CELEX: 62014TJ0752
Colná únia
Dohoda o pridružení medzi Európskym spoločenstvom a Lotyšskou republikou
Článok 239 nariadenia (EHS) č. 2913/92
Vrátenie a odpustenie dovozného cla
Dovoz ľanového textilu z Lotyšska
Ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní
Osobitná situácia
Podvodné konanie alebo hrubá nedbanlivosť
Rozhodnutie Komisie, ktoré vyhlasuje odpustenie dovozného cla za nedôvodné

Okolnosti predchádzajúce sporu
Režim uplatniteľný na dovoz textilných výrobkov a dohoda o pridružení: dovozy žalobkyne
Predmetom rozhodnutia Európskej komisie C(2014) 4908 final zo 16. júla 2014, ktorým sa konštatovalo, že odpustenie dovozného cla nie je v konkrétnom prípade odôvodnené (REM 05/2013) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), je dovozné clo z ľanového textilu, ktorý bol dovezený do Európskej únie cez Nemecko medzi 10. decembrom 1999 a 10. júnom 2002 (ďalej len „rozhodné obdobie“), pri ktorom nebol preukázaný lotyšský preferenčný pôvod.
Na ľanový textil sa ako na textilný výrobok vzťahovali dovozné obmedzenia. V priebehu rozhodného obdobia tak platili obmedzujúce opatrenia predovšetkým na dovozy z Číny a Ruska v súlade s nariadením Rady (EHS) č. 3030/93 z 12. októbra 1993 o spoločných pravidlách pre dovozy určitých textilných výrobkov z tretích krajín (
Ú. v. ES L 275, 1993, s. 1
; Mim. vyd. 11/019, s. 27).
Textilné výrobky s lotyšským preferenčným pôvodom boli vyňaté z dovozných obmedzení uvedených v bode 2 vyššie. Táto výnimka vyplývala z Európskej dohody o pridružení medzi Európskymi spoločenstvami a ich členskými štátmi na jednej strane a Lotyšskou republikou na strane druhej (
Ú. v. ES L 26, 1998, s. 3
, ďalej len „dohoda o pridružení“).
Na textilné výrobky sa rovnako ako na ostatné výrobky s lotyšským preferenčným pôvodom vzťahovalo oslobodenie od cla iba vtedy, keď dovozca preukázal colným orgánom štátu dovozu ich pôvod sprievodným osvedčením EUR.1 vydaným lotyšskými colnými orgánmi pri vývoze.
Žalobkyňa, spoločnosť Combaro SA, je podnikom obchodujúcim s textilnými výrobkami a ďalším tovarom, ktorá má od roku 1978 sídlo vo Švajčiarsku.
Žalobkyňa nakupovala ľanový textil od dvoch lotyšských podnikov. K dodávkam od týchto dvoch podnikov žalobkyni boli priložené sprievodné osvedčenia potvrdzujúce, že dodaný ľanový textil má lotyšský preferenčný pôvod.
V sprievodných osvedčeniach bol ako vývozca uvedený vždy jeden z dvoch lotyšských podnikov a ako dovozca žalobkyňa, ale ako krajina určenia Rakúsko. Za miesta dodania boli na sprievodných osvedčeniach označené vždy buď Jelgava (Lotyšsko) a Bauska (Lotyšsko).
Žalobkyňa potom v priebehu rozhodného obdobia doviezla tento ľanový textil do Únie. Nechala ho uviesť do voľného obehu v Nemecku a na základe sprievodných osvedčení, vrátane 51 sprievodných osvedčení dotknutých v tejto veci (ďalej len „sporné osvedčenia“), požiadala o oslobodenie od dovozného cla podľa dohody o pridružení. Nemecké colné orgány tovar colne vybavili v súlade so žiadosťou žalobkyne.
Dodatočná kontrola a konanie o dodatočnom výbere cla
Dňa 18. júla 2002 vypracoval Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) správu z vyšetrovania, ktoré vykonal v Lotyšsku (ďalej len „správa OLAF‑u“). Podľa správy OLAF‑u dánsky colný orgán mu vo februári 2002 oznámil svoje pochybnosti týkajúce sa lotyšského preferenčného pôvodu ľanového textilu dovezeného z Lotyšska, hoci boli predložené sprievodné osvedčenia potvrdzujúce jeho pôvod. Správa OLAF‑u spresňovala, že po skončení vyšetrovania dospeli OLAF a lotyšské colné orgány k záveru, že sprievodné osvedčenia predložené pri dovoze do Dánska neboli zapísané do evidencie lotyšských colných orgánov. Konštatovalo sa tiež, že úradník, ktorého podpis bol uvedený na osvedčeniach, písomne vyhlásil, že mu podpis uvedený na týchto osvedčeniach nepatrí. Nakoniec bolo v správe OLAF‑u uvedené, že doposiaľ nebolo ukončené vyšetrovanie týkajúce sa odtlačkov pečiatok na dotknutých osvedčeniach.
V nadväznosti na správu OLAF‑u zaslala Európska komisia 11. septembra 2002 členským štátom oznámenie v rámci vzájomnej pomoci, v ktorom si vyžiadala kontrolu všetkých dovozov ľanového textilu z Lotyšska.
Nemecké colné orgány následne požiadali lotyšské colné orgány o dodatočnú kontrolu sporných osvedčení (ďalej len „dodatočná kontrola“). Lotyšské colné orgány odpovedali na žiadosti nemeckých colných orgánov 7. apríla, 2. mája a 7. mája 2003 takto:
„…[Sporné] osvedčenia neboli zapísané do colnej evidencie. Neboli vydané lotyšskými orgánmi, v dôsledku čoho musia byť považované za neplatné.“
Tieto odpovede podpísal zástupca riaditeľa lotyšských colných orgánov, pán R., ktorý bol neskôr trestne odsúdený a proti ktorému bolo vedené disciplinárne konanie z dôvodu, že opomenul vymáhať daňové dlhy od jedného lotyšského podniku.
Vzhľadom na to, že lotyšské colné orgány vyhlásili sporné osvedčenia za neplatné, nemecké colné orgány sa domnievali, že sa na dovozy ľanového textilu uskutočnené žalobkyňou z Lotyšska už nemôže vzťahovať preferenčné zaobchádzanie, a rozhodnutím z 3. júla 2003 rozhodli začať konanie o dodatočnom výbere príslušného dovozného cla (ďalej len „konanie o dodatočnom výbere cla“). Nemecké colné orgány okrem toho začali trestné konanie proti dvom výkonným riaditeľom žalobkyne z dôvodu podozrenia na únik dovozného cla. V prípade jedného z nich bolo neskôr konanie zastavené a druhý z nich bol stíhaný pred Landgericht München (Krajinský súd Mníchov, Nemecko).
Medzičasom boli na podnet OLAF‑u pri sprievodných osvedčeniach predložených pre dovozy do Dánska vykonané znalecké posudky spočívajúce v porovnaní odtlačkov pečiatok a podpisov. Na vykonanie týchto posudkov potreboval OLAF porovnávací materiál z Lotyšska. V dotknutých znaleckých posudkoch sa konštatovalo, že niektoré odtlačky pečiatok sa zhodujú s odtlačkami pravých pečiatok lotyšských colných orgánov, zatiaľ čo iné odtlačky pečiatok mohli byť z dôvodu chýbajúceho porovnávacieho materiálu iba predmetom všeobecného obrazového vyhodnotenia, z ktorého vyplývalo, že sú pravdepodobne pravé.
