanovených v článku 6 ods. 2 uvedenej smernice alebo dohľadu nad trhom stanoveného v článku 14 ods. 6 tej istej smernice (rozsudok z 27. októbra 2016, Komisia/Nemecko,
C‑220/15
,
EU:C:2016:815
, bod
).
V prejednávanej veci v rozsahu, v akom sa tretia otázka týka výkladu článkov 34 až 36 ZFEÚ, ako aj článku 6 ods. 2 smernice 2007/23, treba konštatovať, že toto ustanovenie uvedené ako posledné umožňuje členským štátom prijať vnútroštátne opatrenia na obmedzenie používania alebo predaja určitých tried zábavnej pyrotechniky širokej verejnosti z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo aj ochrany životného prostredia. Možnosť, ktorú majú členské štáty, tak vyplýva zo skutočnosti, ako to je zrejmé z odôvodnenia 10 tejto smernice, že používanie pyrotechnických výrobkov a najmä zábavnej pyrotechniky podlieha značne rozdielnym kultúrnym zvyklostiam a tradíciám v rôznych členských štátoch.
Z dôvodu, že na otázku obmedzenia používania a predaja určitých tried zábavnej pyrotechniky sa tak vzťahuje smernica 2007/23, konkrétne jej článok 6 ods. 2, nie je potrebný výklad článkov 34 až 36 ZFEÚ.
Napokon je nesporné, že vnútroštátna právna úprava, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá zakazuje predaj zábavnej pyrotechniky, ktorá obsahuje viac ako 1 kg pyrotechnickej zlože, spotrebiteľom, ktorí nemajú povolenie na tieto účely, obmedzuje voľný pohyb tejto pyrotechniky. Ako však bolo spresnené v bode 49 tohto rozsudku, obmedzenie voľného pohybu pyrotechnických výrobkov, ktoré spĺňajú požiadavky stanovené touto smernicou, je podľa článku 6 ods. 1 smernice 2007/23 v zásade zakázané.
Ako však bolo pripomenuté v bode 50 tohto rozsudku, také obmedzenie môže byť v súlade s článkom 6 ods. 2 tejto smernice odôvodnené dôvodmi verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti, alebo aj ochrany životného prostredia.
V tejto súvislosti belgická vláda na pojednávaní uviedla, že cieľom vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej vo veci samej je ochrana verejného poriadku a verejnej bezpečnosti a nemožno ju považovať za zjavne neprimeranú.
Pokiaľ však ide o zásadu proporcionality, hoci prináleží nakoniec vnútroštátnemu súdu overiť, či je pri celkovom posúdení všetkých relevantných právnych a skutkových okolností táto vnútroštátna právna úprava vhodná na zabezpečenie dosiahnutia sledovaných cieľov a nejde nad rámec toho, čo je na ich dosiahnutie nevyhnutné, má Súdny dvor, ktorý bol požiadaný, aby tomuto vnútroštátnemu súdu poskytol užitočnú odpoveď, právomoc poskytnúť mu usmernenia na základe informácií vyplývajúcich zo spisu, ktorý má k dispozícii, ako aj z predložených písomných a ústnych pripomienok, ktoré boli Súdnemu dvoru predložené a ktoré uvedenému súdu umožnia rozhodnúť pred ním prejednávaný spor.
Pokiaľ ide v prvom rade o spôsobilosť vnútroštátnej právnej úpravy chrániť verejný poriadok a verejnú bezpečnosť, treba pripomenúť, že členské štáty majú naďalej možnosť v súlade so svojimi vnútroštátnymi potrebami, ktoré sa môžu v jednotlivých členských štátoch a v rôznych obdobiach líšiť, určiť požiadavky verejného poriadku a verejnej bezpečnosti. Len členské štáty tak majú právomoc udržiavať verejný poriadok a právomoc ochrany vnútornej bezpečnosti na svojom území a disponujú priestorom pre voľnú úvahu v závislosti od konkrétnych sociálnych okolností a významu, ktorý v kontexte práva Únie priznávajú legitímnemu cieľu pri stanovení opatrení, ktoré svojou povahou umožňujú dosiahnuť konkrétne výsledky (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. júna 1999, Heinonen,
C‑394/97
,
EU:C:1999:308
, bod
; zo 14. marca 2000, Église de scientologie,
C‑54/99
,
EU:C:2000:124
, bod
, a z 10. júla 2008, Jipa,
C‑33/07
,
EU:C:2008:396
, bod
).
