CELEX: 62018CJ0332
Apeliacinis skundas
Valstybės pagalba
Aliuminio gamyba
Sutartimi suteiktas lengvatinis elektros tiekimo tarifas
Sprendimas, kuriuo pagalba pripažinta nesuderinama su vidaus rinka
Sutarties nutraukimas
Sutarties nutraukimo sustabdymas teismo nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių
Sprendimas, kuriuo pagalba pripažinta neteisėta

Apeliaciniu skundu
Mytilinaios Anonymos Etairia – Omilos Epicheiriseon
prašo panaikinti 2018 m. kovo 13 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Alouminion / Komisija (
T‑542/11 RENV
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2018:132
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas panaikino 2011 m. liepos 13 d. Komisijos sprendimą 2012/339/ES dėl valstybės pagalbos SA.26117 – C 2/2010 (ex NN 62/2009), kurią Graikija suteikė
Aluminium of Greece SA
(
OL L 166, 2012, p. 83
, toliau – ginčijamas sprendimas).
Faktinės bylos aplinkybės
Alouminion tis Ellados AE
, kurios veiklą vėliau perėmė
Alouminion AE, Alouminion tis Ellados VEAE
ir
Mytilinaios Anonymos Etaria – Omilos Epicheiriseon
, (toliau nedarant skirtumo – apeliantė), Graikijoje gamina aliuminį.
1960 m. apeliantė sudarė sutartį (toliau – 1960 m. sutartis) su valstybine elektros energijos bendrove
Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE
(toliau – DEI), pagal kurią jai buvo suteiktas lengvatinis elektros energijos tiekimo tarifas (toliau – lengvatinis tarifas).
1960 m. sutarties 2 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad numatoma sutartį automatiškai pratęsti paeiliui einantiems penkerių metų laikotarpiams, nebent kuri nors šalis ją nutrauktų, prieš dvejus metus pranešusi apie ketinimą nutraukti kitai šaliai registruotu laišku su reikalavimu patvirtinti, kad adresatas laišką gavo.
Pagal apeliantės ir Graikijos valstybės susitarimą, įtvirtintą 1969 m. įstatyminiu dekretu (toliau – 1969 m. įstatyminis dekretas), 1960 m. sutartis turėjo baigtis 2006 m. kovo 31 d., nebent būtų pratęsta laikantis jos nuostatų.
1992 m. sausio 23 d. Sprendimu SG (92) D/867 įmonei
Alouminion tis Ellados AE
skirta ginčijama pagalba NN 83/91 (toliau – 1992 m. sprendimas) Komisija nusprendė, kad šiai įmonei suteiktas lengvatinis tarifas yra su vidaus rinka suderinama valstybės pagalba.
2002 m. spalio 16 d. sprendimu „Leidimas suteikti valstybės pagalbą pagal [SESV 107 ir 108] straipsnių nuostatas – Atvejai, kuriais Komisija nepareiškia prieštaravimo“ (
OL C 9, 2003, p. 6
) Komisija patvirtino Graikijos Respublikos elektros energijos sektoriuje suteiktą subsidiją (toliau – 2002 m. sprendimas).
2004 m. vasario mėn. DEI pranešė apeliantei, kad ketina nutraukti 1960 m. sutartį, ir remdamasi sutarties sąlygomis nuo 2006 m. balandžio 1 d. nustojo jai taikyti lengvatinį tarifą.
Apeliantė apskundė sutarties nutraukimą kompetentinguose nacionaliniuose teismuose.
2007 m. sausio 5 d. nutartimi (toliau – pirmoji nutartis dėl laikinųjų apsaugos priemonių) taikydamas laikinąsias apsaugos priemones
Monomeles Protodikeio Athinon
(Atėnų vieno nario pirmosios instancijos teismas, Graikija) laikinai ir
ex nunc
sustabdė minėtos sutarties nutraukimo poveikį. Šis teismas nusprendė, kad minėtas sutarties nutraukimas negalioja, remdamasis 1960 m. sutarties sąlygomis ir taikytinais nacionalinės teisės aktais.
Pirmąją nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių DEI užginčijo
Polymeles Protodikeio Athinon
(Atėnų kelių narių pirmosios instancijos teismas, Graikija); 2008 m. kovo 6 d. nutartimi taip pat spręsdamas dėl laikinųjų apsaugos priemonių šis teismas
ex nunc
patenkino jos prašymą dėl 1960 m. sutarties nutraukimo ir lengvatinio tarifo nebetaikymo.
Taigi laikotarpiu nuo 2007 m. sausio 5 d. iki 2008 m. kovo 6 d. (toliau – nagrinėjamas laikotarpis) apeliantei toliau buvo taikomas lengvatinis tarifas.
2008 m. liepos mėn. Komisijai buvo pateikti keli skundai, susiję su lengvatiniu tarifu. 2010 m. sausio 27 d. raštu ji pranešė Graikijos Respublikai apie savo sprendimą pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą ir nurodė, kad per vieną mėnesį nuo jo paskelbimo dienos suinteresuotosios šalys gali pateikti pastabas.
Šis sprendimas paskelbtas 2010 m. balandžio 16 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(
OL C 96, 2010, p. 7
).
Šiame sprendime Komisija išreiškė abejonių, ar lengvatinis tarifas, kurį nagrinėjamu laikotarpiu DEI taikė apeliantei, buvo tokio paties dydžio kaip tarifas, kurį DEI taikė kitiems Graikijoje įsteigtiems dideliems aukštos įtampos elektros energijos pramonės vartotojams, nes lengvatinio tarifo taikymą reikėjo nutraukti 2006 m. kovo 31 d., bet pirmąja nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių jis buvo pratęstas.
Graikijos Respublika, apeliantė ir DEI atsiuntė Komisijai atitinkamas pastabas.
Ginčijamame sprendime Komisija padarė išvadą, kad nagrinėjamu laikotarpiu taikydama lengvatinį tarifą Graikijos Respublika neteisėtai suteikė apeliantei 17,4 mln. EUR valstybės pagalbą. Ši pagalba buvo suteikta pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalį, taigi buvo nesuderinama su vidaus rinka, todėl Komisija nurodė Graikijos Respublikai ją iš apeliantės susigrąžinti.
Procesas Bendrajame Teisme ir 2014 m. spalio 8 d. Sprendimas Alouminion / Komisija (
T‑542/11
,
EU:T:2014:859
)
2011 m. spalio 6 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Ieškinį apeliantė grindė dešimčia pagrindų.
2014 m. spalio 8 d. Sprendimu Alouminion / Komisija (
T‑542/11
,
EU:T:2014:859
) Bendrasis Teismas pripažino pagrįstu pirmąjį šio ieškinio pagrindą ir panaikino ginčijamą sprendimą, palikęs kitus pagrindus nenagrinėtus.
Procesas Teisingumo Teisme ir skundžiamas sprendimas
Dėl tokio sprendimo DEI pateikė apeliacinį skundą; jį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2014 m. gruodžio 18 d.
2016 m. spalio 26 d. Sprendimu DEI ir Komisija / Alouminion tis Ellados (
C‑590/14 P
,
EU:C:2016:797
) Teisingumo Teismas panaikino 2014 m. spalio 8 d. Sprendimą Alouminion / Komisija (
T‑542/11
,
EU:T:2014:859
), perdavė bylą Bendrajam Teismui ir atidėjo bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
Priėmus šį Teisingumo Teismo sprendimą, Bendrasis Teismas išnagrinėjo apeliantės ieškinyje nurodytus antrąjį–dešimtąjį ieškinio pagrindus, kuriuos jis buvo palikęs nenagrinėtus 2014 m. spalio 8 d. Sprendime Alouminion / Komisija (
T‑542/11
,
EU:T:2014:859
).
Konkrečiai kalbant, penktąjį ir septintąjį ieškinio pagrindus galima apibendrinti, kaip nurodyta toliau.
Pateikdama penktąjį pagrindą, kurį sudarė trys dalys, apeliantė kaltino Komisiją pažeidus SESV 107 straipsnio 1 dalį.
Pirmoje dalyje apeliantė nurodė, kad lengvatinis tarifas nėra pranašumas, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Antroje dalyje apeliantė iš esmės ginčijo šio tarifo atrankinį pobūdį. Trečioje dalyje apeliantė kaltino Komisiją, kad ši klaidingai įvertino lengvatinio tarifo poveikį, nes, kaip mano apeliantė, šis lengvatinis tarifas neturėjo įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ir nesukėlė konkurencijos iškraipymo.
Pateikiant septintąjį pagrindą nurodytas teisės į gynybą pažeidimas.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visus pagrindus, kuriais apeliantė grindė ieškinį, ir todėl atmetė jį visą.
Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
Apeliaciniame skunde apeliantė prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, priimti sprendimą dėl ginčo, panaikinti ginčijamą sprendimą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija prašo Teisingumo Teismo atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
DEI prašo Teisingumo Teismo atmesti visą apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
2019 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo raštą, kuriuo apeliantė prašo leisti patikslinti dokumentą, kurį ji jau pateikė Bendrajame Teisme, arba pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 83 straipsnį atnaujinti žodinę proceso dalį, kad būtų galima tą dokumentą pateikti, siekiant jį patikslinti.
Grįsdama prašymą apeliantė tvirtina, kad per posėdį Teisingumo Teisme Komisija teigė, jog neįmanoma įskaityti Bendrajam Teismui pateikto ieškinio 12 priede išdėstytos lentelės, kurioje nurodytos sumos, nagrinėjamu laikotarpiu susidariusios taikant atitinkamai lengvatinį tarifą ir kitiems didiesiems aukštos įtampos elektros energijos pramonės vartotojams nustatytą tarifą.
Apeliantė pripažįsta, kad tą dokumentą gali būti sunku įskaityti dėl naudotų spalvų ir dėl to, kad buvo daug kartų kopijuotas ir skenuotas, todėl ji prašo leisti pateikti naują šio dokumento versiją, kurioje neliktų šešėlių, tekstas būtų lengviau įskaitomas ir Teisingumo Teismas į jį atsižvelgtų.
Svarbu pabrėžti, kad tiek, kiek Teisingumo Teismas atmetė prašymą dėl nagrinėjamo dokumento pateikimo tikslinimo kaip pavėluotą, apeliantės raštą reikia laikyti prašymu atnaujinti žodinę proceso dalį.
Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 83 straipsnį, susipažinęs su generalinio advokato nuomone, šis teismas gali bet kuriuo momentu priimti nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo, jeigu mano, kad nepakanka informacijos arba kad bylą reikia nagrinėti remiantis suinteresuotųjų asmenų neaptartu argumentu (2018 m. kovo 6 d. Sprendimo Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju apeliantė prašo atnaujinti žodinę proceso dalį tik tam, kad jai būtų leista siekiant patikslinti nagrinėjamą dokumentą pateikti, kaip ji pati teigia, įskaitomą jo versiją, kad būtų užtikrinta, jog Teisingumo Teismas į jį atsižvelgs.
Reikia pažymėti, kad to dokumento versijoje, kuri įtraukta į Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio 12 priedą, esančioje lentelėje pateikti duomenys, svarbūs siekiant priimti sprendimą Teisingumo Teismo nagrinėjamoje byloje, yra pakankamai įskaitomi. Todėl į šį dokumentą Teisingumo Teismas galėjo atsižvelgti.
Vadinasi, Teisingumo Teismas yra pakankamai informuotas ir turi visus būtinus duomenis, kad galėtų priimti sprendimą dėl šio apeliacinio skundo.
Taigi, susipažinus su generalinio advokato nuomone, reikia atmesti prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama apeliacinį skundą apeliantė nurodo tris pagrindus; ji iš esmės kritikuoja Bendrojo Teismo argumentus, kuriais remdamasis jis atmetė penktąjį ir septintąjį ieškinio pagrindus.
Pirmąjį ieškinio pagrindą, kuriame teigiama, kad pažeista SESV 107 straipsnio 1 dalis, sudaro trys dalys: Bendrojo Teismo vertinimas dėl pranašumo buvimo, nurodyto pranašumo atrankinio pobūdžio ir aptariamos priemonės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijai.
Antrasis pagrindas: Bendrasis Teismas pažeidė savo pareigą motyvuoti.
Trečiasis pagrindas: Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida, nes jis atmetė jam pateiktą septintąjį ieškinio pagrindą, susijusį su teisės į gynybą pažeidimu.
Kad būtų lengviau analizuoti šio apeliacinio skundo pagrįstumą, pirmiausia reikia išnagrinėti trečiąjį pagrindą, paskui – pirmojo pagrindo antrą dalį ir trečią dalį ir galiausiai kartu – apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį ir antrąjį pagrindą.
Dėl trečiojo pagrindo
Šalių argumentai
Pateikdama trečiąjį pagrindą apeliantė nurodo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 179–200 punktuose atmetė jos argumentus dėl teisės į gynybą pažeidimo.
Apeliantė teigia, jog Bendrasis Teismas nurodė, kad teisė į gynybą, kuria gali remtis pagalbos gavėjas, yra tik teisė dalyvauti administracinėje procedūroje ir kad apeliantė nepateikė įrodymų, jog, nesant nurodyto pažeidimo, procedūros rezultatas būtų kitoks.
Šiuo klausimu ji pabrėžia, kad paprastai, kai pagalbos gavėjui neužtikrinamos procesinės garantijos, tai kompensuoja aplinkybė, kad valstybės narės turi interesų, kurie sutampa su pagalbos gavėjo interesais, ir kartu rengia bylos medžiagą, suteikia informaciją ir, jei būtina, pateikia bendrą gynybą nuo galimų Komisijos kaltinimų.
Apeliantė jau pabrėžė Bendrajame Teisme, kad šiuo atveju taip nėra. Jos, kaip nagrinėjamos pagalbos gavėjos, interesai nesutampa su Graikijos valstybės interesais ir būtent dėl šios priežasties, kitaip nei DEI, ji nedalyvavo Komisijoje vykusioje procedūroje, nebuvo prašoma pateikti įrodymų, nebuvo informuojama apie vykdomą tyrimą. Todėl ji sužinojo, kad vykdomas tyrimas, tik tada, kai buvo paskelbtas pranešimas dėl išsamaus tyrimo.
Apeliantė priduria: kadangi šiame pranešime Komisija nenurodė 2002 m. sprendimo, kuris iš esmės yra ginčijamo sprendimo pagrindas, šiuo klausimu ji galėjo pateikti argumentus tik tuomet, kai pareiškė ieškinį Bendrajame Teisme. Kitaip nei Bendrasis Teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 197 punkte, apeliantė nebuvo išklausyta ir todėl buvo pažeista jos teisė į gynybą, nes Bendrasis Teismas atmetė jos argumentus dėl to, kad šie buvo pateikti praleidus terminą.
Be to, apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog ji neargumentavo teiginio, kad rezultatas būtų buvęs kitoks, jei ji būtų galėjusi pateikti argumentus dėl 2002 m. sprendimo. Bendrajame Teisme ji iš tikrųjų nurodė, kad jei būtų buvę paisoma teisės į gynybą, tuo sprendimu nebūtų buvę galima grįsti ginčijamo sprendimo, nes, kaip ji teigia, jame nebuvo nurodyta, kad lengvatinis tarifas yra valstybės pagalba. Bet kuriuo atveju jos atžvilgiu negalima remtis 2002 m. sprendimu.
Komisija ir DEI mano, kad šį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, kurią Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 194 punkte, matyti, jog vykdant valstybės pagalbos kontrolės procedūrą pagalbos gavėjas nėra ypatinga suinteresuotoji šalis ir negali remtis teise į gynybą (šiuo klausimu žr. 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo Falck ir Acciaierie di Bolzano / Komisija,
C‑74/00 P ir C‑75/00 P
,
EU:C:2002:524
,
punktas)
Vis dėlto, kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 196 punkte, būdama nagrinėjamos pagalbos gavėja, apeliantė galėjo pateikti pastabas vykdant procedūrą, kurioje priimtas ginčijamas sprendimas; ši teisė numatyta SESV 108 straipsnio 2 dalyje.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti (tai patvirtinta ir per posėdį Teisingumo Teisme), kad vykdant tą procedūrą apeliantė galėjo pateikti pastabas.
Todėl skundžiamo sprendimo 197 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad apeliantė nepagrįstai rėmėsi teisės į gynybą pažeidimu per minėtą procedūrą.
Dėl 2002 m. sprendimo reikia pažymėti, kaip Bendrasis Teismas padarė skundžiamo sprendimo 187 punkte, kad Komisija savo pranešime apie formalios tyrimo procedūros pradžią neprivalo pateikti galutinės nagrinėjamos pagalbos analizės.
Bet kuriuo atveju 2002 m. sprendimas buvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
ir apeliantė galėjo su juo susipažinti, todėl ji negali pagrįstai teigti, kad nuorodos į šį sprendimą nebuvimas minėtame pranešime jai sutrukdė sužinoti apie minėto sprendimo egzistavimą ir kad šiuo sprendimu jos atžvilgiu negalima remtis.
Kaltinimas, kad Bendrasis Teismas klaidingai manė, jog jam nagrinėjant bylą apeliantė netvirtino, kad rezultatas būtų buvęs kitoks, jei ji būtų galėjusi pateikti argumentus dėl 2002 m. sprendimo, grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu.