Pokiaľ ide o posudok týkajúci sa podpisov, v príslušnom znaleckom posudku sa konštatovalo, že vyhodnotenie pravosti podpisu na skúmaných sprievodných osvedčeniach bolo ťažké vzhľadom na to, že porovnanie muselo byť vykonané na základe kópií tohto podpisu, že z obdobia, keď k podpisom dochádzalo, nebol k dispozícii pravý podpis dotknutého úradníka, teda pána O., a že metóda spočívajúca v dodatočnom vyžiadaní si podpisov na účely vykonania posudku nebola spoľahlivá. V dôsledku toho sa v posudku dospelo k záveru, že podpis na skúmaných osvedčeniach patril s ľahko prevažujúcou pravdepodobnosťou pánovi O.
Žalobkyňa sa na obranu svojich záujmov v konaniach prebiehajúcich pred nemeckými trestnými a colnými orgánmi obrátila na lotyšské colné orgány a OLAF. V odpovedi na žiadosti žalobkyne lotyšské colné orgány v liste z 26. júna 2007 potvrdili svoju odpoveď zo 7. mája 2003, zaslanú nemeckým colným orgánom, podľa ktorej sporné osvedčenia „musia byť považované za neplatné“, a OLAF informoval žalobkyňu o stave jeho vyšetrovania.
Nakoniec sa žalobkyňa obrátila aj na Komisiu so žiadosťou o prístup ku korešpondencii medzi ňou a lotyšskými colnými orgánmi. Táto žiadosť bola čiastočne zamietnutá. Žalobkyňa toto čiastočné zamietnutie prístupu k dotknutej korešpondencii nenapadla opravným prostriedkom.
Dňa 30. apríla 2009 bolo uznesením Landgericht München (Krajinský súd Mníchov) zastavené trestné konanie proti výkonnému riaditeľovi žalobkyne. Podľa tohto uznesenia mu nebolo možné bez akejkoľvek pochybnosti dokázať, že sa vedome vyhýbal dovoznému clu. Z daného uznesenia konkrétnejšie vyplývalo, že k nezrovnalostiam mohlo dôjsť na strane lotyšského colného orgánu. Landgericht München (Krajinský súd Mníchov) vyjadril tiež pochybnosti o úmysle uvedeného riaditeľa vyhnúť sa podvodne dovoznému clu v prospech spoločnosti, ktorú zastupoval, teda žalobkyne, nezávisle na otázke, či bolo možné konštatovať objektívne kritériá týkajúce sa splnenia povinnosti zaplatenia takéhoto cla.
Konanie o dodatočnom výbere cla bolo postúpené Finanzgericht München (Finančný súd Mníchov, Nemecko). V rámci tohto konania žalobkyňa predovšetkým tvrdila, že dlh jej musí byť odpustený v súlade s článkom 239 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (
Ú. v. ES L 302, 1992, s. 1
; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“).
Rozhodnutím z 28. novembra 2012 Finanzgericht München (Finančný súd Mníchov) dospel k záveru, že je nutné „vážne“ uvažovať o odpustení dovozného cla, ktoré žalobkyňa dlhuje, z dôvodu, že existujú skutočnosti, na základe ktorých sa možno domnievať, že sporné osvedčenia vydali úradníci lotyšských colných orgánov vedome neoprávnene a že Komisia riadne nepreverila, či Lotyšsko dodržiavalo platný preferenčný režim. Finanzgericht München (Finančný súd Mníchov) tiež konštatoval, že žalobkyňa nekonala s podvodným úmyslom alebo s hrubou nedbanlivosťou. Finanzgericht München (Finančný súd Mníchov) v dôsledku toho konanie o dodatočnom výbere cla zastavil a nariadil nemeckým colným orgánom, aby Komisii predložili návrh na odpustenie uvedeného cla.
Konanie REM 05/2013
V nadväznosti na rozhodnutie Finanzgericht München (Finančný súd Mníchov) požiadalo Bundesministerium der Finanzen (Spolkové ministerstvo financií, Nemecko) žalobkyňu o stanovisko a 3. septembra 2013 predložilo Komisii žiadosť o odpustenie dovozného cla na základe článku 239 colného kódexu. Komisia následne začala konanie REM 05/2013.
V rámci konania REM 05/2013 Komisia na základe článku 906a nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva Colný kódex (
Ú. v. ES L 253, 1993, s. 1
; Mim. vyd. 02/006, s. 3, ďalej len „vykonávacie nariadenie“), a na základe práva byť vypočutý informovala žalobkyňu listom zo 14. marca 2014 o svojich námietkach a úmysle prijať pre ňu nepriaznivé rozhodnutie a poskytla jej možnosť predložiť svoje pripomienky. Žalobkyňa predložila pripomienky k rozhodnutiu, ktoré voči nej zamýšľala Komisia prijať.
Dňa 16. júla 2014 Komisia prijala napadnuté rozhodnutie.
V odôvodnení 32 napadnutého rozhodnutia Komisia vysvetlila, že neexistovala osobitná situácia v zmysle článku 239 colného kódexu, ktorá by vyplývala z porušenia povinností lotyšských orgánov, keďže nemôže konštatovať, že sa uvedené orgány zúčastnili na vydaní sporných osvedčení.
Komisia tiež skúmala, či sa sama nedopustila porušenia povinností v rámci dohľadu nad riadnym uplatňovaním dohody o pridružení. V odôvodneniach 36 až 41 napadnutého rozhodnutia uviedla, že jej správanie nevyvolalo osobitnú situáciu.
V odôvodneniach 42 až 44 napadnutého rozhodnutia dospela Komisia k záveru, že ani nemeckým colným orgánom nemožno vytýkať porušenie povinností v rámci postupu o dodatočnom výbere cla.
Vzhľadom na to, že Komisia v odôvodnení 45 napadnutého rozhodnutia konštatovala, že odpustenie dovozného cla nie je odôvodnené, pretože nenastala osobitná situácia v zmysle článku 239 colného kódexu, doplnila v odôvodneniach 48 až 52 napadnutého rozhodnutia, že žalobkyňa nepreukázala vynaloženie požadovanej starostlivosti.
Napadnuté rozhodnutie bolo žalobkyni oznámené 4. septembra 2014.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 12. novembra 2014 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Dňa 17. februára 2015 Komisia podala do kancelárie Všeobecného súdu svoje vyjadrenie.
Dňa 2. apríla 2015 bola kancelárii Všeobecného súdu predložená replika a 18. mája 2015 duplika.