V tejto súvislosti treba dodať, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že uplatnenie výhrady verejného poriadku a verejnej bezpečnosti predstavuje výnimku zo základnej zásady voľného pohybu tovarov, ktorú je potrebné vnímať striktne a ktorej rozsah nemôže byť určený jednostranne členskými štátmi bez kontroly zo strany inštitúcií Únie (pozri analogicky rozsudky z 31. januára 2006,Komisia/Španielsko,
C‑503/03
,
EU:C:2006:74
, bod
; z 19. júna 2008, Komisia/Luxembursko,
C‑319/06
,
EU:C:2008:350
, bod
, ako aj z 13. júla 2017, E,
C‑193/16
,
EU:C:2017:542
, bod
a citovanú judikatúru).
Súdny dvor spresnil, že pojem verejný poriadok v každom prípade predpokladá popri porušení spoločenského poriadku, ktorým je každé porušenie zákona, existenciu skutočnej, existujúcej a dostatočne vážnej hrozby ovplyvňujúcej jeden zo základných záujmov spoločnosti (pozri analogicky rozsudky z 31. januára 2006, Komisia/Španielsko,
C‑503/03
,
EU:C:2006:74
, bod
; z 19. júna 2008, Komisia/Luxembursko,
C‑319/06
,
EU:C:2008:350
, bod
, a zo 17. novembra 2011, Aladžov,
C‑434/10
,
EU:C:2011:750
, bod
).
V prejednávanej veci treba konštatovať, ako uviedol generálny advokát v bode 88 svojich návrhov, že pyrotechnické výrobky sú vo svojej podstate nebezpečné a môžu, najmä pokiaľ ide o výrobky obsahujúce viac než 1 kg pyrotechnickej zlože, ohrozovať bezpečnosť osôb. Tiež správne uviedol, že tieto výrobky v dôsledku svojej samotnej povahy a vzhľadom na okolnosti, za ktorých sa používajú, môžu narušiť verejný poriadok.
Z toho dôvodu skutočnosť, že predaj pyrotechnických výrobkov s obsahom viac ako 1 kg pyrotechnickej zlože širokej verejnosti je podmienený tým, že títo jednotlivci získali príslušné povolenie, môže zabrániť porušovaniu verejného poriadku a verejnej bezpečnosti, keďže táto vnútroštátna právna úprava umožňuje kontrolovať a v prípade potreby obmedziť množstvo pyrotechnickej zlože nachádzajúcej sa vo vlastníctve určitej osoby. V dôsledku toho sa javí, že uvedená vnútroštátna právna úprava je vhodná na ochranu verejného poriadku a verejnej bezpečnosti.
Pokiaľ ide v druhom rade o otázku, či vnútroštátna právna úprava nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na účely ochrany sledovaných cieľov, treba pripomenúť, že článok 6 ods. 2 smernice 2007/23 priznáva členským štátom širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o opatrenia, ktoré môžu prijať s cieľom zabezpečiť verejný poriadok alebo verejnú bezpečnosť, alebo aj ochranu životného prostredia. Medzi také opatrenia, ktoré sa môžu týkať tak vlastníctva, ako aj používania a predaja určitých pyrotechnických výrobkov, patria zákazy, ako aj reštriktívne opatrenia.