To sprendimo 199 punkte Bendrasis Teismas iš tiesų pažymėjo ne tai, kad apeliantė nepateikė informacijos šiuo klausimu, bet tai, kad ji nenurodė nė vienos aplinkybės, kuri įrodytų, kad procedūros rezultatas galėjo būti kitoks, jei nebūtų buvę nurodyto pažeidimo.
Todėl trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl pirmojo pagrindo antros dalies
Šalių argumentai
Pateikdama pirmojo pagrindo antrą dalį apeliantė nurodo, kad skundžiamo sprendimo 146–148 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų, kai vertino aptariamo pranašumo atrankumą.
Apeliantės teigimu, Bendrasis Teismas neteisingai sutelkė dėmesį į tai, kad nagrinėjamu laikotarpiu ji buvo vienintelė įmonė, kuriai taikytas lengvatinis tarifas, ir neatsižvelgė į nagrinėjamos priemonės teisinį pobūdį ir priežastis, dėl kurių ji buvo priimta.
Apeliantė primena, kad 2015 m. birželio 4 d. Sprendime Komisija / MOL (
C‑15/14 P
,
EU:C:2015:362
,
punktas) Teisingumo Teismas patikslino, jog konkrečios priemonės atrankumą reikia vertinti atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis vyko šios priemonės priėmimo procedūra. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad atrankumo reikalavimas skiriasi, atsižvelgiant į tai, ar nagrinėjama priemonė yra numatyta kaip pagalbos schema, ar kaip individuali pagalba. Pastaruoju atveju nustačius ekonominį pranašumą iš principo galima preziumuoti jo atrankumą. Tačiau nagrinėjant bendrą pagalbos schemą būtina nustatyti, ar nagrinėjama priemone, neatsižvelgiant į pripažinimą, kad ja teikiama bendro pobūdžio pranašumas, šis pranašumas suteikiamas tik tam tikroms įmonėms arba tam tikriems veiklos sektoriams.
Apeliantė daro išvadą, kad Bendrasis Teismas turėjo išnagrinėti, ar, kai nacionalinis teismas priėmė pirmąją nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių, jis diferencijavo įmones, kurių padėtis atsižvelgiant į siekiamą tikslą yra panaši, ir dėl tos priežasties suteikė atrankųjį pranašumą, dėl kurio joms galėjo būti sudaromos palankesnės sąlygos, palyginti su kitomis panašioje padėtyje esančiomis įmonėmis.
Kadangi dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nusprendęs nacionalinis teismas tiesiog taikė Graikijos teisės bendrąsias nuostatas, kuriomis ginama bet kuri šalis, nurodanti netekusi savo sutartinių teisių, nėra pagrindo manyti, kad panašioje situacijoje panašios priemonės, kaip tos, kurios taikytos apeliantei pirmąja nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių, nebuvo taikomos kitai įmonei, kaip antai
Larko
, kuri yra antroji pagal didumą Graikijoje įsteigta aukštos įtampos elektros energijos vartotoja ir kuriai, kaip apeliantei, išskyrus nagrinėjamą laikotarpį, buvo taikomas lengvatinis tarifas. Todėl nagrinėjamos priemonės imtasi netaikant jokių atrankos kriterijų.
Komisija ir DEI mano, kad pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Svarbu priminti, kad iš 2015 m. birželio 4 d. Sprendimo Komisija / MOL (
C‑15/14 P
,
EU:C:2015:362
,
punktas) matyti, jog atrankumo reikalavimas skiriasi atsižvelgiant į tai, ar nagrinėjama priemonė yra numatyta kaip bendroji pagalbos schema, ar kaip individuali pagalba. Pastaruoju atveju nustačius ekonominį pranašumą iš principo galima preziumuoti jo atrankumą.
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad, kitaip, nei teigia apeliantė, nagrinėjama priemonė, t. y. nustatyta pirmojoje nutartyje dėl laikinųjų apsaugos priemonių, yra ne bendra pagalbos schema, o individuali pagalba.
Kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 147 punkte, pirmoji nutartis dėl laikinųjų apsaugos priemonių turi poveikį
ex nunc
, todėl jos skirtos tik nagrinėjamos bylos šalims, t. y. apeliantei ir DEI. Todėl šios priemonės negalima laikyti bendrąja pagalbos schema.
Šios išvados negali paneigti apeliantės argumentas, kad įmonei
Larko
, kuri yra kita didelė pramonės vartotoja, DEI klientė ir kuri naudojosi lengvatiniu tarifu, dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo sprendžiantis nacionalinis teismas galėjo taikyti panašias priemones kaip tos, kurios taikytos apeliantei pirmąja nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių.
Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teismas iš tikrųjų turi diskreciją nuspręsti, ar taikyti priemones, skirtas jo nagrinėjamos bylos šalių interesams apsaugoti, bet toks vertinimas kinta atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes. Vadinasi, negalima preziumuoti, kad kitai tokį prašymą pateikusiai įmonei nei apeliantė būtų taikomos panašios priemonės, kokios pastarajai taikomos pirmąja nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių.
Kadangi apeliantės argumentai, išdėstyti pateikiant apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antrą dalį, grindžiami klaidinga prielaida, kad nagrinėjama priemonė yra bendroji pagalbos schema, ją reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl pirmojo pagrindo trečios dalies
Šalių argumentai
Pateikdama pirmojo pagrindo trečią dalį apeliantė nurodo, kad Bendrasis Teismas padarė kelias teisės klaidas ir iškraipė įrodymus, kai vertino aptariamos priemonės poveikį prekybai ir konkurencijai.
Apeliantė teigia, kad Bendrajame Teisme nurodė Teisingumo Teismo jurisprudenciją, suformuotą 1980 m. rugsėjo 17 d. Sprendime Philip Morris Holland / Komisija (
730/79
,
EU:C:1980:209
,
punktas), pagal kurią Komisija privalo įrodyti, kad nagrinėjama priemonė sustiprino arba galėjo sustiprinti jos padėtį, palyginti su kitomis aliuminio pramonės įmonėmis, vykstant prekybai tarp valstybių narių.
Apeliantė teigia, kad aptariama priemonė negalėjo turėti tokio poveikio, nes apdorotas aliuminis yra vienodas produktas, kurio kaina iš esmės nustatyta tarptautinėse rinkose, todėl bet koks išlaidų sumažinimas dėl jai taikyto lengvatinio tarifo negalėjo paveikti šių produktų pardavimo kainos. Be to, iš 1992 m. sprendimo matyti, kad nagrinėjamu laikotarpiu lengvatinis tarifas buvo gerokai didesnis už jos tarptautinių konkurentų mokėtą elektros energijos kainą.
Apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 159–164 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai išnagrinėjo klausimą, ar dėl lengvatinio tarifo taikymo nagrinėjama priemonė galėjo sustiprinti jos ekonominę padėtį. Bendrasis Teismas iš tikrųjų turėjo apsvarstyti, ar jos įgytas pranašumas galėjo turėti įtakos jos konkurencinei padėčiai, palyginti su kitais Europos ir pasaulinėje rinkoje veikiančiais aliuminio gamintojais.
Tačiau Bendrasis Teismas tik nusprendė, kad nagrinėjama pagalba negalėjo paveikti konkurencijos, lemdama mažesnę nei apeliantės konkurentų taikomą pardavimo kainą, nes šios kainos nustatomos rinkoje, neatsižvelgiant į apeliantės valią. Taigi Bendrasis Teismas, kaip ir Komisija, konstatavo konkurencijos iškraipymą ir poveikį prekybai, remdamasis tik tuo, kad gamybos išlaidų sumažėjimas nagrinėjamu laikotarpiu turėjo lemti didesnį apeliantės pelną arba mažesnius nuostolius, tačiau nepatikrino, ar ji galėjo pasinaudoti ekonominiu pranašumu, įgytu pagerinus jos konkurencinę padėtį aliuminio rinkoje.
Apeliantė priduria, kad skundžiamo sprendimo 165 ir 166 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai ir nemotyvuodamas atmetė argumentus, susijusius su 1992 m. sprendimu ir kitais jam pateiktais ekonominiais duomenimis, ir kad dėl šios priežasties padarė teisės klaidą.
Apeliantės teigimu, 1992 m. sprendimas yra reikšmingas, nes juo netiesiogiai pripažįstama, kad jos konkurencinei padėčiai rinkoje galėjo būti padaryta įtaka tik tuo atveju, jei DEI būtų galėjusi jai tiekti elektros energiją už mažesnę kainą nei ta, kurią moka jos pagrindinės konkurentės. Ekonominiai duomenys, kuriuos Bendrasis Teismas atmetė dėl to, kad jie susiję ne su nagrinėjamu, o su kitais laikotarpiais, taip pat yra reikšmingi, nes jie susiję su sektoriumi, kuriame investuojama ir sudaromos sutartys dėl kelių dešimtmečių.
