CELEX: 62019CJ0049
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Sähköinen viestintä
Yleispalvelu ja käyttäjien oikeudet sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla
Direktiivi 2002/22/EY
Verkot ja palvelut
13 artikla
Yleispalveluvelvollisuuksien rahoittaminen
Jakojärjestelmä
Avoimuuden, markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen, syrjimättömyyden ja oikeasuhteisuuden periaatteet

Kanteessaan Euroopan komissio vaatii unionin tuomioistuinta toteamaan, että Portugalin tasavalta ei ole noudattanut yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (
EYVL 2002, L 108, s. 51
) 13 artiklan 3 kohdan ja liitteessä IV olevan B osan mukaisia velvoitteitaan, koska se on ottanut yleispalveluvelvollisuuden nettokustannusten jakamiseksi vuodesta 2007 lähtien käyttöön erityisen maksun, jota kannetaan sähköisestä viestinnästä annetussa laissa säädetyn yleispalvelun korvausrahaston perustamisesta yleispalvelun tarjoamisesta aiheutuvien nettokustannusten korvaamiseksi 23.8.2012 annetun lain nro 35/2012 (Lei n.
o
35/2012 que procede à criação do fundo de compensação do serviço universal de comunicações eletrónicas previsto na Lei das Comunicações Eletrónicas, destinado ao financiamento dos custos líquidos decorrentes da prestação do serviço universal) (Diário da República, 1. sarja, nro 163, 23.8.2012), sellaisena kuin se on muutettuna ja kodifioituna 10.9.2015 annetulla lailla n:o 149/2015 (Lei n.
o
149/2015) (Diário da República, 1. sarja, nro 177, 10.9.2015) (jäljempänä laki nro 35/2012), mukaisesti.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2002/22 johdanto-osan 23 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Yleispalveluvelvollisuuksien nettokustannukset voidaan jakaa kaikkien tai tiettyjen määriteltyjen yritysryhmien kesken. Jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että kustannusten jakoa koskevassa jakojärjestelmässä noudatetaan avoimuuden, markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen, syrjimättömyyden ja oikeasuhteisuuden periaatteita. Markkinoiden mahdollisimman vähäisellä vääristymisellä tarkoitetaan sitä, että maksut olisi kerättävä niin, että loppukäyttäjille aiheutuu mahdollisimman vähän rasitetta, esimerkiksi hajottamalla maksut mahdollisimman laajalle.”
Kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun jäsenvaltio nimeää yrityksiä yleispalveluvelvollisuuksien alaisiksi yrityksiksi koko alueellaan tai jossakin osassa sitä, sen on käytettävä tehokkaita, puolueettomia, avoimia ja syrjimättömiä nimeämismekanismeja siten, ettei minkään yrityksen mahdollisuutta tulla nimetyksi ole lähtökohtaisesti suljettu pois. Tällaisilla nimeämismenetelmillä on varmistettava yleispalvelun kustannustehokas tarjonta, ja niiden avulla voidaan määrittää yleispalveluvelvollisuuden nettokustannukset 12 artiklan mukaisesti.”
Mainitun direktiivin 12 artiklassa, jonka otsikko on ”Yleispalveluvelvollisuuksista aiheutuvat kustannukset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos kansalliset sääntelyviranomaiset katsovat, että 3–10 artiklan mukainen yleispalvelun tarjoaminen voi muodostaa kohtuuttoman rasitteen yleispalvelun tarjoajiksi nimetyille yrityksille, niiden on laskettava sen tarjoamisen nettokustannukset.
Tätä tarkoitusta varten kansallisten sääntelyviranomaisten on:
a)
laskettava yleispalveluvelvollisuudesta aiheutuvat nettokustannukset ottamalla huomioon yleispalvelun tarjoajaksi nimetyn yrityksen mahdollisesti saamat markkinaedut liitteessä IV olevan A osan mukaisesti; tai
b)
käytettävä nimeämismenettelyn avulla 8 artiklan [2] kohdan mukaisesti määritettyjä yleispalvelun tarjoamisen nettokustannuksia.
2.   Edellä 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun yleispalveluvelvollisuuksien nettokustannusten laskennan pohjana käytettävien tilien ja/tai muiden tietojen on oltava kansallisen sääntelyviranomaisen tai asianomaisista osapuolista riippumattoman elimen tarkastamat tai varmistamat ja kansallisen sääntelyviranomaisen hyväksymät. Kustannusten laskennan tulosten ja tarkastuksen päätelmien on oltava yleisesti saatavilla.”
Saman direktiivin 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Yleispalveluvelvollisuuksien rahoittaminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos kansalliset sääntelyviranomaiset toteavat 12 artiklassa tarkoitetun nettokustannusten laskennan perusteella, että yritykselle aiheutuu kohtuuton rasite, jäsenvaltion on nimetyn yrityksen pyynnöstä päätettävä:
a)
ottaa käyttöön järjestelmä, joka korvaa määritetyt nettokustannukset kyseiselle yritykselle julkisista varoista siten, että korvauksen saamisen edellytykset ovat julkisia; ja/tai
b)
jakaa yleispalveluvelvollisuuksien nettokustannukset sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen tarjoajien kesken.
2.   Jos nettokustannukset jaetaan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti, jäsenvaltioiden on perustettava kustannusten jakojärjestelmä, jota hallinnoi kansallinen sääntelyviranomainen tai edunsaajista riippumaton elin kansallisen sääntelyviranomaisen valvonnassa. Järjestelmästä voidaan rahoittaa ainoastaan 3–10 artiklassa säädettyjen velvollisuuksien nettokustannukset, jotka on määritelty 12 artiklan mukaisesti.
3.   Kustannusten jakojärjestelmässä on noudatettava liitteessä IV olevan B osan mukaisesti avoimuuden, markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen, syrjimättömyyden ja oikeasuhteisuuden periaatteita. Jäsenvaltiot voivat päättää, etteivät ne vaadi maksuja yrityksiltä, joiden liikevaihto alittaa tietyn rajan.
4.   Yleispalveluvelvollisuuksien kustannusten jakamiseen mahdollisesti liittyvät maksut on eriytettävä ja yksilöitävä erikseen kunkin yrityksen osalta. Maksuvelvollisuutta ei saa asettaa eikä maksuja periä yrityksiltä, jotka eivät tarjoa palveluja kustannustenjakojärjestelmän perustaneen jäsenvaltion alueella.”