V danom prípade vyplýva zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej nestanovuje absolútny zákaz predaja pyrotechnických výrobkov, ale ho len podmieňuje tým, že spotrebiteľ je držiteľom predchádzajúceho povolenia, keď kupuje zábavnú a signálnu zábavnú pyrotechniku s obsahom pyrotechnickej zlože viac ako 1 kg.
Z toho vyplýva, že táto vnútroštátna právna úprava obmedzuje predaj určitých pyrotechnických výrobkov spotrebiteľovi.
Okrem toho, ako uviedol generálny advokát v bode 97 svojich návrhov, menej reštriktívne opatrenia, ako registrácia pri nákupe výrobkov s určitým množstvom pyrotechnickej zlože, sa nejavia ako rovnako účinné pri ochrane základných záujmov, ktorých sa dovoláva belgická vláda. Takáto formalita síce umožňuje určiť množstvo pyrotechnickej zlože, ktoré nadobudol spotrebiteľ, neumožňuje však ovplyvňovať množstvo, ktoré možno nadobudnúť, a teda ani rovnako účinným spôsobom bojovať proti porušovaniu predmetných základných záujmov. Nejaví sa tak, že by vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej šla nad rámec toho, čo je nevyhnutné na účely ochrany verejného poriadku a verejnej bezpečnosti.
S prihliadnutím na všetky uvedené úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že zásada voľného pohybu pyrotechnických výrobkov najmä v zmysle článku 6 ods. 2 smernice 2007/23 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá zakazuje, aby spotrebitelia mali v držbe alebo používali zábavnú pyrotechniku, ktorá obsahuje viac ako 1 kg pyrotechnickej zlože, alebo jej predaj spotrebiteľom, pokiaľ je táto právna úprava vhodná na zabezpečenie verejného poriadku a verejnej bezpečnosti a neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na účely ochrany týchto základných záujmov, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má zásada voľného pohybu pyrotechnických výrobkov v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 2007/23, prípadne v spojení s článkom 10 smernice 2006/123, vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá podmieňuje skladovanie pyrotechnických výrobkov, ktoré sú v súlade so smernicou 2007/23 a určené na maloobchodný predaj, získaním dvojitého povolenia, a to federálneho povolenia pre výbušniny a regionálneho environmentálneho povolenia, pričom oba tieto systémy povolení sledujú rovnaký cieľ, ktorým je v prejednávanej veci preventívne posudzovanie bezpečnostných rizík, a prvý z týchto systémov stanovuje veľmi nízky limit pre uskladňovanie zábavnej pyrotechniky.
S cieľom poskytnúť užitočnú odpoveď vnútroštátnemu súdu treba v prvom rade spresniť, že vnútroštátna právna úprava, ako je právna úprava vo veci samej, nepatrí do pôsobnosti smernice 2007/23
ratione materiae
.
Ako totiž uviedol generálny advokát v bode 47 svojich návrhov, z odôvodnenia 4 tejto smernice 2007/23 a z článku 14 ods. 1 vyplýva, že na skladovanie sa táto smernica vzťahuje len v tom rozsahu, v akom podmienky, za akých sú dotknuté pyrotechnické výrobky skladované, nesmú ohroziť ich súlad so základnými bezpečnostnými požiadavkami stanovenými v uvedenej smernici.
Vnútroštátna právna úprava, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá však podmieňuje skladovanie pyrotechnických výrobkov, ktoré sú v súlade so smernicou 2007/23 a určené na maloobchodný predaj, získaním dvojitého povolenia, nemôže mať vplyv na súlad týchto výrobkov s takými požiadavkami.
V druhom rade treba určiť, či vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej patrí do pôsobnosti smernice 2006/123
ratione materiae
.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že smernica 2006/123 sa podľa jej článku 2 ods. 1 uplatňuje na služby poskytované poskytovateľmi, ktorí sú usadení v členskom štáte, okrem činností a oblastí uvedených v jej článku 2 ods. 2 a 3.
V prejednávanej veci je nesporné, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej sa netýka činnosti v zmysle článku 2 ods. 2 smernice 2006/123 a nepatrí do oblasti daní.