Dňa 12. októbra 2016 na základe návrhu sudcu spravodajcu Všeobecný súd (druhá komora) rozhodol o začatí ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania stanovených v článku 89 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu listom z 19. októbra 2016 položil Komisii písomné otázky a vyzval ju, aby na tieto otázky odpovedala do 3. novembra 2016. Komisia odpovedala na otázky Všeobecného súdu v stanovenej lehote. Všeobecný súd predovšetkým vyzval Komisiu, aby spresnila správy s výsledkami ročných kontrol, ktoré má vykonávať na základe dohody o pridružení, a aby uviedla, v akých prílohách predložených Všeobecnému súdu sa nachádzajú, alebo aby prípadne Všeobecnému súdu poskytla ich kópie. Všeobecný súd okrem toho vyzval Komisiu, aby mu poskytla oznámenie COM(97) 402 z 23. júla 1997, na ktoré odkázala žalobkyňa v bode 106 žaloby. Všeobecný súd sa nakoniec Komisie pýtal, či bol vykonaný znalecký posudok odtlačkov pečiatok a podpisov na sporných osvedčeniach, a požiadal ju o jeho výsledky alebo aby prípadne vysvetlila, prečo tento znalecký posudok uskutočnený nebol.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 6. decembra 2016.
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako nedôvodnú,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
Na podporu svojej žaloby žalobkyňa uvádza jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 239 colného kódexu.
O vykonaní článku 239 ods. 1 druhej zarážky colného kódexu
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne posúdila podmienky existencie osobitnej situácie a okolností, ktoré nie je možné považovať za podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť v zmysle článku 905 vykonávacieho nariadenia v spojení s článkom 239 colného kódexu.
Komisia nesúhlasí s tvrdeniami žalobkyne.
Na úvod treba pripomenúť, že článok 905 vykonávacieho nariadenia, ktorý je ustanovením, ktoré spresňuje a rozvíja pravidlo upravené v článku 239 colného kódexu, podľa ktorého možno dovozné clo vrátiť alebo odpustiť v situáciách, ktoré vyplývajú z okolností, ktoré nie je možné považovať za podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby, predstavuje všeobecné ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní určené najmä pre výnimočné situácie, ktoré ako také nepatria pod niektorý z prípadov stanovených v článkoch 900 až 904 vykonávacieho nariadenia (rozsudok z 25. februára 1999, Trans‑Ex‑Import,
C‑86/97
,
EU:C:1999:95
, bod
). Zo znenia článku 905 vykonávacieho nariadenia vyplýva, že vrátenie dovozného cla závisí od splnenia dvoch kumulatívnych podmienok, a to po prvé od existencie osobitnej situácie a po druhé od neexistencie zjavnej nedbanlivosti a podvodu na strane dotknutej osoby (rozsudok z 12. februára 2004, Aslantrans/Komisia,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
, bod
). V dôsledku toho na odmietnutie vrátenia cla stačí, aby jedna z týchto dvoch podmienok nebola splnená (rozsudok z 5. júna 1996, Günzler Aluminium/Komisia,
T‑75/95
,
EU:T:1996:74
, bod
, a z 12. februára 2004, Aslantrans/Komisia,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
, bod
).
Na účely určenia, či okolnosti danej veci zakladajú osobitnú situáciu, ktorú nie je možné považovať za podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby v zmysle článku 239 colného kódexu, musí Komisia posúdiť všetky relevantné skutočnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. mája 1986, Oryzomyli Kavallas a Oryzomyli Agiou Konstantinou/Komisia,
160/84
,
EU:C:1986:205
, bod
).
Táto povinnosť vyžaduje – v prípade, akým je prípad v prejednávanej veci, keď sa osoba povinná zaplatiť clo na podporu svojej žiadosti o vrátenie alebo odpustenie dovozného cla odvolávala na existenciu určitých pochybení lotyšských a nemeckých colných orgánov, ako aj Komisie v rámci uplatňovania dohody o pridružení –, aby Komisia pri skúmaní tejto žiadosti posúdila všetky skutočnosti týkajúce sa sporných osvedčení, o ktorých sa dozvedela v rámci svojej funkcie dohľadu a kontroly riadneho uplatňovania uvedenej dohody (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Tento záver okrem toho podporuje článok 904 písm. c) vykonávacieho nariadenia, ktorý stanovuje, že dovozné clo nebude vrátené alebo odpustené, ak na účely získania preferenčného sadzobného zaobchádzania s tovarom prihláseným do voľného obehu „jediným dôvodom“ žiadosti o vrátenie alebo prípadne odpustenie je predloženie, dokumentov, o ktorých sa následne zistí, že boli sfalšované alebo neplatné na tento účel, aj keď boli takéto dokumenty predložené v dobrej viere. Inými slovami, predloženie chybných, sfalšovaných alebo neplatných osvedčení samo osebe nezakladá osobitnú situáciu v zmysle článku 239 colného kódexu (rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Iné okolnosti uvádzané na podporu žiadosti o vrátenie alebo odpustenie dovozného cla, ako je nedostatočná kontrola riadneho uplatňovania dohody o pridružení Komisiou, naopak takúto osobitnú situáciu založiť môžu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Z toho vyplýva, že hoci má Komisia pri uplatňovaní článku 239 colného kódexu širokú mieru voľnej úvahy, nemôže neprihliadať na svoju povinnosť účinne vyvážiť na jednej strane záujem Únie na plnom rešpektovaní ustanovení colnej právnej úpravy, či už je to právna úprava Únie alebo právna úprava, ktorá zaväzuje Úniu, a na druhej strane záujem dobromyseľného dovozcu neznášať škody presahujúce obvyklé podnikateľské riziko (rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Toto zváženie vychádza zo štruktúry článku 239 colného kódexu, ktorý predstavuje všeobecné ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní. Komisia sa tak pri skúmaní žiadosti o vrátenie alebo odpustenie dovozného cla nemôže uspokojiť s posúdením správania a konania dovozcu a vývozcu. V rámci svojej povinnosti dohľadu a kontroly musí najmä zohľadniť tiež vplyv svojho vlastného správania na konkrétnu situáciu daného prípadu (rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Vzhľadom na to, že sú podmienky článku 239 colného kódexu kumulatívne, treba najskôr posúdiť podmienku týkajúcu sa existencie osobitnej situácie a potom, ak to bude nevyhnutné, druhú podmienku týkajúcu sa neexistencie podvodného konania alebo hrubej nedbanlivosti.
O podmienke týkajúcej sa existencie osobitnej situácie
Žalobkyňa rozdelila prvú časť jediného žalobného dôvodu založenú na porušení podmienky existencie osobitnej situácie na niekoľko výhrad. Všeobecný súd však považuje za vhodné zaoberať sa týmito výhradami spoločne.
Na úvod je vhodné pripomenúť rozsudok, podľa ktorého treba na posúdenie existencie porušení povinností zo strany orgánov tretej krajiny a Komisie, ktoré by mohli predstavovať osobitné situácie v zmysle článku 239 colného kódexu, skúmať v každom konkrétnom prípade skutočnú povahu povinností uložených týmto orgánom a Komisii uplatniteľnou právnou úpravou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2002, Hyper/Komisia,
T‑205/99
,
EU:T:2002:189
, bod
).
V tomto ohľade treba poznamenať, že argumentácia žalobkyne na podporu prvej časti jediného žalobného dôvodu spočíva v podstate na tvrdení, že sporné osvedčenia skutočne vydali lotyšské colné orgány. Jednotlivé porušenia povinností vytýkané žalobkyňou lotyšským colným orgánom predstavujú indície o dôvodnosti jej tvrdenia. Žalobkyňa teda tvrdí, že osobitná situácia, v ktorej sa nachádza, vyplýva zo súboru okolností daného prípadu a najmä tých, ktoré sa týkajú pochybení, ktoré pripisuje lotyšským colným orgánom.