Direktiivin 2002/22 14 artiklassa, jonka otsikko on ”Avoimuus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos 13 artiklassa tarkoitettu yleispalveluvelvollisuuksien nettokustannusten jakojärjestelmä perustetaan, kansallisten sääntelyviranomaisten on varmistettava, että kustannusten jakoperiaatteet ja yksityiskohtaiset tiedot käytetystä järjestelmästä ovat yleisesti saatavilla.
2.   Kun rahasto on käytännössä perustettu ja toiminnassa, kansallisten sääntelyviranomaisten on varmistettava, että sen toiminnasta julkaistaan vuosikertomus, jossa ilmoitetaan yleispalveluvelvollisuuksien lasketut kustannukset, yksilöidään kaikkien rahastoon osallistuvien yritysten suorittamat maksut ja mahdolliset markkinaedut, joita yleispalvelun tarjoajaksi nimetty yritys on voinut saada, jollei liikesalaisuutta koskevista kansallisista ja yhteisön säännöistä muuta johdu.”
Kyseisen direktiivin liitteeseen IV, jonka otsikko on ”Yleispalveluvelvollisuuksien mahdollisten nettokustannusten laskeminen ja niiden kattamis- tai jakojärjestelmien käyttöön ottaminen 12 ja 13 artiklan mukaisesti”, sisältyy muun muassa B osa, jonka otsikko on ”Yleispalveluvelvollisuuksien nettokustannusten kattaminen” ja jossa säädetään seuraavaa:
”Yleispalveluvelvollisuuksista mahdollisesti aiheutuvien nettokustannusten kattaminen tai rahoittaminen edellyttää, että tällaisten velvollisuuksien alaiset nimetyt yritykset saavat korvauksen palvelujen tarjoamisesta muin kuin kaupallisin ehdoin. Koska tällainen korvaus merkitsee varojen siirtoja, jäsenvaltioiden on varmistettava, että ne toteutetaan puolueettomasti, avoimesti, syrjimättömästi ja oikeasuhteisesti. Tämä tarkoittaa sitä, että varojen siirrosta saa aiheutua mahdollisimman vähän kilpailun tai käyttäjien kysynnän vääristymistä.
Rahastoon perustuvan jakojärjestelmän toiminnassa olisi 13 artiklan 3 kohdan mukaisesti käytettävä avointa ja puolueetonta maksujenkeräämistapaa, jolla vältetään vaara, että yrityksiltä peritään maksuja sekä panoksista että tuotoksista.
Rahastoa hallinnoivan riippumattoman elimen tehtävänä on periä maksut yrityksiltä, joiden on arvioitu kyseisessä jäsenvaltiossa olevan velvollisia osallistumaan yleispalveluvelvollisuuksien nettokustannuksiin. Lisäksi elimen tehtävänä on valvoa varojen siirtoa ja/tai maksusuorituksia rahastosta niille yrityksille, joilla on oikeus saada niitä.”
Portugalin oikeus
Laki nro 5/2004
Direktiivi 2002/22 on saatettu osaksi Portugalin oikeusjärjestystä sähköisestä viestinnästä 10.2.2004 annetulla lailla nro 5/2004 (Lei n.
o
5/2004 das Comunicações Electrónicas) (Diário da República I, I-A-sarja, nro 34, 10.2.2004), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 31.7.2017 annetulla asetuksella nro 92/2017 (Decreto-Lei n.
o
92/2017) (Diário da República, 1. sarja, nro 146, 31.7.2017) (jäljempänä laki nro 5/2004).
Lain nro 5/2004 97 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Sen jälkeen, kun kansallinen sääntelyviranomainen on todennut yleispalveluun liittyvät nettokustannukset kohtuuttomiksi, hallituksen on palveluntarjoajien pyynnöstä otettava käyttöön asianmukainen korvaus jommallakummalla tai molemmilla seuraavista järjestelmistä:
a)
julkisten varojen käyttäminen
b)
kustannusten jakaminen muiden sellaisten yritysten kesken, jotka tarjoavat yleisesti saatavilla olevia sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja Portugalissa.
2.   Jos edellisen momentin b kohdassa säädettyä järjestelmää sovelletaan, on perustettava korvausrahasto, johon yleisesti saatavilla olevia sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja tarjoavat yritykset osallistuvat ja jota hallinnoi kansallinen sääntelyviranomainen tai muu hallituksen nimeämä ja kansallisen sääntelyviranomaisen valvonnassa oleva riippumaton elin.
3.   Hallitus määrittelee perusteet yleispalvelun nettokustannusten jakamiselle niiden yritysten kesken, joiden on suoritettava maksuja, noudattaen avoimuuden, markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen, syrjimättömyyden ja oikeasuhteisuuden periaatteita.
– –”
Laki nro 35/2012
Lailla nro 35/2012 otettiin käyttöön sähköisen viestinnän yleispalveluihin liittyvä korvausrahasto, josta on tarkoitus rahoittaa yleispalveluvelvoitteiden noudattamisesta aiheutuneita kustannuksia ja jolla pyritään takaamaan, että kyseiset kustannukset jaetaan maksujen suorittamiseen velvollisten yritysten kesken (jäljempänä korvausrahasto).
Lain nro 35/2012 6 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Korvausrahaston tarkoituksena on rahoittaa yleispalvelun nettokustannukset, jotka määritellään 10.2.2004 annetun lain nro 5/2004, sellaisena kuin se on muutettuna ja konsolidoituna 13.9.2011 annetulla lailla nro 51/2011, 99 §:n 3 momentissa tarkoitettujen tarjouskilpailujen yhteydessä ja jotka [Autoridade Nacional de Comunicações (Anacom) (kansallinen viestintäviranomainen, Portugali)] on todennut kohtuuttomiksi saman lain 95 §:n 1 momentin b kohdan ja 97 §:n säännösten mukaisesti, sekä rahoittaa V luvussa tarkoitetut yleispalvelun nettokustannukset.”