Okrem toho v súlade s článkom 4 bodom 1 tejto smernice na jej účely označuje pojem „služba“ akúkoľvek samostatne zárobkovú hospodársku činnosť, ktorá je obyčajne poskytovaná za odplatu, v zmysle článku 57 ZFEÚ. Okrem toho odôvodnenie 76 uvedenej smernice spresňuje, že obmedzenia zakázané na základe ustanovenia o slobode poskytovať služby sa vzťahujú na požiadavky uplatňované na prístup k činnostiam v oblasti služieb alebo ich vykonávanie, a nie na požiadavky, ktoré sa uplatňujú na tovary ako také.
Ako však uviedol generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, hoci sa vnútroštátna právna úprava formálne týka skladovania pyrotechnických výrobkov a nie prístupu k činnosti v oblasti maloobchodného predaja týchto výrobkov alebo jej vykonávania, skladovanie pyrotechnických výrobkov určených na predaj predstavuje pre „predávajúcich“, akými sú predávajúci dotknutí vo veci samej, nevyhnutný predpoklad pre túto činnosť v oblasti maloobchodného predaja.
Ako totiž uviedol generálny advokát v bode 50 svojich návrhov, takáto právna úprava sa na jednej strane týka „predávajúcich“, a teda skladovania na účely predaja. Na druhej strane má v rámci maloobchodného predaja požiadavka na povolenie pre držbu zábavnej pyrotechniky, ktorá svojím obsahom prekračuje určité množstvo pyrotechnickej zlože, nepochybne vplyv tak na prístup k tejto činnosti, ako aj na jej vykonávanie.
Navyše Súdny dvor už spresnil, že maloobchodný predaj tovaru predstavuje „službu“ v zmysle článku 4 bodu 1 smernice 2006/123 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. januára 2018, X a Visser,
C‑360/15 a C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, bod
, ako aj 97).
Za týchto podmienok treba dospieť k záveru, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá podmieňuje skladovanie pyrotechnických výrobkov, ktoré sú určené na maloobchodný predaj, získaním dvojitého povolenia, patrí do pôsobnosti smernice 2006/123.
Vzhľadom na to, že v konaní vo veci samej má vnútroštátny súd pochybnosti, pokiaľ ide o súlad uvedenej právnej úpravy s článkom 10 smernice 2006/123, keďže podmieňuje skladovanie pyrotechnických výrobkov, ktoré sú v súlade so smernicou 2007/23 a určené na maloobchodný predaj, získaním takého dvojitého povolenia, treba jednak spresniť, ako uviedol generálny advokát v bode 59 svojich návrhov, že povinnosť mať súčasne federálne povolenie a regionálne povolenie nemôže sama osebe predstavovať dôvod nesúladu so smernicou 2006/123, keďže na základe článku 10 ods. 7 tejto smernice nemôže tento článok spochybniť „rozdelenie právomocí orgánov členských štátov na miestnej alebo regionálnej úrovni, ktoré udeľujú povolenia“.
Na druhej strane treba určiť, či podmienky udeľovania týchto dvoch systémov povolení spĺňajú osobitné povinnosti stanovené v článku 10 ods. 2 smernice 2006/123.