Žalobkyňa tiež vytýka nemeckému colnému orgánu, že porušil svoje povinnosti, ktoré vyplývajú z dodatkových protokolov k dohode o pridružení a z nariadenia Rady (ES) č. 515/97 z 13. marca 1997 o vzájomnej pomoci medzi správnymi orgánmi členských štátov a o spolupráci medzi správnymi orgánmi členských štátov a Komisiou pri zabezpečovaní riadneho uplatňovania predpisov o colných a poľnohospodárskych záležitostiach (
Ú. v. ES L 82, 1997, s. 1
; Mim. vyd. 02/008, s. 217). Konkrétnejšie vzhľadom na obsah listov zo 7. apríla a 7. mája 2003 a správy nemeckého colného vyšetrovacieho úradu žalobkyňa nemeckým colným orgánom vytýka, že označili sporné osvedčenia za „sfalšované“ bez dôkladnejšej analýzy. Domnieva sa, že nemecké colné orgány neobjasnili skutkové okolnosti, či už priamo vo vzťahu k lotyšskému colnému orgánu alebo prostredníctvom OLAF‑u.
Vzhľadom na tieto okolnosti žalobkyňa tvrdí, že Komisia sa dopustila nesprávneho posúdenia, keďže dospela k záveru, že v prejednávanom prípade neexistovala osobitná situácia. Žalobkyňa tiež v podstate tvrdí, že Komisia porušila svoju povinnosť dohľadu v zmysle dohody o pridružení a že mala na základe niektorých ustanovení tejto dohody konať na účely objasnenia skutkových okolností danej veci.
Žalobkyňa uvádza najmä tieto dôkazy a tvrdenia.
Po prvé žalobkyňa tvrdí, že odtlačky pečiatok na sporných osvedčeniach vykazujú „zjavnú zhodu“ s odtlačkami pečiatok používaných lotyšskými colnými orgánmi. Okrem toho znalecké posudky vykonané na sprievodných osvedčeniach predložených pre dovozy do Dánska preukazujú, že bolo prinajmenšom pravdepodobné, že odtlačky pečiatok a podpisy na nich uvedené sú pravé.
Po druhé žalobkyňa v podstate tvrdí, že odpovede zaslané lotyšskými colnými orgánmi v rámci dodatočnej kontroly vykazovali nezrovnalosti a neboli jednoznačné. V tomto ohľade žalobkyňa uvádza, že skutočnosť, že lotyšské colné orgány označili sporné osvedčenia za „neplatné“, preukazuje, že sa uvedené orgány na vydaní týchto osvedčení podieľali. Podľa žalobkyne nie je možné, aby sa lotyšské colné orgány vyjadrili k platnosti sporných osvedčení a zároveň tvrdili, že uvedené osvedčenia neboli zapísané do ich registrov. Okrem toho aj keď sporné osvedčenia neboli zapísané v registroch lotyšských colných orgánov, nepreukazuje to, že neboli pravé. Podľa žalobkyne totiž lotyšské colné orgány nemali povinnosť viesť registre. Tieto registre navyše neboli podľa žalobkyne definované v odpovediach lotyšských colných orgánov.
Po tretie skutočnosť, že odpovede lotyšských colných orgánov podpísal zástupca riaditeľa týchto orgánov, pán R., ktorý bol následne trestne odsúdený za konania, ktorých sa dopustil vo svojej funkcii, spochybňuje dôkaznú silu týchto odpovedí. V tejto súvislosti žalobkyňa odkazuje na články z tlače, podľa ktorých boli pán R. a jedna ďalšia vysokopostavená osoba v rámci lotyšských colných orgánov odsúdení v trestnom konaní za nezákonné konanie, ktorého sa dopustili pri výkone svojich funkcií.
Žalobkyňa tiež zdôrazňuje, že v rozhodnom období prevládalo v rámci lotyšskej colnej správy korupčné prostredie. V tomto ohľade odkazuje na niekoľko správ Komisie poukazujúcich na stav korupcie v Lotyšsku (ďalej len „správy Komisie“).
Po štvrté žalobkyňa tvrdí, že už nie je možné objasniť skutkové okolnosti. Uvádza, že lotyšské colné orgány nereagovali na žiadosti OLAF‑u o poskytnutie dokumentov alebo tak urobili oneskorene, čo vyplýva z výmeny ich korešpondencie. Podľa žalobkyne lotyšské colné orgány zničili vedome odtlačky pečiatok, aby odstránili dôkazy o tom, že boli zapojené do vydávania sporných osvedčení.
Podľa názoru žalobkyne skutočnosť, že lotyšské colné orgány boli zapojené do vydávania sporných osvedčení, preukazuje navyše aj to, že lotyšské colné orgány alebo lotyšská prokuratúra neurýchlili vyšetrovanie.
Komisia nesúhlasí s tvrdeniami žalobkyne. V podstate sa domnieva, že indície predložené žalobkyňou nepreukazujú, že sa lotyšské colné orgány podieľali na vydávaní sporných osvedčení. Okrem toho zastáva názor, že splnila svoje povinnosti dohľadu a kontroly nad riadnym uplatňovaním dohody o pridružení. Tvrdí, že na rozdiel od tvrdení žalobkyne jej dohoda o pridružení neumožňovala uskutočniť kroky vo vzťahu k lotyšskej colnej správe, ktoré by zahŕňali dohľad zo strany dôveryhodných colníkov alebo zavedenie centralizovaného systému vydávania osvedčení o pôvode a organizovanie osobitných návštev na účely zabezpečenia riadneho uplatňovania dohody o pridružení.
Komisia nespochybňuje, že existovala „zhoda“ medzi odtlačkami pečiatok na sporných osvedčeniach a odtlačkami používanými lotyšskými colnými orgánmi. Zdôrazňuje však, že znalecké posudky odtlačkov pečiatok, ako aj podpisov na osvedčeniach predložených pri dovozoch do Dánska neboli vykonané na sporných osvedčeniach a neviedli ku konečným záverom, ale iba uviedli, že pravdepodobne ide o pravé odtlačky pečiatok a pravé podpisy. Podobnosti medzi odtlačkami pečiatok a výsledkami znaleckých posudkov neumožňujú podľa názoru Komisie vyvodiť konečný záver týkajúci sa pravosti alebo nepravosti sporných osvedčení.
Pokiaľ ide o odpovede lotyšských colných orgánov v rámci dodatočnej kontroly, Komisia sa domnieva, že sú jasné a jednoznačné.
Čo sa týka trestného odsúdenia zástupcu riaditeľa lotyšských colných orgánov, pána R., Komisia zdôrazňuje, že toto odsúdenie nesúvisí s vydávaním sporných osvedčení. Táto okolnosť tak neumožňuje konštatovať, že lotyšské colné orgány vydali sporné osvedčenia alebo že sa podieľali na ich vydaní. Komisia navyše zdôrazňuje, že neskôr zaslané odpovede lotyšských colných orgánov a podpísané iným colným úradníkom (pozri bod 16 vyššie) potvrdili listy pána R.