Lain nro 35/2012 17 §:ssä, jonka otsikko on ”Nettokustannusten rahoittaminen tarjouskilpailulla tapahtuvaa nimeämistä edeltävältä ajalta”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tällä lailla perustetusta korvausrahastosta on voitava korvata myös yleispalvelun nettokustannukset, jotka ovat aiheutuneet siihen mennessä, kun yksi tai useampi 10.2.2004 annetun lain nro 5/2004, sellaisena kuin se on muutettuna ja konsolidoituna 13.9.2011 annetulla lailla nro 51/2011, 99 §:n 3 momentin mukaisesti nimetty palveluntarjoaja on aloittanut yleispalvelun tarjoamisen, seuraavien kumulatiivisten edellytysten täyttyessä:
a)
nettokustannusten olemassaolo on osoitettu tarkistuksen perusteella, ja [Anacom] on todennut kyseiset kustannukset kohtuuttomiksi lain nro 5/2004, sellaisena kuin se on muutettuna ja konsolidoituna 13.9.2011 annetulla lailla nro 51/2011, 95 §:n 1 momentin a kohdan, 95 §:n 2 momentin sekä 96 ja 97 §:n säännösten nojalla
b)
yleispalvelujen tarjoaja pyytää hallitukselta korvausta edellisessä momentissa tarkoitetuista kustannuksista.
2.   Tarjouskilpailun perusteella tapahtunutta nimeämistä edeltävältä kaudelta korvattavien nettokustannusten määrä vastaa määrää, jonka [Anacom] hyväksyy edellisen momentin a kohdan mukaisesti.”
Lain nro 35/2012 18 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Yritysten, jotka tarjoavat Portugalissa yleisiä viestintäverkkoja ja/tai yleisön saatavissa olevia sähköisen viestinnän palveluja, on maksettava korvausrahastoon erityinen maksu kultakin tilikaudelta 2013, 2014 ja 2015. Tämä erityinen maksu on tarkoitettu yksinomaan niiden edellisessä pykälässä tarkoitettujen nettokustannusten rahoittamiseen, jotka [Anacom] on hyväksynyt kyseisten vuosien aikana.
– –
5.   Edellä 1 momentissa tarkoitettu erityinen maksu on 3 prosenttia kunkin yksikön huomioon otettavasta vuotuisesta liikevaihdosta seuraavissa momenteissa vahvistettujen enimmäismäärien rajoissa.
6.   Kunkin yrityksen maksettavaksi tulevan erityisen maksun määrä ei saa milloinkaan ylittää sitä arvoa, joka seuraisi 17 §:n 2 momentissa tarkoitetusta osuuksien maksamiseen velvollisten yritysten nettokustannusten jakamisesta huomioon otettavan liikevaihdon mukaisessa suhteessa.
– –”
Lain nro 35/2012 20 §:n mukaan kutakin tilikautta vastaava erityinen maksu on maksettava viiden vuoden kuluessa.
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio lähetti 13.12.2012 EU Pilot ‑järjestelmän välityksellä Portugalin tasavallalle kirjeen, jossa se pyysi selvitystä korvausrahaston yhteensopivuudesta direktiivin 2002/22 13 artiklan ja liitteessä IV olevan B osan kanssa erityisesti yleispalvelua tarjonneelle PT Comunicaçõesille aiemmin ja ennen sen nimeämistä uudelleen tarjouskilpailussa yleispalvelun tarjoajaksi aiheutuneiden nettokustannusten korvaamisen osalta.
Portugalin viranomaiset vastasivat tähän kirjeeseen 21.2.2013. Ne toimittivat lisätietoja komission yksiköiden kanssa 23.10.2014 pidetyssä kokouksessa ja sen jälkeen 5.12.2014 päivätyllä kirjeellä.
Koska komissio ei ollut tyytyväinen näihin vastaukseksi esitettyihin tietoihin, se lähetti 27.2.2015 Portugalin tasavallalle virallisen huomautuksen. Portugalin tasavalta toisti 29.4.2015 päivätyssä vastauksessaan näkemyksensä, jonka mukaan Portugalin lainsäädäntöä ja sen täytäntöönpanoa on pidettävä yhteensoveltuvina direktiivin 2002/22 vaatimusten ja siten myös avoimuuden, markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen, syrjimättömyyden ja oikeasuhteisuuden periaatteiden kanssa.
Tutkittuaan tämän vastauksen komissio lähetti Portugalin tasavallalle 29.4.2016 perustellun lausunnon, jossa se kehotti kyseistä jäsenvaltiota toteuttamaan perustellun lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa sen vastaanottamisesta.
Portugalin viranomaiset vastasivat perusteltuun lausuntoon 1.7.2016 päivätyllä kirjeellä. Komission yksiköiden kanssa 7.9.2016 järjestetyn kokouksen jälkeen Portugalin viranomaiset täydensivät vastaustaan ja toimittivat komissiolle lisätietoja 14.10.2016 päivätyllä kirjeellään.
Komission ja Portugalin viranomaisten välillä pidettiin kaksi muuta kokousta tammi- ja heinäkuussa 2017. Viimeksi mainitussa kokouksessa tarkasteltiin useita ratkaisuja osapuolten välisen erimielisyyden ratkaisemiseksi. Tämän jälkeen komissio pyysi, että sille toimitettaisiin ratkaisuehdotus, johon sisältyy maininta täytäntöönpanon määräajasta. Portugalin viranomaiset ehdottivat komissiolle myöhemmin 14.3.2017 ja 12.9.2018 lähettämissään kahdessa kirjeessä yhtäältä uuden kokouksen järjestämistä ja huomauttivat toisaalta, että niiden mielestä on järkevää odottaa tiettyjen operaattoreiden kansallisissa tuomioistuimissa vireille panemien oikeudenkäyntien, jotka koskivat nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevia ongelmia, lopputuloksia.
Tässä tilanteessa komissio nosti nyt käsiteltävän kanteen.
Kanne
Komissio arvostelee Portugalin tasavaltaa siitä, että lain nro 35/2012 18 §:ssä tarkoitettu ylimääräinen maksu korvausrahastoon (jäljempänä ylimääräinen maksu) ei ole direktiivin 2002/22 13 artiklan 3 kohdasta ja liitteessä IV olevasta B osasta johtuvien vaatimusten mukainen.