Na základe tohto ustanovenia musia byť podmienky udeľovania povolení nediskriminačné, opodstatnené závažným dôvodom týkajúcim sa verejného záujmu a primerané tomuto cieľu, čo znamená, že musia byť vhodné na zabezpečenie dosiahnutia uvedeného cieľa a neprekračujú rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. októbra 2015, Trijber a Harmsen,
C‑340/14 a C‑341/14
,
EU:C:2015:641
, bod
). Okrem toho toto ustanovenie vyžaduje, aby boli tieto podmienky jasné a jednoznačné, objektívne, transparentné, prístupné a vopred zverejnené.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že prináleží nakoniec vnútroštátnemu súdu, ktorý má jediný právomoc posúdiť skutkové okolnosti sporu, ktorý rozhoduje, aby určil, či opatrenie spĺňa požiadavky uvedené v bode 80 tohto rozsudku. Súdny dvor, ktorý bol požiadaný, aby tomuto súdu poskytol užitočnú odpoveď, má však právomoc poskytnúť tomuto súdu usmernenie na základe informácií vyplývajúcich zo spisu v spore vo veci samej, ako aj z písomných a ústnych pripomienok predložených Súdnemu dvoru, ktoré mu umožnia rozhodnúť (pozri rozsudky z 1. októbra 2015, Trijber a Harmsen,
C‑340/14 a C‑341/14
,
EU:C:2015:641
, bod
; z 15. októbra 2015, Grupo Itevelesa a i.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
, bod
, ako aj z 30. januára 2018, X a Visser,
C‑360/15 a C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci vyplýva po prvé z informácií, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, že podmienky na udelenie povolení v dvoch dotknutých systémoch sú opodstatnené závažným dôvodom týkajúcim sa verejného záujmu, a to pokiaľ ide o federálne povolenie, ochranou verejnej bezpečnosti a verejného zdravia, a pokiaľ ide o regionálne povolenie, ochranou životného prostredia.
Ako však uviedla belgická vláda na pojednávaní, je druhá otázka v rozsahu, v akom stanovuje, že oba systémy povolení dotknuté vo veci samej sledujú rovnaký cieľ, založená na nesprávnom predpoklade.
Po druhé je nesporné, že podmienky na udelenie povolení v týchto dvoch systémoch sú vzhľadom na uverejňovanie federálnych a regionálnych právnych predpisov vopred zverejnené a sú teda transparentné a dostupné.
Po tretie nemožno oprávnene tvrdiť, že tieto podmienky nespĺňajú kritérium jasnosti a jednoznačnosti v zmysle článku 10 ods. 2 písm. d) smernice 2006/123 vzhľadom na okolnosť, že dva systémy povolení sú duplicitné. Na úvod sa toto kritérium totiž vzťahuje na nevyhnutnosť upraviť podmienky povolenia tak, aby boli ľahko pochopiteľné pre všetkých, pričom sa treba vyhnúť akejkoľvek dvojzmyselnosti v ich znení. Ďalej, ako už bolo uvedené v bode 82 tohto rozsudku, týmito dvoma systémami povolení sa majú chrániť rôzne verejné záujmy. Napokon belgická vláda na pojednávaní uviedla, že získanie každého z týchto povolení podlieha rôznym presne stanoveným podmienkam.
Z toho dôvodu a s výhradou overenia, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, sa podmienky na udelenie povolení v oboch systémoch dotknutých vo veci samej zdajú byť jasné a jednoznačné.
Po štvrté spis predložený Súdnemu dvoru neumožňuje posúdiť, či sú podmienky na udelenie povolení v systémoch dotknutých vo veci samej nediskriminačné, primerané a objektívne. Prináleží tak vnútroštátnemu súdu, aby vykonal toto overenie. V rámci kontroly primeranosti stanovených podmienok musí vnútroštátny súd najmä overiť, či limit 50 kg pyrotechnickej zlože, stanovený federálnym systémom udeľovania povolení, predstavuje limit, ktorý je spôsobilý zabezpečiť uskutočnenie sledovaného cieľa a neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie.
S prihliadnutím na vyššie uvedené úvahy treba na druhú otázku odpovedať, že článok 10 smernice 2006/123 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá podmieňuje skladovanie pyrotechnických výrobkov, ktoré sú v súlade so smernicou 2007/23 a určené na maloobchodný predaj, získaním dvojitého povolenia, a to federálneho povolenia pre výbušniny a regionálneho environmentálneho povolenia, pokiaľ sú splnené všetky podmienky uvedené v článku 10 ods. 2 tejto smernice, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou, ktorú treba preskúmať nakoniec, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či porušenia, za ktoré sú obžalovaní vo veci samej stíhaní, predstavujú „závažné porušenia“ v zmysle článku 45 smernice 2013/29, takže im môžu byť uložené trestné sankcie.
Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že skutky, za ktoré sú obžalovaní vo veci samej trestne stíhaní, prebehli medzi 22. novembrom 2010 a 27. januárom 2013. Keďže však tieto skutočnosti nastali pred nadobudnutím účinnosti smernice 2013/29, nie je v konaní vo veci samej uplatniteľná
ratione temporis
. Uvedené skutkové okolnosti tak patria do pôsobnosti smernice 2007/23.
Okrem toho sa dve z porušení uvedených v rámci tejto prvej otázky týkajú povolení vydaných podľa belgickej právnej úpravy, ktorá stanovuje systém dvojitého udeľovania povolení na skladovanie pyrotechnických výrobkov na účely ich predaja. Ako bolo spresnené v bodoch 67 a 77 tohto rozsudku, nespadá táto právna úprava do pôsobnosti smernice 2007/23
ratione materiae
, ale do pôsobnosti smernice 2006/123.
V prejednávanej veci tak bola samotná trestnosť činov spočívajúcich v predaji pyrotechnických výrobkov s obsahom pyrotechnickej zlože viac ako 1 kg spotrebiteľom bez príslušného povolenia na tento účel stanovená na základe vnútroštátnych ustanovení, ktoré spadajú do pôsobnosti smernice 2007/23 tak
ratione materiae
, ako aj
ratione
temporis
.
Treba však pripomenúť, že hoci vnútroštátny súd svoju otázku z formálneho hľadiska obmedzil iba na výklad článku 45 smernice 2013/29, táto okolnosť nebráni Súdnemu dvoru podať vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu práva Únie, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie v prejednávanej veci, bez ohľadu na to, či ich vnútroštátny súd uviedol, alebo neuviedol v znení svojej otázky (pozri analogicky rozsudok z 28. februára 2018, MA.T.I. SUD a Duemme SGR,
C‑523/16 a C‑536/16
,
EU:C:2018:122
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Za týchto podmienok treba prvú otázku chápať tak, že sa ňou snaží jednak objasniť, či sa má článok 20 smernice 2007/23 vykladať v tom zmysle, že členským štátom umožňuje ukladať trestné sankcie, a jednak, či sa má smernica 2006/123 vykladať v tom zmysle, že umožňuje členským štátom stanoviť trestné sankcie za porušenia takej vnútroštátnej právnej úpravy, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá podmieňuje skladovanie pyrotechnických výrobkov, ktoré sú v súlade so smernicou 2007/23 a určené na maloobchodný predaj, získaním dvojitého povolenia.
Pokiaľ ide v prvom rade o výklad článku 20 smernice 2007/23, treba pripomenúť, že tento článok neurčuje ani trestnosť činu, ani uplatniteľné sankcie, ale len uvádza, že členské štáty sú povinné také sankcie stanoviť.
Ako však uviedol generálny advokát v bode 37 svojich návrhov, hoci tento článok nespresňuje povahu sankcií, ktoré môžu členské štáty prijať, ale uvádza, že sankcie musia byť účinné, primerané a odrádzajúce, zo znenia tohto článku vyplýva, že členské štáty si zachovajú možnosť určiť povahu uplatniteľných sankcií a môžu tak stanoviť trestné sankcie za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých v súlade so smernicou 2007/23 za predpokladu, že tieto sankcie sú účinné, primerané a odradzujúce.
Z toho na jednej strane vyplýva, že trestné sankcie môžu byť uložené v prípade porušenia vnútroštátnych ustanovení, ktoré patria do pôsobnosti smernice 2007/23. Ako však bolo spresnené v bodoch 91 a 92 tohto rozsudku, samotná trestnosť činov spočívajúcich v predaji pyrotechnických výrobkov v zmysle vnútroštátnej právnej úpravy spadá do pôsobnosti smernice 2007/23
ratione materiae
a
ratione
temporis
, pričom trestnosť činov týkajúcich sa skladovania týchto výrobkov na účely ich predaja v zmysle systému dvojitého povolenia sa riadi smernicou 2006/123.