Pokiaľ ide o správy Komisie spomínajúce korupčné prostredie v rámci lotyšských colných orgánov, Komisia sa domnieva, že takáto situácia neumožňuje predpokladať, že sporné osvedčenia boli vydané lotyšskými colnými orgánmi. Okrem toho korupcia, na ktorú sa v uvedených správach odkazuje, nemá nijakú súvislosť s preferenčným sadzobným zaobchádzaním.
Nakoniec Komisia tvrdí, že lotyšské colné orgány preukázali, na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, dobrú spoluprácu s OLAF‑om a nemeckými colnými orgánmi. V rámci dodatočnej kontroly a vyšetrovania OLAF‑u v Lotyšsku totiž odpovedali na žiadosti nemeckých colných orgánov a na žiadosti Komisie. Listy, na ktoré žalobkyňa odkazuje, dokazujú, že lotyšské colné orgány odpovedali na položené otázky v primeranej lehote. Komisia tvrdí, že hoci lotyšské colné orgány vysvetlili, že nemôžu zaslať odtlačky pravých pečiatok, nič nenasvedčuje tomu, že by to bolo z dôvodu ich vôle zakryť protiprávne konanie.
Vzhľadom na tieto úvahy Komisia v podstate tvrdí, že lotyšské colné orgány dodržali dohodu o pridružení a zaslali OLAF‑u a nemeckým colným orgánom včas uspokojivé odpovede. Komisia tak nemala dôvod vykonať pri sporných osvedčeniach dôkladnejšie vyšetrovanie. Tvrdí tiež, že dodržala povinnosť dohľadu nad riadnym uplatňovaním dohody o pridružení, a pripomína, že pravidlá týkajúce sa pôvodu tovaru spočívajú na vzájomnej dôvere medzi orgánmi členských štátov dovozu a orgánmi štátu vývozu.
Komisia rovnako tvrdí, že ani nemecké colné orgány sa nedopustili porušenia svojich povinností. Boli totiž viazané odpoveďami poskytnutými lotyšskými colnými orgánmi v rámci dodatočnej kontroly. Z listu nemeckých colných orgánov zaslaného v odpovedi na žiadosť žalobkyne tiež vyplýva, že tieto orgány objasnili skutkové okolnosti.
Treba pripomenúť, že Komisia je ako strážkyňa Zmlúv a dohôd uzatvorených na ich základe povinná zabezpečiť správne uplatňovanie povinností tretím štátom, ku ktorým sa zaviazal podľa dohody uzavretej s Úniou, vďaka prostriedkom stanoveným dohodou, alebo rozhodnutiami prijatými podľa nej (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Táto povinnosť vyplýva tiež z dohody o pridružení, ako aj z protokolov, ktoré sú k nej pripojené. Článok 110 dohody o pridružení stanovuje, že asociačná rada zložená z členov Komisie, Rady Európskej únie a členov vymenovaných vládou Lotyšska dohliada na uplatňovanie tejto dohody. Z článku 113 dohody o pridružení vyplýva, že každá zmluvná strana môže predložiť asociačnej rade akýkoľvek spor týkajúci sa uplatňovania alebo výkladu tejto dohody. Okrem toho z článku 14 s názvom „Uplatňovanie“ protokolu č. 5 dohody o pridružení, týkajúcej sa vzájomnej spolupráce medzi správnymi orgánmi v colných veciach, vyplýva, že:
„1.   Uplatňovaním tohto protokolu sú poverené ústredné colné orgány Lotyšska na jednej strane a príslušné pracoviská… Komisie, a kde je to potrebné, colných orgánov členských štátov Európskej únie na strane druhej. Rozhodnú o všetkých praktických opatreniach a dojednaniach potrebných na ich uplatňovanie, pričom zoberú do úvahy platné predpisy v oblasti ochrany údajov. Asociačnej rade môžu odporučiť zmeny a doplnenia, ktoré by mali byť podľa ich názoru v tejto dohode vykonané.“
Rovnako treba uviesť, že v rámci svojej povinnosti dohľadu a kontroly riadneho uplatňovania dohody o pridružení má Komisia určité právomoci.
Komisia si tak môže v súlade s ustanoveniami článku 3 ods. 1 protokolu č. 5 dohody o pridružení vyžiadať od lotyšských orgánov akékoľvek informácie, na základe ktorých sa môže uistiť, že colné predpisy sú riadne uplatňované (pozri analogicky rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Komisia tiež môže podľa článku 3 ods. 3 písm. a) protokolu č. 5 dohody o pridružení od lotyšských orgánov požadovať, aby prijali nevyhnutné opatrenia na vykonávanie dohľadu nad fyzickými či právnickými osobami, pri ktorých existuje dôvod domnievať sa, že sa dopúšťajú alebo sa dopustili porušenia colných predpisov (pozri analogicky rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Okrem toho podľa článku 7 ods. 3 a 4 protokolu č. 5 dohody o pridružení môžu riadne splnomocnení úradníci Komisie so súhlasom lotyšských colných orgánov a za podmienok nimi stanovených v daných úradoch uvedených orgánov získavať informácie o operáciách v rozpore s colnými predpismi alebo sa zúčastniť vyšetrovania vykonávaného na lotyšskom území (pozri analogicky rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Rovnako to platí aj pre článok 31 ods. 2 protokolu č. 3 dohody o pridružení, zmeneného rozhodnutím Asociačnej rady medzi Európskymi spoločenstvami a ich členskými štátmi na jednej strane a Lotyšskou republikou na strane druhej č. 4/98 z 2. decembra 1998 o prijatí zmien protokolu č. 3 dohody o pridružení, ktoré boli zahrnuté do rozhodnutia zmiešaného výboru č. 1/97 prijatého na základe dohody o voľnom obchode a obchodných záležitostiach medzi Európskym spoločenstvom, Európskym spoločenstvom pre atómovú energiu a Európskym spoločenstvom uhlia a ocele na strane jednej a Lotyšskou republikou na strane druhej (
Ú. v. ES L 6, 1999, s. 10
, ďalej len „rozhodnutie č. 4/98“), podľa ktorého „aby sa zabezpečilo správne uplatňovanie tohto protokolu, [Únia]… a Lotyšsko si budú vzájomne prostredníctvom oprávnených colných správ napomáhať pri overovaní pravosti osvedčení EUR.1, vyhlásení na faktúre alebo vyhlásení dodávateľov a overovaní správnosti informácií uvedených v týchto dokumentoch“ (pozri analogicky rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Z toho vyplýva, že Komisia musí v plnom rozsahu využiť právomoci, ktorými disponuje na základe dohody o pridružení a rozhodnutí, ako aj protokolov prijatých na jej vykonanie, aby splnila svoju povinnosť dohľadu a kontroly riadneho uplatňovania uvedenej dohody (pozri analogicky rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Takéto využitie právomoci je v danom prípade o to naliehavejšie, že sa objavili indície o možnom zapojení lotyšských colných orgánov do vydávania sporných osvedčení, a to:
–
v dôsledku vyšetrovania OLAF‑u týkajúceho sa dovozu ľanového textilu do Dánska bola začatá dodatočná kontrola sporných osvedčení,
–
správa OLAF‑u poukazuje na veľmi krátku dobu prepravy ľanového textilu do lotyšského colného skladu na účely zatajenia pôvodu dotknutého tovaru,
–
znalecké posudky vykonané na odtlačkoch pečiatok a podpisoch nachádzajúcich sa na osvedčeniach použitých pre dovozy do Dánska po správe OLAF‑u preukazujú, že pravdepodobne išlo o pravé odtlačky pečiatok a pravé podpisy,
–
odtlačky pečiatok na sporných osvedčeniach vykazujú veľkú podobnosť s odtlačkami pravých pečiatok lotyšských colných orgánov,
–
zástupca riaditeľa lotyšských colných orgánov, pán R., ktorý podpísal sporné osvedčenia a listy v rámci dodatočnej kontroly, bol odsúdený za protiprávne konania v rámci výkonu svojej funkcie,
–
lotyšské colné orgány neboli schopné poskytnúť pôvodné odtlačky pečiatok, ktoré používali dotknuté colné úrady, teda colné úrady v Jelgave a v Bauske,
–
správy Komisie poukazujú na korupčné prostredie najmä v rámci lotyšských colných orgánov,
–
dovozy ľanového textilu z Lotyšska sa zvýšili a prekročili výrobné kapacity tejto krajiny.