Komissio toteaa, että edellisessä kohdassa mainittujen säännösten mukaan on niin, että jos jäsenvaltio valitsee järjestelmän, jossa yleispalveluvelvollisuuksien nettokustannukset jaetaan sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen tarjoajien kesken, tämän järjestelmän on oltava avoimuuden, markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen, syrjimättömyyden ja oikeasuhteisuuden periaatteiden mukainen.
Kanteen ulottuvuus
Ensimmäiseksi on todettava, että direktiivin 2002/22 13 artiklassa määritellään yleispalveluvelvollisuuksien rahoittamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt.
Kyseisen direktiivin 13 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä sen 12 artiklan 1 kohdan kanssa, ilmenee siten, että rahoitusjärjestelmä voi toimia ainoastaan mainitun direktiivin 8 artiklan 2 kohdan mukaisesti nimetyn yrityksen hyväksi.
Kuitenkin on kiistatonta, että nyt käsiteltävä kanne ei koske direktiivin 2002/22 13 artiklan 1 kohtaa, vaan kanteen kohteena on ainoastaan se, onko Portugalin tasavallan käyttöön ottama ylimääräinen maksu yleispalveluvelvollisuuden kustannusten korvaamiseksi direktiivin 13 artiklan 3 kohdan mukainen.
Toiseksi komissio korostaa ylimääräisen maksun syntyhistorian osalta, että Anacom teki vuonna 2011 päätöksiä yleispalvelun tarjoamisesta aiheutuvien kohtuuttomien kustannusten käsitteestä sekä yleispalvelun nettokustannusten määrittämiseksi käytettävästä menetelmästä. Kyseisten päätösten mukaisesti yleispalvelun tarjoaminen aiheuttaa asianomaiselle palveluntarjoajalle kohtuuttomia kustannuksia, jos yleispalvelun tarjoajan markkinaosuus puhelinpalveluista saatujen tulojen perusteella kultakin vuodelta laskettuna on alle 80 prosenttia ja jos yleispalvelun lasketut kustannukset ovat 2,5 miljoonaa euroa tai enemmän.
Komissio lisää, että koska aikaisemman historiallisen operaattorin PT Comunicaçõesin markkinaosuus on laskenut tämän 80 prosentin rajan alle vasta vuodesta 2007 alkaen, vuosilta 2001–2006 päätettiin olla myöntämättä lainkaan korvausta ja 1.1.2007 alkaneen ajanjakson osalta siihen asti, kunnes tarjouskilpailun perusteella nimetyt yleispalvelun tarjoajat aloittavat tämän palvelun tarjoamisen, päätettiin käyttää Anacomin vahvistamaa menetelmää yleispalvelun kustannusten määrittämiseksi.
Tältä osin komissio ei millään tavoin kyseenalaista Portugalin viranomaisten käyttämää yleispalvelun kustannusten laskentamenetelmää eikä tämän menetelmän mukaisesti vahvistettuja korvattavien kustannusten määriä.
Sen sijaan komissio katsoo, että Portugalin tasavallan vahvistama yleispalvelun kustannusten jakojärjestelmä on direktiivin 2002/22 13 artiklan ja kyseisen direktiivin liitteessä IV olevan B osan vastainen, koska siinä edellytetään verkkojen tarjoajien ja sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien osallistuvan aikaisempien vuosien kustannusten rahoittamiseen. Näin ollen Anacom on todentanut yleispalvelun nettokustannukset tilikausilta 2007–2009, 2010 ja 2011 sekä 2012 ja 2013 ja hyväksynyt lopulliset määrät vastaavasti vuosien 2013, 2014 ja 2015 aikana. Lisäksi Anacom on 29.1.2015, 28.1.2016 ja 26.1.2017 tekemillään kolmella päätöksellä yksilöinyt yritykset, joiden on suoritettava maksuja korvausrahastoon, sekä vahvistanut niiden maksettaviksi kuuluvien ylimääräisten maksujen määrät siten, että vuosien 2013, 2014 ja 2015 maksuilla oli tarkoitus korvata vastaavasti tilikausien 2007–2009, 2010 ja 2011 sekä 2012 ja 2013 nettokustannukset.
Tässä tilanteessa on todettava, että komission kanteessa on kysymys yksinomaan siitä, onko Portugalin säännöstö, jolla on otettu käyttöön yleispalvelun kustannusten jakojärjestelmä, niiden periaatteiden mukainen, joita on noudatettava, jotta direktiivin 2002/22 13 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla käyttöön otettu yleispalveluvelvollisuuden nettokustannusten jakojärjestelmä olisi kyseisen direktiivin 13 artiklan 3 kohdasta ja liitteessä IV olevasta B osasta johtuvien vaatimusten mukainen.
Avoimuuden periaate
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että Portugalin tasavalta ei ole noudattanut avoimuuden periaatetta. Se vetoaa tältä osin siihen, että ennen lain nro 35/2012 säätämistä voimassa ollut Portugalin säännöstö ei mahdollistanut sen määrittämistä, millä tavoin yleispalvelun nettokustannukset mahdollisesti korvattaisiin. Kyseisessä säännöstössä ei myöskään säädetty asianomaisen alan operaattoreille minkäänlaista velvollisuutta suorittaa maksuja korvausrahastoon yleispalvelun nettokustannusten kattamiseksi. Tältä osin muodollisen abstraktin mahdollisuuden olemassaolo korvausrahaston käyttämiseen ei komission mukaan oikeuta katsomaan, että niillä, joita direktiivin 2002/22 mukaiset oikeudet ja velvoitteet koskevat, olisi ollut mahdollisuus tietää velvoitteidensa ulottuvuus, ja tämä on vastoin oikeusvarmuuden periaatetta, jonka takaaminen on myös avoimuuden periaatteen tarkoituksena.