Z toho na druhej strane vyplýva, že napriek tomu, že článok 20 smernice 2007/23, na rozdiel od článku 45 smernice 2013/29, výslovne neuvádzal, že členské štáty môžu stanoviť trestné sankcie za závažné porušenia, toto ustanovenie takú možnosť nevylučuje. Tento článok 45 tak nemožno považovať za
lex mitior
.
Treba pripomenúť, že vnútroštátnemu súdu tiež prináleží, aby overil, či sú uplatniteľné sankcie účinné, primerané a odrádzajúce. V rámci posúdenia primeranosti týchto sankcií prináleží vnútroštátnemu súdu vziať do úvahy závažnosť porušenia (pozri analogicky rozsudok z 9. februára 2012, Urbán,
C‑210/10
,
EU:C:2012:64
, body
a
).
Pokiaľ ide v druhom rade o výklad smernice 2006/123, treba uviesť, že táto smernica podľa jej článku 1 ods. 5 neovplyvňuje predpisy členských štátov v oblasti trestného práva pod podmienkou, že nemajú za následok obchádzanie predpisov stanovených v uvedenej smernici.
Členské štáty tak môžu stanoviť trestné sankcie v prípade porušenia vnútroštátnej právnej úpravy, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá podmieňuje skladovanie pyrotechnických výrobkov, ktoré sú v súlade so smernicou 2007/23 a určené na maloobchodný predaj, získaním dvojitého povolenia za predpokladu, že vnútroštátne predpisy členských štátov v oblasti trestného práva nemajú za následok obchádzanie predpisov smernice 2006/123.
S prihliadnutím na všetky vyššie uvedené úvahy treba na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 20 smernice 2007/23 a článok 1 ods. 5 smernice 2006/123 sa majú vykladať v tom zmysle, že členské štáty môžu stanoviť trestné sankcie za predpokladu, že pokiaľ ide o smernicu 2007/23, tieto sankcie sú účinné, primerané a odradzujúce a pokiaľ ide o smernicu 2006/123, vnútroštátne ustanovenia v oblasti trestného práva nemajú za následok obchádzanie predpisov tejto smernice.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

1.
Zásada voľného pohybu pyrotechnických výrobkov najmä v zmysle článku 6 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2007/23/ES z 23. mája 2007 o uvádzaní pyrotechnických výrobkov na trh
sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá zakazuje, aby spotrebitelia mali v držbe alebo používali zábavnú pyrotechniku, ktorá obsahuje viac ako 1 kg pyrotechnickej zlože, alebo jej predaj spotrebiteľom, pokiaľ je táto právna úprava vhodná na zabezpečenie verejného poriadku a verejnej bezpečnosti a neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na účely ochrany týchto základných záujmov, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

2.
Článok 10 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá podmieňuje skladovanie pyrotechnických výrobkov, ktoré sú v súlade so smernicou 2007/23 a určené na maloobchodný predaj, získaním dvojitého povolenia, a to federálneho povolenia pre výbušniny a regionálneho environmentálneho povolenia, pokiaľ sú splnené všetky podmienky uvedené v článku 10 ods. 2 tejto smernice, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

3.
Článok 20 smernice 2007/23 a článok 1 ods. 5 smernice 2006/123 sa majú vykladať v tom zmysle, že členské štáty môžu stanoviť trestné sankcie za predpokladu, že, pokiaľ ide o smernicu 2007/23, tieto sankcie sú účinné, primerané a odradzujúce, a pokiaľ ide o smernicu 2006/123, vnútroštátne ustanovenia v oblasti trestného práva nemajú za následok obchádzanie predpisov tejto smernice.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.