Vo svetle týchto indícií sa totiž odpovede lotyšských colných orgánov zdajú byť nedostatočné na určenie, či sporné osvedčenia boli pravé alebo nie. Iste, je pravda, ako tvrdí Komisia, že indície predložené žalobkyňou neumožňovali dospieť k záveru, že sa lotyšské colné orgány podieľali na vydávaní sporných osvedčení. Vzhľadom na všetky indície uvedené v bode 75 vyššie však treba dospieť k záveru, že Komisia mala využiť svoje právomoci na účely riadneho uplatnenia dohody o pridružení a vec dôkladnejšie overiť, než ako to urobila v predmetnom prípade.
V dôsledku toho bolo úlohou Komisie na účely objasnenia skutkových okolností danej veci vyžiadať spresnenia, pokiaľ ide o vyšetrovania, ktoré vykonali lotyšské colné orgány.
Po prvé sa Komisia mala pýtať, akým dokumentom zodpovedali čísla na sporných osvedčeniach, či podpisy na sporných osvedčeniach patrili osobám pracujúcim pre lotyšské colné orgány a pokiaľ áno, či tieto osoby sporné osvedčenia skutočne podpísali.
Po druhé z výmeny korešpondencie medzi OLAF‑om a lotyšskými colnými orgánmi vyplýva, že tieto posledné uvedené orgány neboli schopné poskytnúť odtlačky pravých pečiatok týkajúce sa sporných osvedčení z dôvodu, že ich zničili.
Lotyšské colné orgány síce nemali povinnosť tieto odtlačky pečiatok archivovať, je však nutné uviesť, že práve odovzdanie vzorov odtlačkov pečiatok a podpisov používaných v colných úradoch umožňuje vykonať účinný dohľad nad dodržiavaním predpisov o colných preferenciách (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, bod
).
Povinnosť Komisie dbať na to, aby dohoda o pridružení bola riadne uplatňovaná, vyžaduje, aby Komisia a prostredníctvom nej aj colné orgány členských štátov mali vždy k dispozícii všetky údaje, ktoré im umožnia vykonať účinnú kontrolu, pričom vzory odtlačkov pečiatok a podpisové vzory nepochybne predstavujú takéto údaje (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, bod
).
V predmetnom prípade pritom Komisia požadované odtlačky pečiatok v rámci dodatočnej kontroly nedostala a podpisy na sporných osvedčeniach si nevyžiadala a ani ich neskúmala.
Po tretie treba poukázať na skutočnosť, že zo spisu nevyplýva, či lotyšské colné orgány vykonali inšpekciu u vývozcov. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z článku 32 ods. 3 protokolu č. 3 dohody o pridružení, zmeneného rozhodnutím č. 4/98, vyplýva, že colné orgány krajiny vývozu „majú právo vyzvať na predloženie dôkazov a vykonať inšpekciu vývozcových účtov alebo akúkoľvek inú kontrolu, ktorú považujú za primeranú“. V dôsledku toho sa Komisia mala predovšetkým v prípade, keď nebolo možné skúmať odtlačky pečiatok a podpisy, opýtať lotyšských colných orgánov, či boli takéto kontroly vykonané, a pokiaľ nie, z akého dôvodu.
Je nepochybne pravda, že článok 32 ods. 3 protokolu č. 3 dohody o pridružení týkajúci sa definície pojmu „pôvodný tovar“ a metód správnej spolupráce, podrobne nestanovuje, akým spôsobom má štát vývozu vykonať dodatočnú kontrolu sprievodných osvedčení. Toto ustanovenie však predpokladá, že vzhľadom na finančné dôsledky pre dovozcu a na okolnosti predmetnej veci sa Komisia mala ubezpečiť, že táto kontrola bude vykonaná spoľahlivo a starostlivo, a to o to viac, že v bode 4 správy OLAF‑u, nazvanej „Závery“, je uvedené:
„Táto vec opäť ukázala, že v prípadoch zložitých podvodov je užitočnejšie a účinnejšie nespoliehať sa výlučne na uplatniteľné správne konania (ako v predmetnom prípade na dodatočné konanie o kontrole), ale pokúsiť sa objasniť všetky hľadiská veci na mieste a v úzkej spolupráci s príslušnými orgánmi dotknutej tretej krajiny. Tento spôsob konania vedie najmä k tomu, aby si jednotlivé krajiny osvojili spôsob, akým je vhodné v rámci takýchto vyšetrovaní postupovať, a poznali informácie a dokumenty nevyhnutné na objasnenie a stíhanie protiprávnych konaní v Spoločenstve, aby mohli lepšie vyhodnotiť potreby členských štátov v prípade podobných udalostí a mohli tak viesť svoje vlastné vyšetrovanie.“
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že Komisia si nesplnila svoje povinnosti dohľadu a kontroly riadneho uplatňovania dohody o pridružení. Ak by totiž Komisia plne využila svoje právomoci, ktoré má v rámci dohody o pridružení na účely riadneho uplatňovania tejto dohody, mohlo sa s vyššou istotou zistiť, či sporné osvedčenia boli pravé alebo nie.
Je pravda, že Súdny dvor už rozhodol, že systém správnej spolupráce stanovený v protokole upravujúcom v rámci prílohy k dohode medzi Úniou a tretími štátmi pravidlá týkajúce sa pôvodu výrobkov je založený na vzájomnej dôvere medzi orgánmi členského štátu dovozu a orgánmi štátu vývozu (pozri rozsudok z 15. decembra 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, bod
a citovanú judikatúru).
Vzhľadom na okolnosti predmetnej veci (pozri bod 75 vyššie) však Komisia mala aj napriek odpovediam lotyšských colných orgánov v rámci dodatočnej kontroly využiť svoje právomoci týkajúce sa riadneho vykonania dohody o pridružení. Komisia totiž mala informácie vyvolávajúce dôležité otázky o pôvode sporných osvedčení.