Apeliantė priduria, kad Bendrasis Teismas suklydo, nes nepaisė aplinkybės, jog ji pateikė su nagrinėjamu laikotarpiu susijusius įrodymus, kaip antai ataskaitą apie savo pagrindinių konkurentų sumokėtas kainas už elektros energijos suvartojimą ir 2006 m. pasauliniu lygiu taikytas kainas. Tačiau tai yra ekonominiai duomenys, nustatyti pirmosios nutarties dėl laikinųjų apsaugos priemonių priėmimo dieną, t. y. susiję su 2006 m., kurie buvo svarbūs nustatant galimą aptariamos priemonės poveikį prekybai ir konkurencijai.
Komisija ir DEI mano, kad pirmojo pagrindo trečią dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Svarbu priminti, kad, kaip matyti iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos, kurią Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 157 punkte, Komisija privalo ne nustatyti pagalbos realų poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir realų konkurencijos iškraipymą, o tik išsiaiškinti, ar ši pagalba gali daryti poveikį tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑372/97
,
EU:C:2004:234
,
punktas ir 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑66/02
,
EU:C:2005:768
,
punktas).
Kai pagalba sustiprina įmonės padėtį, palyginti su kitomis Sąjungos vidaus prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis, reikia manyti, kad pagalba turėjo įtakos šiai prekybai (1980 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Philip Morris Holland / Komisija,
730/79
,
EU:C:1980:209
,
punktas ir 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo GEMO,
C‑126/01
,
EU:C:2003:622
,
punktas).
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 159 ir 160 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, kad apeliantė dalyvavo sektoriuje, kuriame vyksta intensyvi prekyba tarp valstybių narių, nes aliuminis, be Graikijos Respublikos, gaminamas dar devyniose valstybėse narėse, ir kad nagrinėjama priemonė sustiprino apeliantės padėtį, palyginti su kitomis valstybių narių tarpusavio prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis, todėl patvirtino Komisijos išvadą, kad aptariamos priemonės padarė žalos šioms įmonėms ir kad dėl to tenkinamas konkurencijos iškraipymo ir poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai kriterijus.
Šiuo klausimu Bendrasis Teismas atmetė apeliantės argumentus; jis skundžiamo sprendimo 161–164 punktuose nusprendė, kad negalima pagrįstai nesutikti su tuo, kad dėl lengvatinio tarifo sumažėjo apeliantės gamybos sąnaudos, nepriklausomai nuo gamybos sąnaudų, tenkančių kitose valstybėse narėse įsteigtoms konkuruojančioms įmonėms, ir kad, taip sutaupiusi gamybos sąnaudas, apeliantė, nors ir negalėjo paveikti aptariamų produktų pardavimo kainos tarptautiniu lygmeniu, vis tiek, kitaip nei kitose valstybėse narėse įsteigtos konkuruojančios įmonės, galėjo įgyti pranašumą dėl DEI suteikto lengvatinio tarifo.
Todėl reikia konstatuoti, kad Bendrojo Teismo argumentai, kuriais siekiama įrodyti, kad nagrinėjama priemonė galėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir iškraipyti konkurenciją, atitinka šio sprendimo 82 ir 83 punktuose primintą suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
Apeliantės argumentai, kad Bendrasis Teismas turėjo patikrinti, ar ši iš tikrųjų galėjo pasinaudoti ekonominiu pranašumu, įgytu taikant lengvatinį tarifą, kad pagerintų savo konkurencinę padėtį aliuminio rinkoje, negali būti pripažintas pagrįstu.
Dėl argumentų, susijusių su 1992 m. sprendimu ir apeliantės pateiktais ekonominiais duomenimis, būtent ataskaita, kurioje nurodyti 2006 m. statistiniai duomenys, pakanka konstatuoti, kad jie susiję su kitais laikotarpiais nei nagrinėjamas laikotarpis, apimantis laikotarpį nuo 2007 m. sausio 5 d. iki 2008 m. kovo 6 d., todėl jie nereikšmingi. Vadinasi, Bendrasis Teismas teisingai juos atmetė skundžiamo sprendimo 165 punkte.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad vertindamas nagrinėjamos priemonės poveikį prekybai ir konkurencijai Bendrasis Teismas nei iškraipė įrodymus, nei padarė teisės klaidą.
Todėl pirmojo ieškinio pagrindo trečią dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies ir antrojo pagrindo
Pateikdama apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį ir antrąjį pagrindą apeliantė nurodo, kad skundžiamo sprendimo 117–138 punktuose Bendrasis Teismas padarė kelias teisės klaidas ir iškraipė faktines aplinkybes, kai atliko vertinimą dėl pranašumo egzistavimo, ir pažeidė jam tenkančią motyvavimo pareigą.
Pirma, reikia išnagrinėti argumentus, susijusius su Bendrojo Teismo padarytomis teisės klaidomis, ir, antra, argumentus, susijusius su faktų iškraipymu ir pareigos motyvuoti pažeidimu.
Dėl Bendrojo Teismo tariamai padarytų teisės klaidų
–
Šalių argumentai
Pirma, apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 115–138 punktuose Bendrasis Teismas atskirai svarstė klausimą, ar dėl lengvatinio tarifo taikymo apeliantės gamybos sąnaudos buvo mažesnės, t. y. klausimą dėl ekonominių priežasčių įgyto pranašumo pagrįstumo, ir privataus investuotojo kriterijaus taikymo klausimą. Todėl Bendrasis Teismas nepatikrino, ar lengvatinis tarifas galėjo būti laikomas suderinamu su įprastomis rinkos sąlygomis.
Šis požiūris prieštarauja Teisingumo Teismo jurisprudencijai, būtent 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimui Komisija / Frucona Košice (
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
,
,
ir
punktai), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad šiuos elementus reikia nagrinėti vienu metu ir apskritai, siekiant įrodyti, kad įmonė įgijo pranašumą. Tame sprendime Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad sąlygos, kurias turi atitikti priemonė, kad ją apimtų sąvoka „pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnį, nėra tenkinamos, jei įmonė, kuriai skirta priemonė, gali įgyti tą patį pranašumą įprastas rinkos sąlygas atitinkančiomis aplinkybėmis, ir kad privataus investuotojo kriterijaus nagrinėjimas nėra išimtis, kuri taikoma, tik kai nustatoma, kad teikiama pagalba, bet yra viena iš aplinkybių, į kurias turi atsižvelgti Komisija, siekdama nustatyti pagalbos buvimą.
Antra, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas atsisakė analizuoti nagrinėjamo pranašumo ekonominį pagrįstumą ir klaidingai taikė tokio pagrįstumo įrodinėjimo pareigos nustatymo taisykles.
Šiuo klausimu apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 125–127 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, pirma, kad konstatavus, jog įgytas pranašumas, Komisija neturi savo iniciatyva patikrinti jo ekonominio pagrįstumo – tokio pagrįstumo įrodymus turi pateikti valstybė narė, jei ketina ginčyti Komisijos vertinimą, ir, antra, kad šiomis aplinkybėmis Komisija turėjo teisę apsiriboti įrodymais, kuriuos valstybė narė pateikė per administracinę procedūrą, kadangi Graikijos Respublika šiuo klausimu nepateikė argumentų, ginčijamo sprendimo tuo aspektu nebuvo galima kritikuoti.
Apeliantės teigimu, Bendrasis Teismas motyvuodamas padarė teisės klaidą, nes perkėlė įrodinėjimo, jog pagalba egzistuoja, pareigą ir klaidingai nustatė, kad Komisija privalo tik vertinti argumentus, kuriuos atitinkama valstybė narė pateikė per administracinę procedūrą.
Šie argumentai prieštarauja tam, ką Teisingumo Teismas nusprendė 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendime Komisija / Frucona Košice (
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
,
–
punktai), ir Komisijos pareigai atlikti rūpestingą ir nešališką tyrimą, kaip matyti iš 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Komisija / Scott (
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
) 90 punkto. Net jei Komisija neprivalo savo iniciatyva patikrinti ekonominio pagrįstumo, ji turėtų išnagrinėti argumentus, kuriuos nagrinėjamos pagalbos gavėjas pateikė per ikiteisminę procedūrą.
Apeliantė priduria, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 128 punkte nurodė, kad DEI, kaip apeliantės elektros energijos tiekėja, visiškai aiškiai nurodė, kad nagrinėjamu laikotarpiu lengvatinis tarifas buvo mažesnis nei jos gamybos sąnaudos ir nebuvo kompensuotas. Šis teiginys yra negaliojantis motyvų pakeitimas, nes ginčijamame sprendime Komisija nesvarstė, ar nagrinėjamu laikotarpiu lengvatinis tarifas iš tikrųjų buvo mažesnis už DEI gamybos sąnaudas.