Avoimuuden periaatteesta ei seuraa ainoastaan velvollisuus julkaista tai asettaa saataville Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden toimielinten antamat säädökset ja niiden toteuttamat toimet, kuten direktiivin 2002/22 14 artiklassa toteutettu toimi, jonka osalta komissio ei kiistä, että Portugalin säännöstö noudattaa sitä. Kuten nimittäin ilmenee 6.12.2001 annetusta tuomiosta komissio v. Ranska (
C-146/00
,
EU:C:2001:668
,
ja
kohta), joka koskee televiestinnän yhteenliittämisestä soveltaen avoimen verkon tarjoamisen (ONP) periaatteita yleispalvelun ja yhteentoimivuuden varmistamiseksi 30.6.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/33/EY (
EYVL 1997, L 199, s. 32
) mukaisen yleispalvelun rahoittamista, yleispalveluvelvollisuuden kustannusten jakojärjestelmän yhteensopivuus kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa ilmaistun avoimuuden periaatteen kanssa edellyttää, että nämä viitearvot määritetään puolueettomia perusteita noudattaen ja ottaen huomioon vertailukelpoiset ja näin ollen avoimesti määritetyt tekijät, jotta kyseiset operaattorit voivat laskea todennäköiset kustannuksensa ja tulonsa. Sellaiset tekijät, jotka tekevät laskemisesta vaikeampaa, vähentävät uusien operaattoreiden kiinnostusta tulla markkinoille.
Myös julkisten hankintojen alalla selvyyden ja täsmällisyyden vaatimukset sisältyvät erottamattomasti avoimuuden periaatteeseen sopimuspuolen valintamenettelyssä. Oikeusvarmuuden periaate puolestaan edellyttää, että oikeussääntöjen, joista voi aiheutua yksityisille oikeussubjekteille epäedullisia seurauksia, vaikutukset ovat selviä, täsmällisiä ja ennustettavia. Tätä oikeusvarmuuden vaatimusta on noudatettava erityisen tarkasti silloin, kun kyseessä olevasta säännöstöstä voi aiheutua taloudellisia rasitteita.
Komission mielestä avoimuuden periaatteen ja oikeusvarmuuden periaatteen välillä on selvä yhteys, ja oikeusvarmuuden periaatteen soveltamisala menee pelkkää perustellun luottamuksen suojaamista pitemmälle ja kyseinen periaate edellyttää oikeussääntöjen selvyyttä ja ennustettavuutta, eikä tätä vaatimusta sovelleta pelkästään unionin lainsäädäntöön vaan myös direktiivin täytäntöön panemiseksi annettuihin kansallisiin säännöksiin.
Vastineessaan Portugalin tasavalta kiistää komission avoimuuden periaatteesta esittämän tulkinnan, joka ei perustu direktiivin 2002/22 sanamuotoon eikä sen henkeen eikä myöskään unionin tuomioistuinten oikeuskäytäntöön. Portugalin tasavallan mukaan tämä periaate, joka edellyttää mahdollisuutta tutkia julkisten oikeussubjektien vastuulla olevia päätöksiä erityisesti niiden perustelujen ja niitä tehtäessä noudatettavien läpinäkyvien ja myös yleisölle avointen menettelyjen kautta, merkitsee sitä, että yleispalveluvelvollisuuden nettokustannusten laskennassa käytettyjen kriteerien on oltava objektiivisia ja siinä käytettyjen tekijöiden vertailukelpoisia, jolloin kulujen ennustettavuus on näiden seikkojen seuraus.
Portugalin tasavallan mukaan oikeusvarmuuden periaatetta ei myöskään pidä sekoittaa avoimuuden periaatteeseen. Perustelut, joihin komissio on vedonnut, koskevat ennen kaikkea oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita, koska näissä perusteluissa väitetään ylimääräisen maksun olevan taannehtiva oikeusvarmuuden periaatteen vastaisella tavalla. Tällaiset perustelut merkitsisivät sitä, ettei yleispalvelun tarjoajalle voitaisi korvata sille jo aiheutuneita, todennettuja ja Anacomin hyväksymiä nettokustannuksia, vaikka näiden kustannusten kattamisesta säädetään kansallisessa lainsäädännössä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on syytä todeta, että direktiivin 2002/22 13 artiklan 3 kohdan ja liitteessä IV olevan B osan mukaan jakojärjestelmän, jonka jäsenvaltiot ovat mahdollisesti ottaneet käyttöön kyseisen direktiivin 13 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla, on oltava muun muassa avoimuuden periaatteen mukainen. Tämä periaate, joka on yhdenvertaisen kohtelun periaatteen välitön seuraus, edellyttää oikeusvarmuuden periaatteen tavoin, että tällaisen jakojärjestelmän kaikki ehdot ja yksityiskohtaiset säännöt ilmoitetaan säännöissä, jotka ovat saatavuudeltaan, selvyydeltään, täsmällisyydeltään, yksiselitteisyydeltään ja soveltamisen ennakoitavuudeltaan riittäviä siten, että mahdollistetaan kaikille kohtuullisen valistuneille ja tavanomaisen huolellisille operaattoreille niiden täsmällisen merkityksen ymmärtäminen ja kaiken mielivallan vaaran välttäminen (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2018, Stanley International Betting ja Stanleybet Malta,
C-375/17
,
EU:C:2018:1026
,
kohta ja tuomio 3.10.2019, Irgita,
C-285/18
,
EU:C:2019:829
,
kohta). Erityisesti nämä viitearvot on määritettävä puolueettomia perusteita noudattaen, mikä sitä paitsi vahvistetaan direktiivin 2002/22 liitteessä IV olevassa B osassa, ja ottaen huomioon vertailukelpoiset ja näin ollen avoimesti määritetyt tekijät, jotta operaattorit voivat laskea todennäköiset kustannuksensa ja tulonsa (ks. analogisesti tuomio 6.12.2001, komissio v. Ranska,
C-146/00
,
EU:C:2001:668
,
ja
kohta).
Tästä seuraa, että tällaisesta periaatteesta jäsenvaltioille aiheutuvat velvoitteet eroavat niistä velvoitteista, joista säädetään erityisesti direktiivin 2002/22 14 artiklassa, joten viimeksi mainittujen velvoitteiden noudattaminen ei riitä siihen, että voitaisiin katsoa, ettei kyseisen direktiivin 13 artiklassa tarkoitettua avoimuuden periaatetta ole loukattu.
Tältä osin on syytä huomauttaa, että avoimuuden periaate ja oikeusvarmuuden periaate ovat niiden välisten yhteyksien olemassaolosta huolimatta itsenäisiä periaatteita.