Pri neexistencii odpovedí na tieto otázky sa Komisia nemohla k situácii v danej veci platne vyjadriť. Odpovede poskytnuté lotyšskými colnými orgánmi v rámci dodatočnej kontroly boli totiž iba stručnými tvrdeniami, ktoré Komisii neumožňovali vyvodiť závery týkajúce sa toho, či úradníci pôsobiaci v rámci lotyšských colných orgánov boli zapojení do vydávania sporných osvedčení. To platí aj pre potvrdenie odpovede zaslanej žalobkyni lotyšskými colnými orgánmi (pozri bod 16 vyššie), v rámci ktorej zo spisu vyplýva, že nevychádzala zo skutočného preskúmania spisu vedeného lotyšskými colnými orgánmi, pokiaľ ide o sporné osvedčenia. Z uvedenej odpovede totiž vyplýva, že tento spis bol už zaslaný OLAF‑u.
V tomto ohľade treba predovšetkým pripomenúť, že Komisia mohla vykonať znalecké posudky odtlačkov pečiatok a podpisov na sporných osvedčeniach a prípadne požiadať o spresnenie, čo sa týka spôsobu, akým bola dodatočná kontrola vykonaná, aby určila, či má dostatok informácií na to, aby sa mohla vyjadriť k situácii v danej veci alebo či bolo potrebné uskutočniť dôkladnejšie vyšetrovanie.
Komisia teda v bode 37 napadnutého rozhodnutia dospela k nesprávnemu záveru, že má dostatok informácií, ktoré jej umožňujú vyhodnotiť situáciu.
Komisia tiež nesprávne v bode 38 napadnutého rozhodnutia konštatovala, že „dodržala všetky všeobecné povinnosti dohľadu, ktoré jej vyplývajú z dohody o pridružení, keď viedla ročné kontroly, ktorých výsledky [boli] zverejnené v správach [Komisie]“. V danej veci mala totiž prijať konkrétne opatrenia.
V tomto ohľade treba odmietnuť tvrdenia Komisie, že za vyšetrenie sporných osvedčení zodpovedali nemecké colné orgány a že tieto orgány danú vec nepredložili OLAF‑u. Zo spisu totiž vyplýva, že Komisia bola informovaná o vyšetrovaní nemeckých colných orgánov a že ich tak mohla požiadať o vykonanie dodatočného vyšetrovania alebo toto vyšetrovanie viesť sama, aby sa ubezpečila, že má spis s dostatkom informácií na posúdenie osobitnej situácie žalobkyne v zmysle článku 239 colného kódexu.
Skutočnosť, že vnútroštátne colné orgány, ktoré viedli vyšetrovania, nevykonali určité dôkazné prostriedky, v každom prípade neznamená, že Komisia mohla pri neexistencii týchto prostriedkov dospieť k záveru, že sa žalobkyňa nenachádza v osobitnej situácii v zmysle článku 239 colného kódexu.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvá časť jediného žalobného dôvodu založená na porušení podmienky týkajúcej sa existencie osobitnej situácie musí byť prijatá.
Vzhľadom na kumulatívnu povahu podmienok uvedených v článku 239 colného kódexu treba ďalej preskúmať druhú podmienku týkajúcu sa neexistencie podvodného konania a hrubej nedbanlivosti na strane žalobkyne.
O podmienke týkajúcej sa neexistencie podvodného konania alebo hrubej nedbanlivosti na strane dovozcu
Žalobkyňa tvrdí, že uzavrela svoje zmluvy s lotyšskými vývozcami v súlade s bežnými obchodnými praktikami a že sporné dovozy uskutočnila podľa nich. Zdôrazňuje, že dôkazné bremeno týkajúce sa preukázania hrubej nedbanlivosti znáša Komisia.
Žalobkyňa tiež uvádza, že nemala žiadnu skúsenosť s dovozmi z krajiny, pre ktorú platí preferenčný režim. Poukazuje však na to, že nikdy netvrdila, že ustanovenia dohody o pridružení vrátane protokolov a príloh boli zložité a pre ňu nezrozumiteľné. Uvádza, že nemala žiadne právo dohliadať na spôsob, akým príslušné lotyšské colné orgány vo svojej každodennej praxi konkrétne vykonávali dohodu o pridružení. Žalobkyňa navyše nevedela, či a v akom rozsahu Komisia v súlade so svojimi povinnosťami kontrolovala riadne uplatňovanie dohody o pridružení v Lotyšsku. Žalobkyňa tvrdí, že nevedela o závažných porušovaniach a opomenutiach príslušných orgánov, ktoré boli následne konštatované, že ich nemohla ovplyvniť a že ju prekvapil výmer dovozného cla.
Žalobkyňa sa domnieva, že preukázala požadovanú starostlivosť. Tvrdí, že nemala nijakú pochybnosť, pokiaľ ide o oprávnenosť vývozov z Lotyšska v rámci preferenčného režimu a že z tohto dôvodu sa trestné stíhanie jej dvoch riaditeľov z dôvodu falšovania listín a daňových únikov ukázali ako nedôvodné. Žalobkyňa vo svojej replike najmä tvrdí, že poznámka „pôvod Rusko“ („origin Russia“) v liste týkajúcom sa ľanového textilu dovezeného prostredníctvom sporných osvedčení nepreukazuje, že by sa dopustila hrubej nedbanlivosti. Komisia totiž na túto poznámku poukázala mimo kontextu. Dodacie listy k dotknutému tovaru nevyvolávajú pochybnosti o jeho lotyšskom pôvode. Pokiaľ ide o zmienku „pôvod Rusko“ nachádzajúcu sa v liste, ide o chybu spôsobenú zamestnancom žalobkyne. Táto zmienka podľa nej navyše predstavuje obvyklý spôsob v obchode na označenie osobitnej kvality ľanového textilu.
Komisia tvrdí, že žalobkyňa vedela o tom, že ľanový textil, ktorý dovážala, má ruský, a nie lotyšský pôvod. Vyplýva to z uznesenia Landgericht München (Krajinský súd Mníchov) z 30. apríla 2009 vydaného v trestnom konaní proti výkonnému riaditeľovi žalobkyne. Žalobkyni preto možno pripísať hrubú nedbanlivosť. Komisia sa nemôže vyjadriť k pravdivosti vysvetlenia žalobkyne týkajúceho sa zmienky „pôvod v Rusku“. V každom prípade sa Komisia domnieva, že žalobkyňa nepreukázala požadovanú starostlivosť, keďže existovali indície vzbudzujúce pochybnosti o lotyšskom pôvode dotknutého tovaru, a že aj napriek tejto skutočnosti pôvod tovaru neoverila, ale pokračovala v jeho dovoze, pri ktorom uplatňovala oslobodenie od cla v rámci preferenčného režimu.
Treba, aby Všeobecný súd pripomenul, že ak colné orgány prijali záver, že nemožno konštatovať, že podnikateľský subjekt sa dopustil podvodu alebo hrubej nedbanlivosti, Komisii v prípade, ak sa rozhodne odchýliť od stanoviska vnútroštátnych orgánov, prislúcha na základe relevantných skutkových okolností preukázať existenciu hrubého nedbanlivostného konania uvedeného podnikateľského subjektu (pozri rozsudok z 19. marca 2013, Firma Van Parys/Komisia,
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
, bod
a citovanú judikatúru). Nemecké colné orgány v predmetnej veci zamietli žiadosť žalobkyne o odpustenie dovozného cla iba na základe podmienky týkajúcej sa osobitnej situácie. Proti tomuto zamietavému rozhodnutiu bolo následne podané odvolanie na Finanzgericht München (Finančný súd Mníchov), ktorý dospel k záveru, že sa žalobkyňa nedopustila porušenia povinnosti starostlivosti (pozri bod 20 vyššie). V dôsledku toho podľa vyššie uvedenej judikatúry znáša dôkazné bremeno Komisia.