Be to, Bendrasis Teismas nepatikrino šių faktinių aplinkybių teisingumo ir neatsižvelgė į šiuo klausimu apeliantės pateiktus įrodymus. Iš jų matyti, kad lengvatinis tarifas padengė DEI gamybos sąnaudas, ir jai užtikrintas pagrįstas pelnas, ypač dėl DEI priskiriamos apeliantės pelno dalies.
Trečia, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė kelias teisės klaidas, vertindamas privataus investuotojo kriterijų.
Nurodydama 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Komisija / Frucona Košice (
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
,
ir
punktai), apeliantė teigia, kad šiuo atveju Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į šį kriterijų ir kad jis klaidingai išreiškė abejonių dėl jo taikymo ir neatsižvelgė į šio kriterijaus svarbą, kad įvertintų, ar nagrinėjama priemonė atitinka įprastas rinkos sąlygas.
Apeliantė mano, kad Bendrasis Teismas išsamiai neatsižvelgė į ypatingas šios bylos aplinkybes, kuriomis ji rėmėsi, būtent tuo, kad, kaip pripažino kompetentingos Graikijos ir Sąjungos konkurencijos apsaugos srities tarnybos, DEI yra dominuojanti įmonė, kelis dešimtmečius nuolat piktnaudžiaujanti savo padėtimi rinkoje naudodamasi savo tarifų politika. Bendrasis Teismas taip pat neatsižvelgė į aplinkybę, kad apeliantė neturi alternatyvaus elektros energijos tiekimo šaltinio, todėl ji turėtų nutraukti savo veiklą, jei DEI jos nebeteiktų.
Be to, Bendrasis Teismas klaidingai rėmėsi prielaida, kad apeliantei privaloma taikyti reglamentuotą tarifą A-150, kuris Graikijoje skirtas tik dideliems pramonės vartotojams, ir kad nėra teisinės galimybės nuo šios pareigos nukrypti. Tačiau tokia prielaida nekyla iš ginčijamo sprendimo, todėl Bendrasis Teismas atliko negaliojantį motyvų pakeitimą.
Bet kuriuo atveju reglamentuotas tarifas A-150 nėra tinkamas referencinis pagrindas, siekiant šioje byloje nustatyti, ar buvo įgytas pranašumas. Todėl apeliantė, nurodžiusi 2016 m. sausio 21 d. Nutartį Alcoa Trasformazioni / Komisija (
C‑604/14 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2016:54
,
ir
punktai) ir 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Komisija / Frucona Košice (
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
), teigia, kad Komisija privalėjo šiuo atžvilgiu atlikti analizę remdamasi hipotetine rinkos kaina.
Remdamasi 2012 m. birželio 5 d. Sprendimu Komisija / EDF (
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
punktas) apeliantė priduria, kad procedūros, kuria siekiama nustatyti, ar priemonė suteikia pranašumą, rezultatas priklauso nuo to, ar šį pranašumą galima įgyti įprastomis rinkos sąlygomis. Šiuo atveju bylos aplinkybės nėra panašios.
Dėl skundžiamo sprendimo 132 ir 133 punktų, kuriuose Bendrasis Teismas, pirma, neatsižvelgė į tai, kad privatus investuotojas galėjo numatyti taikyti tokį tarifą kaip lengvatinis, užuot laikęsis įprasto didesnio tarifo, nebent būtų numatytos kompensacijos, ir, antra, nusprendė, kad apeliantė nenurodė tokios kompensacijos, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas taip iškraipė faktines aplinkybes.
Iš tikrųjų Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tai, kad šiuo klausimu apeliantė išsamiai išdėstė argumentus ir, be kita ko, įrodė, kad 1960 m. sutartyje numatytas tarifų nustatymo metodas leido DEI netiesiogiai gauti apeliantės pelno iš aliuminio pardavimo dalį, taikant didesnes kainas už elektros energijos tiekimą, pakilus kainoms metalų rinkoje.
Be to, Bendrasis Teismas savo samprotavimuose neatsižvelgia į tai, kad per penkis nagrinėjamo laikotarpio mėnesius, kai buvo priimta pirmoji nutartis dėl laikinųjų apsaugos priemonių, lengvatinis tarifas buvo didesnis už įprastą tarifą A-150, todėl lengvatinio tarifo taikymas nesuteikė apeliantei jokio pranašumo.
Dėl laikotarpio, kuris reikšmingas vertinant, ar buvo suteiktas pranašumas, apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti ne į keturiolikos mėnesių laikotarpį, per kurį pirmoji nutartis dėl laikinųjų apsaugos priemonių sukėlė pasekmių, o į visą laikotarpį, kuriuo minėta nutartis galėjo turėti pasekmių; šis laikotarpis tęsėsi iki per įprastą teismo procesą priimto teismo sprendimo dėl 1960 m. sutarties nutraukimo galiojimo.
Be to, remiantis 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimu Prancūzija / Komisija (
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
,
punktas) ir 2013 m. kovo 21 d. Sprendimu Magdeburger Mühlenwerke (
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
,
punktas), vertinant, ar atitinkama valstybė narė elgėsi kaip apdairus rinkos ekonomikoje veikiantis investuotojas, taigi ar 1960 m. sutartyje numatyto tarifų metodo taikymas buvo pranašumas, kurio nebūtų įprastomis rinkos sąlygomis, lemiamas momentas yra ne 2004 m. vasario mėn., kai pranešta apie šios sutarties nutraukimą, o 2007 m. sausio mėn., kai priimta pirmoji nutartis dėl laikinųjų apsaugos priemonių, nes pagal šią Teisingumo Teismo jurisprudenciją lemiamas momentas yra tuomet, kai pagal taikytinus nacionalinės teisės aktus teisė gauti pagalbą buvo suteikta naudos gavėjui.
Apeliantė teigia, jog Bendrojo Teismo teiginys, kad tai, jog DEI nutraukė 1960 m. sutartį, įrodo, kad 2007 m. sausio mėn. privatus subjektas nesutiktų taikyti 1960 m. sutartyje nustatyto tarifų metodo, siejančio jį su aliuminio kaina rinkoje, yra klaidingas.
Iš tiesų 2007 m. sausio mėn. minėto metodo taikymas būtų lėmęs didesnę elektros energijos kainą nei reglamentuotas tarifas A-150. Be to, prieš nagrinėjamą laikotarpį ir po jo DEI apeliantei taikė tarifą, pagal kurį elektros tiekimo kaina taip pat siejama su aliuminio kaina tarptautinėje rinkoje, taip nustatant daug mažesnę kainą už tą, kuri būtų nustatyta taikant lengvatinį tarifą. Todėl Komisija nusprendė, kad šis tarifas nėra valstybės pagalba.
Apeliantė priduria, kad DEI neprašė nedelsiant panaikinti pirmosios nutarties dėl laikinųjų apsaugos priemonių, o tai įrodo, kad 2007 m. lengvatinis tarifas komerciniu požiūriu buvo patrauklus. Be to, 1992 m. sprendime Komisija konstatavo, kad DEI ilgus laikotarpius gavo didelį pelną, todėl galėjo tam tikriems dideliems vartotojams, kaip antai apeliantei, tiekti elektros energiją už mažesnę kainą.
Apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas taip pat padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 134 punkte nusprendė, kad rėmimasis išvestine teise elektros energijos srityje,
Rythmistiki Archi Energeias
(Energetikos reguliavimo institucija, Graikija) sprendimais ir SESV 102 straipsnio pažeidimu negali daryti įtakos vertinimui, kad privatus investuotojas netaikytų tokio tarifo, koks yra lengvatinis tarifas.
Dublike remdamasi 2011 m. birželio 9 d. Sprendimu Comitato Venezia vuole vivere ir kt. / Komisija (
C‑71/09 P, C‑73/09 P ir C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
,
punktas) ir 2012 m. birželio 5 d. Sprendimu Komisija / EDF (
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
), apeliantė priduria, kad darant prielaidą, jog nagrinėjamą priemonę sudaro ne lengvatinis tarifas, o pirmoji nutartis dėl laikinųjų apsaugos priemonių, tai, kad teismas nesiremia komerciniais parametrais, nėra kliūtis taikyti privataus investuotojo kriterijų, nes SESV 107 straipsnyje nedaromas skirtumas tarp valstybės priemonių pagal jų priežastis ar tikslus – jos apibrėžiamos pagal savo poveikį.