Tästä seuraa, että koska ylimääräinen maksu on komission omien lausumien mukaan otettu käyttöön lailla nro 35/2012, Portugalin tasavaltaa ei voida moittia avoimuuden periaatteen noudattamatta jättämisestä pelkästään sillä perusteella, etteivät operaattorit ennen kyseisen lain antamispäivää voineet ennakoida kyseisellä lailla käyttöön otettuun ylimääräiseen maksuun liittyvien velvoitteidensa ulottuvuutta. Avoimuuden periaate ei nimittäin voi ulottua niin pitkälle, että se edellyttäisi sitä, että jonkin maksun maksamiseen velvollisten olisi tiedettävä sen sisältö jo ennen sen käyttöönottoa.
Lisäksi on todettava, että – kuten tämän tuomion 30 kohdassa on korostettu – komissio ei ole vedonnut siihen, että ylimääräisen maksun suuruuden laskennassa käytetty menetelmä olisi perustunut kriteereihin, jotka eivät olisi olleet saatavissa, selviä, täsmällisiä, objektiivisia tai ennakoitavia tai jotka olisivat olleet moniselitteisiä.
Lisäksi on syytä todeta, että ajanjaksona 2007–2013, jolloin direktiiviä 2002/22 sovellettiin täysimääräisesti, teleoperaattorit eivät voineet olettaa, ettei Portugalin tasavalta ottaisi käyttöön sille kyseisen direktiivin 13 artiklan 1 kohdan b alakohdassa annettua mahdollisuutta.
Siltä osin kuin komissio korostaa vastauskirjelmässään, että ylimääräinen maksu aiheuttaa operaattoreita rasittavan velvoitteen korvata kustannukset, jotka ovat aiheutuneet lain nro 35/2012 antamista edeltäneenä ajanjaksona, on lopuksi todettava, että kuten komission kirjelmistä ilmenee ja kuten komissio on vahvistanut istunnossa, nyt käsiteltävän kanteen peruste rajoittuu tältä osin avoimuuden periaatteen loukkaamiseen. Näin ollen on riittävää todeta, ettei tämä seikka voisi missään tapauksessa merkitä kyseisen periaatteen loukkaamista.
Näin ollen väite siitä, että se seikka, että Portugalin tasavalta on ottanut käyttöön ylimääräisen maksun, olisi direktiivin 2002/22 13 artiklan 3 kohdassa ja liitteessä IV olevassa B osassa tarkoitetun avoimuuden periaatteen vastaista, on hylättävä.
Markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen periaate ja oikeasuhteisuuden periaate
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo ensinnäkin, että markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen periaatetta ei ole noudatettu, koska ylimääräisestä maksusta aiheutunut taloudellinen rasite oli huomattava, se ei ollut operaattoreiden ennakoitavissa ja jokainen näistä maksuista koski useita vuosia, joten kyseinen jakomenetelmä aiheutti suuremman rasitteen kuin vuotuinen maksu, jossa otettaisiin huomioon kyseisen vuoden nettokustannukset, olisi aiheuttanut. Tämä toteamus pätee siitä huolimatta, ettei vuotuisesta liikevaihdosta laskettua 3 prosentin osuutta ole aina saavutettu.
Vastineessaan Portugalin tasavalta katsoo, että kyseessä oleva periaate koskee ennen kaikkea tapaa, jolla yleispalvelun tarjoajille aiheutuvat kustannukset jaetaan, jotta taloudelliset vaikutukset loppukäyttäjiin voidaan minimoida. Kun otetaan huomioon ylimääräisen maksun kantamista koskevat konkreettiset yksityiskohtaiset säännöt, kyseisen maksun tosiasiallinen vaikutus asianomaisiin operaattoreihin on nyt käsiteltävässä tapauksessa ollut vähäinen.
Komissio katsoo toiseksi, ettei oikeasuhteisuuden periaatetta ole noudatettu, koska yritykset, joiden oli osallistuttava tarjouskilpailun päätteeksi nimettyjen yritysten nettokustannusten korvaamiseen, olivat samanaikaisesti velvollisia maksamaan ylimääräisen maksun. Tämä velvollisuus on siten komission mukaan johtanut ”kaksinkertaiseen maksuun” tai ainakin operaattoreihin kohdistuneiden taloudellisten rasitteiden lisääntymiseen. Lisäksi komission mukaan ylimääräisen maksun määrät olivat huomattavia verrattuna muun muassa Espanjassa samalta ajalta suoritetun maksun määrään.
Portugalin tasavalta katsoo, että ylimääräinen maksu on ollut täysin oikeasuhteisuuden periaatteen mukainen, koska se on määritelty sellaisella tavalla, että kohtuuttomiksi katsotut yleispalvelun kustannukset jaetaan eri operaattoreiden kesken niiden liikevaihdon perusteella, mutta samalla huolehditaan siitä, että pienikokoiset yritykset, joiden asema markkinoilla ei ole vielä vakiintunut, vapautetaan maksusta vahvistamalla ylimääräisen maksun perimiseen sovellettava liikevaihdon vähimmäismäärä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Direktiivin 2002/22 13 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että jäsenvaltioiden on otettava käyttöön jompikumpi tässä säännöksessä mainituista korvausjärjestelmistä, jos kansalliset viranomaiset ovat, kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa, todenneet 12 artiklassa tarkoitetun nettokustannusten laskennan perusteella, että yleispalvelusta vastaavalle yritykselle aiheutuu kohtuuton rasite, ja jos kyseinen yritys tätä pyytää.