Na účely preskúmania podmienok stanovených v článku 239 colného kódexu v spojení s článkom 905 ods. 3 vykonávacieho nariadenia a ako bolo pripomenuté v bode 40 vyššie, Komisia musí analyzovať všetky relevantné skutočnosti vrátane tých, ktoré súvisia s konaním dotknutého subjektu, najmä jeho odborné skúsenosti, jeho dobrú vieru a starostlivosť, ktorú preukázal.
V tejto súvislosti treba pripomenúť ustálenú judikatúru, podľa ktorej pri posúdení, či došlo k hrubej nedbanlivosti v zmysle článku 239 colného kódexu, treba zohľadniť najmä zložitosť ustanovení, ktorých nedodržanie viedlo k vzniku colného dlhu, ako aj profesionálnu skúsenosť a náležitú starostlivosť hospodárskeho subjektu (pozri rozsudok z 27. septembra 2005, Common Market Fertilizers/Komisia,
T‑134/03 a T‑135/03
,
EU:T:2005:339
, bod
a citovanú judikatúru).
Vo svetle týchto zásad treba preskúmať skutkové okolnosti zohľadnené Komisiou v rámci jej posúdenia týkajúceho sa druhej podmienky podľa článku 239 colného kódexu.
Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že podľa Komisie si žalobkyňa nesplnila svoju povinnosť starostlivosti z dôvodu, že doviezla dotknutý tovar, hoci musela vedieť, že bol iného než lotyšského pôvodu. V napadnutom rozhodnutí je tiež spomenuté stretnutie skupiny expertov, ktoré sa konalo 8. mája 2014 v rámci výboru colného kódexu Spoločenstva, sekcia „Colný dlh a záruky“ podľa článku 907 vykonávacieho nariadenia, v priebehu ktorého bol prejednaný prípad žalobkyne (ďalej len „stretnutie skupiny expertov“). Podľa napadnutého rozhodnutia Lotyšsko vyhlásilo, že sporné osvedčenia nevydalo a že existovali „presvedčivé“ dôkazy o tom, že dotknutý tovar nemal lotyšský pôvod. V tejto súvislosti lotyšské colné orgány v priebehu stretnutia skupiny expertov uviedli, že preprava ľanového textilu prebehla vo viacerých etapách iba preto, aby sa zakryl skutočný pôvod tovaru a aby boli použité prepravné doklady vydané v Lotyšsku na účely nepravdivého osvedčenia o lotyšskom pôvode tovaru.
Vzhľadom na vyššie uvedené je nutné konštatovať, že Komisia nevykonala nijakú analýzu konania žalobkyne. Z napadnutého rozhodnutia nevyplýva, že žalobkyňa musela vedieť, že tovar, ktorý doviezla, nemal lotyšský pôvod. Táto otázka je okrem toho kľúčovou otázkou, ktorá sa v tejto veci objavuje, keďže žalobkyňa tvrdí, že nevedela, že dotknutý tovar má iný než lotyšský pôvod. Skutočnosť, že sa žalobkyňa pokúsila využiť preferenčný režim, nepreukazuje, že konala s hrubou nedbanlivosťou.
Rovnako ani vyhlásenie lotyšských colných orgánov na stretnutí skupiny expertov nepreukazuje, že žalobkyňa konala s hrubou nedbanlivosťou. Treba totiž uviesť, že uvedené stretnutie sa konalo 8. mája 2014, teda viac ako dvanásť rokov po uplynutí rozhodného obdobia, čo môže vyvolávať pochybnosti, že v tejto veci došlo ku konkrétnemu preskúmaniu podmienok dovozu v priebehu rozhodného obdobia a najmä tých, ktoré sa týkajú dovozov žalobkyne.
Okrem toho nie je relevantné, že dotknutý tovar prešiel colnými skladmi v Lotyšsku, ako údajne uviedli lotyšské colné orgány na stretnutí skupiny expertov, keďže táto okolnosť bola spomenutá iba v správe OLAF‑u, a to po uplynutí rozhodného obdobia. Táto skutočnosť, za predpokladu, že sa preukáže, navyše potvrdzuje len nezrovnalosti, ktoré možno pripísať rovnako tak lotyšským colným orgánom, ako aj žalobkyni alebo iným dotknutým subjektom.
Komisia okrem toho nepredložila nijaký dôkaz umožňujúci potvrdiť či overiť vyhlásenie lotyšských colných orgánov na stretnutí skupiny expertov. Treba tiež uviesť, že rovnaké vyhlásenie sa nachádza v liste zo 14. marca 2014, v ktorom Komisia informovala žalobkyňu o svojom úmysle prijať voči nej nepriaznivé rozhodnutie (pozri bod 22 vyššie). V tomto liste však Komisia cituje ako zdroj nie lotyšské colné orgány, ale uznesenie Finanzgericht München (Finančný súd Mníchov) z 30. apríla 2009, ktoré zase odkazuje na správu OLAF‑u.
Komisia preto v napadnutom rozhodnutí nepreukázala, že žalobkyňa nekonala s požadovanou starostlivosťou.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, ktoré uvádza na svoju obranu a podľa ktorého žalobkyňa konala s hrubou nedbanlivosťou z dôvodu, že jeden z jej zamestnancov spomenul v liste „pôvod v Rusku“, je nutné konštatovať, že toto tvrdenie predstavuje pokus o oneskorené odôvodnenie napadnutého rozhodnutia a je teda pred Všeobecným súdom neprípustné. Podľa ustálenej judikatúry totiž odôvodnenie v zásade musí byť oznámené dotknutej osobe v rovnakom čase ako akt, ktorý jej spôsobuje ujmu, pričom jeho absenciu nemožno napraviť tým, že sa dotknutá osoba dozvie dôvody aktu v konaní pred súdom Únie (rozsudky z 26. novembra 1981, Michel/Parlament,
195/80
,
EU:C:1981:284
, bod
, a z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, bod
, a z 12. decembra 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Rada,
T‑228/02
,
EU:T:2006:384
, bod
).
Táto okolnosť v každom prípade neumožňuje sama osebe preukázať, že sa žalobkyňa dopustila hrubej nedbanlivosti.
Vzhľadom na to, že Komisia nepredložila dôkaz, ako vyžaduje judikatúra pripomenutá v bodoch 100 a 102 vyššie, o neexistencii náležitej starostlivosti žalobkyne, a teda jej hrubej nedbanlivosti, je nutné vyhovieť druhej časti jediného žalobného dôvodu založenej na porušení podmienky týkajúcej sa neexistencie hrubej nedbanlivosti na strane dovozcu.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba musí byť prijatá a napadnuté rozhodnutie musí byť v dôsledku toho zrušené.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhom žalobkyne.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozhodnutie Komisie C(2014) 4908 final zo 16. júla 2014, ktorým sa zamieta návrh Combaro SA o odpustenie dovozného cla vo výške 461415,12 eura, sa zrušuje.

2.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli spoločnosti Combaro.

Prek
Schalin
Costeira
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 19. júla 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.