Komisija ir DEI mano, kad pirmojo pagrindo pirmą dalį ir antrąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstus.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, dėl argumento, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai atskirai svarstė klausimą, ar dėl lengvatinio tarifo taikymo apeliantės gamybos sąnaudos buvo mažesnės, t. y. dėl ekonominių priežasčių įgyto pranašumo pagrįstumo klausimą, ir privataus investuotojo kriterijaus taikymo klausimą, pakanka konstatuoti, kad šis argumentas grindžiamas klaidingu 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija / Frucona Košice (
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
) supratimu.
Iš tiesų, kitaip, nei tvirtina apeliantė, iš minėto sprendimo negalima daryti išvados, kad Bendrasis Teismas turi nagrinėti šiuos elementus kartu.
Todėl negalima kaltinti Bendrojo Teismo tuo, kad jis padarė teisės klaidą šiuo klausimu.
Antra, reikia konstatuoti, kad argumentas, jog Bendrasis Teismas atsisakė analizuoti nagrinėjamo pranašumo ekonominį pagrįstumą, grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo supratimu, nes iš jo 124–130 punktų aiškiai matyti, jog Bendrasis Teismas nagrinėjo klausimą, ar nagrinėjamu atveju lengvatinį tarifą galima pagrįsti ekonominėmis priežastimis.
Trečia, dėl argumentų, kad Bendrasis Teismas klaidingai taikė tokio pranašumo ekonominio pagrįstumo įrodinėjimo pareigos nustatymo taisykles, konkrečiau – argumento, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog per administracinę procedūrą Komisija turėjo atsižvelgti tik į argumentus, susijusius su atitinkamos valstybės narės pateiktais argumentais dėl ekonominio pagrįstumo, reikia priminti, kad, kaip Bendrasis Teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 125 punkte, Komisija neprivalo savo iniciatyva tikrinti ekonominio pagrįstumo.
Vis dėlto iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad siekdama, kad ESV sutarties pagrindinės taisyklės valstybės pagalbos srityje būtų tinkamai taikomos, Komisija privalo rūpestingai ir nešališkai vykdyti kritikuojamų priemonių tyrimo procedūrą, kad priimdama galutinį sprendimą turėtų kuo išsamesnių ir patikimesnių įrodymų (2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Komisija / Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taigi iš gero administravimo principo aišku, kad Komisija iš esmės privalo atsižvelgti į ekonominio pagrįstumo įrodymus, kuriuos prireikus per patikrinimo procedūrą pateikia pagalbos gavėjas.
Darytina išvada, kad skundžiamo sprendimo 126 punkte Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad Komisija turėjo teisę apsiriboti tik valstybės narės per administracinę procedūrą pateiktais įrodymais.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad dėl šios klaidos skundžiamo sprendimo negalima panaikinti.
Per posėdį Teisingumo Teisme Komisija iš tiesų patvirtino, kad, kaip nurodė Bendrajame Teisme, apeliantės pateikti argumentai dėl nagrinėjamo pranašumo ekonominio pagrįstumo buvo pateikti pavėluotai, todėl nepriimtini.
Dėl šių aplinkybių Komisija neprivalėjo atsižvelgti į apeliantės argumentus, susijusius su minėto pranašumo ekonominiu pagrįstumu, pateiktus per administracinę procedūrą.
Dėl argumento, kad Bendrasis Teismas atliko negaliojantį motyvų pakeitimą, kai skundžiamo sprendimo 128 punkte nurodė, kad, net jei Komisija būtų turėjusi patikrinti pagrįstumo egzistavimą, DEI, kaip apeliantės elektros energijos tiekėja, visiškai aiškiai nurodė, kad nagrinėjamu laikotarpiu lengvatinis tarifas buvo mažesnis nei jos gamybos sąnaudos ir kad jis niekaip nebuvo kompensuotas, svarbu pabrėžti: iš skundžiamo sprendimo 129 punkte pateiktų argumentų, kad Komisija galėjo numanyti, jog tai, kad DEI nutraukė 1960 m. sutartį, rodo, kad lengvatinio tarifo negalima pagrįsti su ja susijusiomis ekonominėmis priežastimis, matyti, kad skundžiamo sprendimo 128 punkte padaryta išvada Bendrasis Teismas iš tiesų siekė patvirtinti Komisijos išvados, kurią ši padarė ginčijamame sprendime, pagrįstumą, kiek tai susiję su aptariama priemone suteikto pranašumo ekonominiu pagrįstumu.
Iš tikrųjų ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, pirma, kad lengvatinis tarifas apeliantei leido sumažinti einamąsias išlaidas ir kad DEI elgesys, visų pirma aplinkybė, kad kai tik buvo įmanoma, ji nusprendė nutraukti 1960 m. sutartį, aiškiai įrodo, kad lengvatinis tarifas neatitiko rinkos kainos, ir, antra, kad Graikijos valdžios institucijos nepateikė jokių įrodymų, jog lengvatinis tarifas yra pagrįstas.
Be to, Komisija nurodė 2002 m. sprendimą, iš kurio, kaip ji mano, matyti, kad DEI turėjo taikyti apeliantei lengvatinį tarifą, nors ji to neturėjo daryti įprastomis rinkos sąlygomis. Šiuo klausimu Komisija priminė, kad minėtas sprendimas susijęs su subsidija, kurią Graikijos Respublika turėjo suteikti DEI ir kurios tikslas atlyginti per dideles pastarosios sąnaudas, patirtas dėl lengvatinio tarifo taikymo apeliantei, ir kad ji tą subsidiją patvirtino, nes taip buvo kompensuota nepalanki DEI padėtis.
Skundžiamo sprendimo 128 ir 129 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad ginčijamame sprendime Komisijos padaryta išvada, kad iš aplinkybės, jog DEI nutraukė 1960 m. sutartį, aišku, kad lengvatinio tarifo negalima pateisinti ekonominėmis priežastimis, patvirtinta tame teisme DEI pateiktais argumentais. Todėl negalima Bendrojo Teismo kaltinti tuo, kad jis atliko negaliojantį motyvų pakeitimą.
Dėl apeliantės argumento, grindžiamo aplinkybe, kad Bendrasis Teismas neįsitikino DEI pateiktų faktinių duomenų teisingumu ir neatsižvelgė į jam apeliantės pateiktus priešingus įrodymus, pakanka priminti, kad iš suformuotos jurisprudencijos matyti: kadangi tik Bendrasis Teismas gali vertinti jam pateiktus įrodymus, jis neprivalo aiškiai nurodyti kiekvieno jam pateikto įrodymo įvertinimo priežasčių (šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 15 d. Sprendimo Dorsch Consult / Taryba ir Komisija,
C‑237/98 P
,
EU:C:2000:321
,
ir
punktus ir 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Comunidad Autónoma del País Vasco ir kt. / Komisija,
C‑66/16 P–C‑69/16 P
,
EU:C:2017:999
,
punktą). Todėl šiuos argumentus reikia atmesti kaip nereikšmingus.
Ketvirta, dėl apeliantės argumento, susijusio su tuo, kad Bendrasis Teismas taikė privataus investuotojo kriterijų, svarbu priminti, jog iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad šio kriterijaus taikymas priklauso nuo to, ar atitinkama valstybė narė suteikia ekonominį pranašumą jai priklausančiai įmonei veikdama kaip akcininkė, o ne kaip viešosios valdžios subjektas. Taigi, kad nuspręstų, ar šis kriterijus taikomas, Komisija privalo atlikti bendrą vertinimą atsižvelgdama į visas aplinkybes, leidžiančias jai nustatyti, ar nagrinėjamos priemonės minėta valstybė narė ėmėsi kaip akcininkė, ar kaip viešosios valdžios subjektas. Šiuo aspektu ypač gali būti reikšmingi šios priemonės pobūdis ir objektas, jos kontekstas, taip pat siekiamas tikslas ir šiai priemonei taikomos taisyklės (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 5 d. Sprendimą Komisija / EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
–
ir
punktus).
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad dėl laikinųjų apsaugos priemonių sprendžiančio nacionalinio teismo priimta nutartis, kuria apeliantei taikomos laikinosios apsaugos priemonės, skirtos jos finansinių interesų apsaugai pagal 1960 m. sutartį, atsižvelgiant į jos pobūdį, kontekstą, tikslą ir jai taikomas taisykles, pasižymi teisminio akto ypatybėmis, susijusiomis su atitinkamos valstybės narės viešosios valdžios galiomis. Todėl privataus investuotojo kriterijus jai negali būti taikomas.
Vadinasi, skundžiamo sprendimo 132 punkte Bendrasis Teismas teisingai netiesiogiai nusprendė, kad privataus investuotojo kriterijus šiuo atveju netaikytinas.