Tältä osin on korostettava, että markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen periaate ilmaistaan direktiivin 2002/22 johdanto-osan 23 perustelukappaleessa siten, että sillä tarkoitetaan sitä, että maksut olisi ”kerättävä niin, että loppukäyttäjille aiheutuu mahdollisimman vähän rasitetta, esimerkiksi hajottamalla maksut mahdollisimman laajalle”. Tämän nimenomaisen määritelmän mukaisesti ja Portugalin tasavallan toteamin tavoin tämä periaate koskee siten ennen kaikkea menettelytapaa, jolla yleispalvelun tarjoajille aiheutuneet kustannukset jaetaan. Kyseisen direktiivin liitteessä IV olevassa B osassa täsmennetään tältä osin vielä, että näistä maksuista ”saa aiheutua mahdollisimman vähän kilpailun tai käyttäjien kysynnän vääristymistä”.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa lain nro 35/2012 18 §:n, jossa vahvistetaan ylimääräisen maksun perimistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt, 1 momentissa säädetään, että ylimääräinen maksu on tarkoitettu yksinomaan rahoittamaan vuosilta 2007–2013 yleispalvelun nettokustannukset, jotka Anacom on todentanut ja joiden tämä viranomainen on katsonut olevan kohtuuton rasite yleispalvelun tarjoajalle, ja saman pykälän 5 momentissa säädetään sitten, että ylimääräisen maksun määrä voi olla enintään 3 prosenttia kunkin kysymykseen tulevan yrityksen vuotuisesta liikevaihdosta, ja 6 momentissa säädetään lopuksi, että tämä määrä ei kuitenkaan saa milloinkaan ylittää sitä arvoa, joka seuraisi yleispalvelun tarjoajalle aiheutuneiden nettokustannusten, joita Anacom pitää kohtuuttomina, jakamisesta osuuksien maksamiseen velvollisten yritysten liikevaihdon mukaisessa suhteessa.
Lisäksi on syytä muistuttaa, ettei komissio riitauta Anacomin hyväksymää nettokustannusten laskentamenetelmää eikä sitä, että palvelun tarjoajalle on aiheutunut kohtuuton rasitus vuosilta 2007–2013, eikä myöskään lopputulosta, johon kyseinen viranomainen on päätynyt vuosia 2013–2015 koskevissa päätöksissään.
Komission perustelusta, jonka mukaan ylimääräisestä maksusta operaattoreille aiheutunut kustannusten väitetty ennakoimattomuus loukkaisi markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen periaatetta, on syytä todeta, että komissio ei ole osoittanut, että pelkästään tämä ennakoimattomuus toteen näytettynäkään johtaisi kyseisen periaatteen loukkaamiseen. Kuten tämän tuomion 41 kohdassa on kaiken lisäksi todettu, komissio ei ole kyennyt osoittamaan, että ylimääräisen maksun määrän laskemisessa käytetyt tekijät olisivat estäneet operaattoreita ennakoimasta kohtuullisella varmuudella tämän maksun määrää kultakin vuodelta 2013, 2014 ja 2015.
Pelkästään sillä, että kyseisen maksun määrä on osoittautunut huomattavaksi, ei voida myöskään osoittaa, että se olisi ollut itsessään suhteeton tai loukannut markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen periaatetta. Kun ylimääräinen maksu vastasi yleispalvelun tarjoajalle aiheutuneiden kustannusten määrää ja kun näiden kustannusten on katsottu aiheuttaneen yleispalvelusta vastaavalle yritykselle kohtuuttoman rasitteen, asianomainen jäsenvaltio on yhtäältä ollut velvollinen korvaamaan tämän kohtuuttoman rasituksen jommallakummalla direktiivin 2002/22 13 artiklan 1 kohdassa säädetyistä järjestelmistä, ja ylimääräinen maksu on toisaalta ollut asianmukainen keino asianmukaisen korvauksen suorittamiseen ja se on rajattu siihen, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Kuten Portugalin tasavalta on huomauttanut, ylimääräisen maksun maksamiseen velvollisilla yrityksillä on lisäksi ollut käytettävissään maksujärjestelyjä, koska ylimääräinen maksu oli lain nro 35/2012 20 §:n 4 momentin mukaisesti mahdollista maksaa kultakin tilikaudelta viiden vuoden pituisena ajanjaksona. Tällaisen mahdollisuuden ansiosta operaattorit pystyivät mukauttamaan niille kyseisen maksun maksamisesta aiheutuvaa taloudellista rasitetta siten, että sen vaikutus pieneni mahdollisimman paljon.
Lisäksi toisin kuin komissio väittää, se seikka, että ylimääräisen maksun määräytymisperusteena oli operaattoreiden liikevaihto kyseisen maksun voimaantuloa myöhemmiltä vuosilta eikä liikevaihto niiltä vuosilta, joiden aikana PT Comunicações on ollut yleispalvelun tuottaja, ei loukkaa oikeasuhteisuuden periaatetta eikä markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen periaatetta, kun otetaan huomioon, että operaattoreille näin aiheutunut taloudellinen rasite on ollut suhteessa markkinaosuuteen, joka niillä oli hallussaan täsmälleen sillä hetkellä, jolloin kyseinen maksu määrättiin niiden suoritettavaksi.
Lisäksi on syytä mainita se Portugalin tasavallan toteama seikka, että asiaa koskevassa kansallisessa säännöstössä huolehdittiin ylimääräisen maksun määrän jakamisesta useiden operaattoreiden kesken, kuten direktiivin 2002/22 johdanto-osan 23 perustelukappaleessa kehotettiin tekemään.
Komissio vetoaa vielä siihen, että ylimääräisen maksun perimisestä on ollut seurauksena, että maksuvelvolliset yritykset ovat joutuneet maksamaan ”kaksinkertaisen maksun”, koska kyseisten yritysten oli vuodesta 2013 lähtien sekä osallistuttava yleispalveluun liittyvien kustannusten rahoittamiseen tarjouskilpailun jälkeiseltä ajalta että maksettava erityinen maksu PT Comunicaçõesille ennen tarjouskilpailua aiheutuneista kustannuksista.
On sinänsä totta, että Portugalin tasavallan tekemä valinta, jonka mukaan ylimääräisellä maksulla peritään korvaus yleispalvelun tarjoajalle ennen tarjouskilpailua aiheutuneista nettokustannuksista, on johtanut asianomaisiin yrityksiin kohdistuvien rasitteiden kasvuun tilikausilta 2013–2015.
Koska ylimääräisen maksun tarkoitus oli korvata yleispalvelun tarjoajalle aiheutuneet yleispalvelun nettokustannukset tarjouskilpailua edeltäneiltä ajanjaksoilta, joilta ei vielä ollut suoritettu lainkaan korvausta, ylimääräistä maksua on todellisuudessa pidettävä ajallisesti myöhennettynä maksuna, joten komissiolla ei ole perustetta ”kaksinkertaisen maksun” olemassaoloa koskeville väitteilleen.
Tältä osin pelkästään se seikka, että Portugalin tasavallan tekemä valinta on väistämättä johtanut asianomaisiin yrityksiin kohdistuvien taloudellisten rasitteiden lisääntymiseen tietyiltä tilikausilta, ei tämän tuomion 54–57 kohdassa selostetut seikat huomioon ottaen voi yksinään merkitä oikeasuhteisuuden periaatteen loukkaamista.
Näin ollen komissio ei ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että ylimääräinen maksu olisi loukannut markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen periaatetta ja oikeasuhteisuuden periaatetta sellaisina kuin niitä tarkoitetaan direktiivin 2002/22 13 artiklan 3 kohdassa ja liitteessä IV olevassa B osassa.
Syrjimättömyyden periaate
Asianosaisten lausumat
Komissio vetoaa siihen, että nettokustannusten korvaamisen tarkoituksena on palauttaa tasapuolinen kilpailu asianomaisten yritysten välille, joten syrjimättömyyden periaatteen noudattaminen olisi nyt käsiteltävässä tapauksessa edellyttänyt sitä, että huomioon otetaan vain niiden operaattoreiden liikevaihto, jotka ovat toimineet Portugalin televiestintäalan markkinoilla nettokustannusten aiheutumisen ajankohtana. Ylimääräistä maksua on kuitenkin sovellettu kaikkiin operaattoreihin, jotka olivat markkinoilla ajanjaksona 2013–2015, eli myös operaattoreihin, jotka olivat poissa näiltä markkinoilta tai toimivat niillä toisenlaisen yritysrakenteen mukaisesti ajanjaksona 2007–2013. Komissio huomauttaa erityisesti, että televiestintäalan markkinoilla Portugalissa on tapahtunut merkittäviä muutoksia muun muassa useiden keskittymien ja yritysten rakennemuutosten vuoksi. Näistä syistä komissio katsoo, että asianomaisia yrityksiä niiden uusien rakenteiden mukaisessa muodossa on syrjitty sen vuoksi, että niiden on täytynyt suorittaa maksu, jonka määrä on laskettu käyttäen perusteena niiden liikevaihtoa muilta kuin niiltä vuosilta, joihin nettokustannukset liittyvät.
Portugalin tasavalta katsoo, että syrjimättömyyden periaatetta on noudatettu. Televiestintäalan kansallisten markkinoiden kehityksestä Portugalissa se huomauttaa, että markkinoilla ajanjaksona 2007–2014 tapahtuneissa rakennemuutoksissa on ollut kyse konsernien sisäisistä ja konsernien välisistä rakenneuudistuksista, joiden ainoana vaikutuksena on ollut asianomaisten operaattoreiden nimen ja sisäisen rakenteen muuttuminen. Näin ollen operaattorit ovat olleet taloudellisesti samoja ajanjaksona 2007–2014, koska on ollut olemassa taloudellinen yhteys ja/tai keskinäisiä riippuvuuksia, jotka osoittavat määräysvallan olemassaolon.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan syrjintää on erilaisten sääntöjen soveltaminen samankaltaisissa tilanteissa tai saman säännön soveltaminen erilaisissa tilanteissa (tuomio 13.2.1996, Gillespie ym.,
C-342/93
,
EU:C:1996:46
,
kohta ja tuomio 12.12.2019, Instituto Nacional de la Seguridad Social (Äitien lisäeläke),
C-450/18
,
EU:C:2019:1075
,
kohta).
Tältä osin operaattoreita, jotka olivat markkinoilla silloin, kun ylimääräisellä maksulla korvattaviksi tarkoitetut kustannukset ovat aiheutuneet, ja operaattoreita, jotka eivät olleet silloin markkinoilla, on tosin kohdeltu toisiinsa verrattavalla tavalla, koska kummatkin ovat olleet velvollisia maksamaan ylimääräistä maksua.
Komissio ei kuitenkaan ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että nämä kaksi operaattoreiden ryhmää olisivat olleet siinä määrin erilaisissa tilanteissa, että saman säännön soveltamista kumpiinkin operaattoreihin olisi pidettävä syrjintänä.
Lisäksi on niin, että vaikka televiestintäalan markkinoilla Portugalissa on tapahtunut rakennemuutoksia kyseessä olevana ajanjaksona, julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 85 kohdassa toteamin tavoin ja muun muassa Portugalin tasavallan vastinekirjelmästä ja istunnossa esitetyistä lausumista ilmenevän mukaisesti nämä rakenneuudistukset ovat kuitenkin pääasiallisesti jääneet konsernien sisäisiksi ja konsernien välisiksi rakenneuudistuksiksi siten, että operaattorit, joita komissio pitää uusina operaattoreina, ovat todellisuudessa operaattoreita, jotka ovat syntyneet markkinoilla ennestään olleiden operaattoreiden välisissä sulautumisissa.
Tässä yhteydessä pelkästä rakenneuudistuksen tai sulautumisen tapahtumisesta ei seuraa se, että ylimääräisen maksun maksamiseen velvolliset yritykset, jotka ovat muodostuneet tällaisissa yritysmuutoksissa, asetettaisiin ylimääräisen maksun perimisen kannalta tilanteeseen, joka ei olisi verrattavissa tilanteeseen, jossa ovat ne tämän maksun maksamiseen velvolliset yritykset, joiden oikeudellisessa rakenteessa ei ole tapahtunut tällaisia muutoksia.
Kuten tämän tuomion 68 kohdassa on todettu, televiestintäalan markkinoiden kehitys Portugalissa ei näin ollen ole omiaan kyseenalaistamaan näiden yritysten oikeudellisten tilanteiden vertailukelpoisuutta.
Ottaessaan käyttöön ylimääräisen maksun Portugalin tasavalta ei näin ollen ole loukannut syrjimättömyyden periaatetta sellaisena kuin se ilmaistaan direktiivin 2002/22 13 artiklan 3 kohdassa ja liitteessä IV olevassa B osassa.
Koska mitään direktiivin 2002/22 13 artiklan 3 kohtaan ja liitteessä IV olevaan B osaan sisältyvistä periaatteista ei ole loukattu, komission kanne on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Portugalin tasavalta on vaatinut, että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: portugali.