Todėl apeliantės argumentus šiuo klausimu reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad iš skundžiamo sprendimo 132 punkte esančios frazės „net ir vertinant privataus investuotojo kriterijų, kuris yra taikytinas labai ypatingomis aplinkybėmis“ matyti, kad Bendrasis Teismas taikė šį kriterijų minėto sprendimo 132–136 punktuose tik dėl išsamumo. Todėl apeliantės pateikti argumentai bet kuriuo atveju negali lemti skundžiamo sprendimo panaikinimo ir juos reikia atmesti kaip nereikšmingus (2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Bouygues ir Bouygues Télécom / Komisija,
C‑431/07 P
,
EU:C:2009:223
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Dėl to, kad Bendrasis Teismas tariamai iškraipė įrodymus ir nesilaikė pareigos motyvuoti
–
Šalių argumentai
Apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 117–120 punktuose Bendrasis Teismas iškraipė kelias faktines aplinkybes, kai pripažino jas kaip „neginčytas“, t. y. tokias, dėl kurių apeliantė „neprieštaravo“, nes, pirma, lengvatinis tarifas, kurį pagal įstatyminį dekretą DEI taikė apeliantei, nukrypsta nuo bendrosios teisės tarifų nustatymo taisyklių, kuriose numatytas privalomas standartinis tarifas, antra, apeliantė priskiriama prie didelių elektros energijos pramonės vartotojų, DEI klientų, kategorijos ir, trečia, bent jau nagrinėjamu laikotarpiu lengvatinis tarifas buvo mažesnis už šiems dideliems pramonės vartotojams taikomą standartinį tarifą, kai tas standartinis tarifas, reglamentuotas nacionaliniu lygmeniu, taikomas DEI ir tiems dideliems pramonės vartotojams.
Taip elgdamasis Bendrasis Teismas taip pat neįvykdė pareigos motyvuoti sprendimą, nes šiuo klausimu neatliko išsamios analizės. Iš tikrųjų Bendrasis Teismas nemini nei šalių priešingų pozicijų, visų pirma argumentų, kuriuos apeliantė šiame teisme pateikė ginčydama tas faktines aplinkybes, nei įrodymų, kuriais remdamasis jis tas faktines aplinkybes kvalifikavo kaip tokias, dėl kurių „neprieštarauta“.
Pirma, dėl skundžiamo sprendimo 117 punkte pateikto Bendrojo Teismo teiginio, kad neginčijama, jog pagal įstatyminį dekretą iki 2006 m. taikytas lengvatinis tarifas nukrypsta nuo bendrosios teisės tarifų nustatymo taisyklių, kuriose numatytas privalomas standartinis tarifas, apeliantė tvirtina, kad Bendrajame Teisme pareikštame ieškinyje ji kelis kartus rėmėsi aplinkybe, kad tarp jos ir DEI sudarytoje 1960 m. sutartyje nebuvo įtvirtinta norma, leidžianti nukrypti nuo privalomo standartinio tarifo, t. y. reguliuojamo tarifo A-150.
Minėtas tarifas, taikomas kitiems pramonės vartotojams, buvo parengtas ir įgyvendintas Nacionalinėje energetikos taryboje (Graikija) 1977 m., neatsižvelgiant nei į apeliantės, nei į
Larko
vartojimo profilį, nes šios dvi įmonės su DEI jau buvo sudariusios sutartis, kuriose buvo numatytas lengvatinio tarifo taikymas. Todėl reguliuojamas tarifas A‑150 buvo parengtas vartotojams, kurių vartojimo profilis kitoks nei apeliantės ir
Larko
.
Antra, dėl skundžiamo sprendimo 119 punkte esančio teiginio, kad neginčijama, jog bent jau nagrinėjamu laikotarpiu apeliantė buvo priskiriama prie didžiųjų pramonės vartotojų kategorijos, ji tvirtina, kad Bendrajame Teisme rėmėsi aplinkybe, kad dėl unikalaus savo vartojimo profilio ji skiriasi nuo visų kitų pramonės vartotojų.
Šiuo klausimu apeliantė nurodė kelis Komisijos sprendimus, kuriais pripažįstama, kad aliuminio pramonės įmonės negali būti lyginamos su bet kokiu kitu elektros energijos vartotoju, Energetikos reguliavimo institucijos sprendimus ir Konkurencijos komisijos (Graikija) sprendimą, pagal kurį aplinkybė, kad klientas yra tiesiogiai prijungtas prie aukštos įtampos tinklo, savaime nereiškia, kad jis suvartoja daug energijos – panašiai tiek, kiek suvartoja ji ar
Larko
, nes įmonės, suvartojančios daug mažiau energijos, taip pat prijungtos prie šio tinklo.
Bendrajame Teisme apeliantė taip pat tvirtino, kad nagrinėjamu laikotarpiu taikytinuose Graikijos teisės aktuose buvo numatyta, jog DEI galėjo pasiūlyti individualizuotas elektros tiekimo tarifų komercinės dalies nustatymo sąlygas aukštos įtampos tinklo klientams, kiek dėl apkrovos kreivės ypatumų diferenciacijos arba kitų sutarties sąlygų tokia diferenciacija pateisinama; būtent tai Energetikos reguliavimo institucija pripažino 2010 m.
Be to, apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai neanalizavo, ar apeliantei iš tiesų taikoma „didelio pramoninio vartotojo“ sąvoka, atsižvelgiant į atitinkamose nacionalinėse nuostatose įtvirtinta jos apibrėžtį.
Trečia, dėl skundžiamo sprendimo 118 punkte pateikto Bendrojo Teismo teiginio, kad neginčijama, jog apeliantė įgijo pranašumą elektros energijos tiekimo tarifo, mažesnio nei dideliems pramonės vartotojams, DEI klientams, taikomas standartinis tarifas, forma, nes nagrinėjamu laikotarpiu lengvatinis tarifas buvo mažesnis už šį nacionaliniu lygmeniu reguliuojamą standartinį tarifą, apeliantė tvirtina, kad Bendrajame Teisme dėl šių argumentų ji stipriai prieštaravo. Ji tvirtina, kad šiuo klausimu pateikė dokumentus ir įrodymus, iš kurių matyti, kad pagal 1960 m. sutartyje numatytą metodą nustatytas tarifas buvo didesnis nei reguliuojamas A-150 tarifas mažiausiai penkis iš keturiolikos nagrinėjamo laikotarpio mėnesių.
Apeliantė tvirtina, kad didelis lengvatinio tarifo pokytis tuo laikotarpiu paaiškinamas tuo, kad kainų nustatymo metodas buvo glaudžiai susijęs su tarptautine aliuminio kaina Londono metalų biržoje (Jungtinė Karalystė), kuri pati pasikeitė ir gerokai sumažėjo per šį laikotarpį, o tai, beje, Komisija paminėjo 2002 m. sprendime.
Komisija ir DEI mano, kad reikia atmesti apeliantės pateiktus argumentus.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją Bendrajam Teismui nustačius ar įvertinus faktines aplinkybes pagal SESV 256 straipsnį Teisingumo Teismas yra kompetentingas patikrinti tik šių aplinkybių teisinį kvalifikavimą ir teisines išvadas, kurios jomis remiantis buvo padarytos. Taigi faktinių aplinkybių vertinimas nėra Teisingumo Teismo kontrolei pateiktinas teisės klausimas, nebent būtų iškraipyti Bendrajam Teismui pateikti įrodymai (2014 m. balandžio 3 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija,
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto šiuo klausimu reikia pažymėti, kad toks iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos medžiagos ir neturi reikėti iš naujo vertinti faktinių aplinkybių ir įrodymų (2014 m. balandžio 3 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija,
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju pakanka konstatuoti, kad, neatsižvelgiant į tai, ar skundžiamo sprendimo 117–120 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad apeliantė neginčijo kelių su lengvatiniu tarifu susijusių faktinių aplinkybių, iš šio sprendimo 140–147 punktuose trumpai pateiktų apeliacinio skundo argumentų matyti, kad apeliantė faktiškai siekia, kad šios faktinės aplinkybės būtų įvertintos iš naujo, bet tai nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai.
Todėl argumentus, susijusius su faktinių aplinkybių iškraipymu, reikia atmesti kaip nepriimtinus.
Dėl argumentų, susijusių su tuo, kad skundžiamo sprendimo 117–120 punktuose Bendrasis Teismas neįvykdė pareigos motyvuoti, nes nenurodė nei argumentų, kuriuos jam pateikė apeliantė, ginčydama su lengvatiniu tarifu susijusias faktines aplinkybes, nei įrodymų, kuriais remdamasis jis šias faktines aplinkybes pripažino „neginčytomis“, t. y. dėl kurių „neprieštarauta“, reikia konstatuoti, kad iš skundžiamo sprendimo 120, 121 ir 123 punktų, visų pirma iš frazės „ieškovė pati pripažįsta, kad“ arba „ieškovės argumentai negali paneigti šio vertinimo“, matyti, kad Bendrasis Teismas nurodė šiuo klausimu apeliantės pateiktus argumentus, taigi į juos atsižvelgė.
Be to, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad tik Bendrasis Teismas gali vertinti jam pateiktus įrodymus. Nors vertindamas įrodymus Bendrasis Teismas privalo laikytis bendrųjų principų ir procedūros taisyklių, susijusių su įrodinėjimo pareiga ir įrodymų vertinimu, ir neiškraipyti įrodymų, vis dėlto negalima reikalauti, kad jis aiškiai nurodytų kiekvieno iš jam pateiktų įrodymų vertinimo priežastis, ypač kai jis mano, jog konkretus įrodymas nėra svarbus ar reikšmingas sprendimui byloje priimti (2018 m. balandžio 26 d. Sprendimo Cellnex Telecom ir Telecom Castilla-La Mancha / Komisija,
C‑91/17 P ir C‑92/17 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2018:284
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Todėl apeliantės šiuo klausimu pateiktus argumentus reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad nors, kaip teigia apeliantė, skundžiamo sprendimo 117–120 punktuose Bendrojo Teismo pateiktus motyvus reikia laikyti nepakankamais, toks motyvų trūkumas negali lemti skundžiamo sprendimo panaikinimo.
Iš tiesų, pirma, kiek tai susiję su skundžiamo sprendimo 119 punkte pateiktu Bendrojo Teismo teiginiu, kad nagrinėjamu laikotarpiu apeliantė priklausė didelių pramonės vartotojų kategorijai, reikia pabrėžti, kad apeliantė teigia, jog dėl savo unikalaus vartojimo profilio ji ir
Larko
pasižymi savybėmis, dėl kurių jos skiriasi nuo kitų pramonės vartotojų.
Per posėdį Teisingumo Teisme Komisija ir DEI patvirtino, kad nagrinėjamu laikotarpiu
Larko
buvo taikomas tarifas A-150, t. y. privalomas standartinis tarifas, numatytas bendrosios teisės tarifų nustatymo taisyklėse, taikomose dideliems pramonės vartotojams, ir to, beje, apeliantė neginčijo.
Atsižvelgiant į šią aplinkybę,
Larko
reikia laikyti priklausančia didelių pramonės vartotojų kategorijai.
Kadangi tiek Bendrajam Teismui pateiktame ieškinyje, tiek Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose apeliantė pripažįsta, kad ji pasižymi tokiomis pačiomis savybėmis kaip
Larko
, reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, jog nagrinėjamu laikotarpiu apeliantė priklausė didelių pramonės vartotojų, DEI klientų, kategorijai.
Antra, kiek tai susiję su skundžiamo sprendimo 117 punkte pateiktu Bendrojo Teismo teiginiu, kad pagal įstatyminį dekretą iki minėto laikotarpio taikytas lengvatinis tarifas nukrypsta nuo bendrosios teisės tarifų nustatymo taisyklių, kuriose numatytas privalomas standartinis tarifas, ir tas standartinis tarifas buvo parengtas vartotojams, kurių vartojimo profilis skyrėsi nuo apeliantės ir
Larko
profilių, reikia pažymėti: kadangi pagal 1960 m. sutartį apeliantei buvo taikomas lengvatinis elektros energijos tiekimo tarifas, kurio taikymas pagal 1969 m. įstatyminį dekretą turėjo baigtis 2006 m. kovo 31 d., minėta sutartis nustatė atskirą apeliantei taikomą tarifų režimą, kuris skiriasi nuo taikomo kitiems dideliems pramonės vartotojams, DEI klientams. Taigi, kai 1977 m. buvo priimtos bendrosios teisės tarifų nustatymo taisyklės, kuriose numatytas privalomas standartinis tarifas, apeliantei tas tarifas nebuvo taikomas, nes pagal 1960 m. sutartį ir 1969 m. įstatyminį dekretą jai taikytas lengvatinis tarifas.
Todėl skundžiamo sprendimo 117 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad iki nagrinėjamo laikotarpio 1960 m. sutartimi ir 1969 m. įstatyminiu dekretu buvo nustatyta apeliantei taikoma tarifų sistema, nukrypstanti nuo bendrosios teisės tarifų nustatymo taisyklių, kuriose numatytas privalomas standartinis tarifas.
Šios išvados negali paneigti apeliantės argumentas, kad pagal bendrosios teisės tarifų nustatymo taisykles numatytas privalomas standartinis tarifas buvo parengtas vartotojams, kurių vartojimo profiliai skiriasi nuo apeliantės ir Larko profilių.
Kaip konstatuota šio sprendimo 159 ir 160 punktuose, apeliantė ir
Larko
laikomos priskirtinomis prie didelių pramonės vartotojų, DEI klientų, todėl joms taikytinos bendrosios teisės tarifų nustatymo taisyklės, kuriose numatytas privalomas standartinis tarifas,
a fortiori
dar ir todėl, kad, kaip buvo patvirtinta per posėdį Teisingumo Teisme, nagrinėjamu laikotarpiu tas privalomas standartinis tarifas
Larko
buvo taikomas.
Trečia, kiek tai susiję su skundžiamo sprendimo 118 punkte pateiktu Bendrojo Teismo teiginiu, kad nagrinėjamu laikotarpiu lengvatinis tarifas buvo mažesnis už standartinį tarifą, taikomą dideliems pramonės vartotojams, DEI klientams, reikia pažymėti, kad apeliantė pripažįsta, jog devynis iš keturiolikos nagrinėjamo laikotarpio mėnesių lengvatinis tarifas buvo mažesnis už privalomą standartinį tarifą.
Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad per posėdį Teisingumo Teisme Komisija tvirtino, kad per tuos devynis mėnesius lengvatinio tarifo ir privalomo standartinio tarifo skirtumas buvo ypač didelis, atitinkantis kelis milijonus eurų, o kai lengvatinis tarifas buvo didesnis už privalomą standartinį tarifą, šių dviejų tarifų skirtumas buvo daug mažesnis ir atitiko tik kelis šimtus eurų. Apeliantė per šį posėdį šių duomenų neginčijo.
Bet kuriuo atveju šių duomenų nepaneigė Bendrajam Teismui pateikto ieškinio 12 priede esanti lentelė; joje nurodytos sumos, atitinkamai susijusios su lengvatinio tarifo ir privalomo standartinio tarifo taikymu nagrinėjamu laikotarpiu. Nors iš šios lentelės matyti, kad, kai lengvatinis tarifas buvo didesnis už privalomą standartinį tarifą, skirtumas tarp šių dviejų tarifų atitiko ne kelis šimtus eurų, bet kelis tūkstančius eurų, vis dėlto per devynis mėnesius, kai lengvatinis tarifas buvo mažesnis už privalomą standartinį tarifą, skirtumas tarp šių dviejų tarifų buvo ypač didelis ir per du mėnesius atitiko kelias dešimtis tūkstančių eurų, o per kitus du mėnesius – kelis šimtus tūkstančių eurų, o per penkis mėnesius – keli milijonus eurų.
Reikia pridurti, kad apeliantė nei Bendrajame Teisme, nei Teisingumo Teisme neginčijo 17,4 mln. EUR sumos, kuri, kaip teigia Komisija, atitinka nagrinėjamu laikotarpiu susidariusį bendrą lengvatinio tarifo ir privalomo standartinio tarifo skirtumą; šis skirtumas yra ekonominis pranašumas, kurį apeliantė įgijo tuo laikotarpiu dėl to, kad DEI jai taikė lengvatinį tarifą.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, reikia konstatuoti, kad didžiąją nagrinėjamo laikotarpio dalį apeliantei buvo taikomas daug mažesnis nei standartinis tarifas ir dėl to gerokai sumažėjo jos gamybos sąnaudos.
Vadinasi, aplinkybė, kad skundžiamo sprendimo 118 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, jog nagrinėjamu laikotarpiu lengvatinis tarifas buvo mažesnis už standartinį tarifą, nors taip iš tikrųjų buvo tik didelę to laikotarpio dalį, negali paneigti skundžiamo sprendimo 122 punkte Bendrojo Teismo padarytos išvados, kad dėl lengvatinio tarifo taikymo minėtu laikotarpiu sumažėjo apeliantės gamybos sąnaudos.
Vadinasi, apeliantės argumentus, kad Bendrasis Teismas neįvykdė pareigos motyvuoti, bet kuriuo atveju reikia atmesti kaip nereikšmingus.
Todėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį ir antrąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtinus ir iš dalies nepagrįstus arba bet kuriuo atveju nereikšmingus.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija ir DEI prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantės, o pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Mytilinaios Anonymos Etairia – Omilos Epicheiriseon
padengia bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: graikų.