CELEX: 62019CJ0404
Appel
Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL)
gennemførelsesafgørelse (EU) 2017/2014
udgifter udelukket fra EU-finansiering
udgifter afholdt af Den Franske Republik
fast korrektion på 100%
proportionalitet
Europa-Kommissionens retningslinjer om beregningen af finansielle korrektioner inden for rammerne af procedurerne for efterprøvende regnskabsafslutning og finansiel regnskabsafslutning

Med sin appel har Den Franske Republik nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 12. marts 2019, Frankrig mod Kommissionen (T-26/18, ikke trykt i Sml., herefter den appellerede dom,
EU:T:2019:153
), hvorved Retten frifandt Kommissionen i det søgsmål, som Den Franske Republik havde anlagt i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om delvis annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2017/2014 af 8. november 2017 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (
EUT 2017, L 292, s. 61
, herefter »den omtvistede afgørelse«).
Retsforskrifter
Forordning (EF) nr. 1120/2009
Artikel 2, litra c), i Kommissionens forordning (EF) nr. 1120/2009 af 29. oktober 2009 om gennemførelsesbestemmelser til enkeltbetalingsordningen i afsnit III i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere (
EUT 2009, L 316, s. 1
) indeholdt følgende definition:
»»[P]ermanente græsarealer«: arealer, der anvendes til dyrkning af græs eller andet grøntfoder, hvad enten der er tale om naturlige (selvsåede) eller dyrkede (tilsåede) arealer, og som har været holdt uden for bedriftens omdrift i mindst fem år, eksklusive arealer, der er udtaget i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 2078/92 [af 30.6.1992 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget, samt om naturpleje (
EFT 1992, L 215, s. 85
)], arealer, der er udtaget i henhold til artikel 22, 23 og 24 i Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 [af 17.5.1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger (
EFT 1999, L 160, s. 80
)], og arealer, der er udtaget i henhold til artikel 39 i Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 [af 20.9.2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (
EUT 2005, L 277, s. 1
)], og i denne forbindelse forstås der ved »græs eller andet grøntfoder« alle urteagtige planter, der traditionelt forekommer på naturlige græsarealer eller normalt inkluderes i blandinger af frø til græsarealer eller enge i medlemsstaten (uanset om de anvendes til græssende dyr eller ej). Medlemsstaterne kan inkludere de markafgrøder, der er opført under bilag I.«
Forordning (EF) nr. 1122/2009
Del II i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin (
EUT 2009, L 316
. s. 65) indeholdt et afsnit III om »[k]ontrol«, der omfattede denne forordnings artikel 34 om »[f]astslåelse af arealer«. Denne artikel bestemte i stk. 2 og 4 følgende:
»2.   En landbrugsparcels samlede areal kan kun tages i betragtning, hvis parcellen fuldt ud anvendes efter de sædvanlige normer i den pågældende medlemsstat eller region. I andre tilfælde tages det faktisk udnyttede areal i betragtning.
I de regioner, hvor elementer som hække, grøfter og mure traditionelt indgår i god dyrknings- eller driftspraksis i landbruget, kan medlemsstaterne fastsætte, at dette areal betragtes som en del af det fuldt udnyttede areal, hvis det ikke overstiger en samlet bredde, der fastlægges af medlemsstaterne. Denne bredde skal svare til den traditionelle bredde i den pågældende region og må ikke overstige 2 meter.
Hvis medlemsstaterne i henhold til artikel 30, stk. 2, tredje afsnit, i [Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 af 21.4.2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere (
EUT 2004, L 141, s. 18
)], inden nærværende forordnings ikrafttrædelse har givet Kommissionen meddelelse om en bredde på over 2 meter, kan denne bredde stadig gælde.
[…]
4.   En landbrugsparcel med træer betragtes i forbindelse med de arealrelaterede støtteordninger som støtteberettiget område, hvis landbrugsaktiviteterne eller eventuelt den planlagte produktion kan foregå på lignende måde som på parceller uden træer i samme område, jf. dog artikel 34, stk. 2 i [Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19.1.2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 (
EUT 2009, L 30, s. 16
)].«
Forordning (EU) nr. 1306/2013
Afsnit IV med overskriften »Finansiel forvaltning af fondene« i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 af 17. december 2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 352/78, (EF) nr. 165/94, (EF) nr. 2799/98, (EF) nr. 814/2000, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 485/2008 (
EUT 2013, L 347, s. 549
indeholder kapitel IV med overskriften »Regnskabsafslutning«, hvis afdeling II med overskriften »Afslutning« indeholder denne forordnings artikel 52 om »[e]fterprøvende regnskabsafslutning«. Denne artikels stk. 1 og 2 bestemmer:
»1.   Når Kommissionen konstaterer, at de udgifter, som er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 1, og artikel 5, ikke er afholdt i overensstemmelse med EU-retten, og for ELFUL med gældende EU-ret og national ret som omhandlet i artikel 85 i [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1303/2013 af 17.12.2013 om fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (
EUT 2013, L 347, s. 320
)], vedtager Kommissionen gennemførelsesretsakter, der afgør, hvilke beløb der skal udelukkes fra Unionens finansiering. Disse gennemførelsesretsakter vedtages efter rådgivningsproceduren i artikel 116, stk. 2.
2.   Kommissionen anslår de beløb, der skal udelukkes, på grundlag af det regelstridige forholds konstaterede omfang. Kommissionen tager i den forbindelse hensyn til overtrædelsens art samt til den økonomiske skade, der er påført Unionen. Den skal basere sin udelukkelse på identifikation af uretmæssigt anvendte beløb og kan, hvis disse ikke kan identificeres med en i forhold til målet rimelig indsats, anvende ekstrapolerede korrektioner eller standardsatskorrektioner. Faste korrektioner anvendes kun, hvis det på grund af sagens omstændigheder, eller fordi medlemsstaten ikke har forelagt Kommissionen de nødvendige oplysninger, ikke er muligt med en i forhold til målet rimelig indsats at fastslå den økonomiske skade, der er påført Unionen, nærmere.«
Delegeret forordning (EU) nr. 907/2014
Kapitel III med overskriften »Regnskabsafslutning og anden kontrol« i Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 907/2014 af 11. marts 2014 om supplerende regler til forordning nr. 1306/2013 for så vidt angår betalingsorganer og andre organer, finansiel forvaltning, regnskabsafslutning, sikkerhedsstillelse og brug af euroen (
EUT 2014, L 255, s. 18
) indeholder denne forordnings artikel 12 med overskriften »Kriterier og metoder til anvendelse af korrektioner i forbindelse med proceduren til efterprøvning af regnskabsafslutningen«. Denne artikel bestemmer i stk. 7:
»Ved fastsættelse af standardsatskorrektionen tager Kommissionen særligt hensyn til følgende forhold, der på grund af manglernes grovhed udgør en større risiko for at skade Unionens budget:
[…]
c)
medlemsstaten anvender ikke et kontrolsystem eller anvender det meget mangelfuldt, og der kan påvises mange uregelmæssigheder og forsømmelser med hensyn til at forhindre ulovlig eller svigagtig praksis, eller
[…]«
Gennemførelsesforordning (EU) nr. 908/2014
Artikel 34, stk. 2, i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 908/2014 af 6. august 2014 om gennemførelsesbestemmelser til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 for så vidt angår betalingsorganer og andre organer, økonomisk forvaltning, regnskabsafslutning, regler om kontroller, sikkerhedsstillelse og åbenhed (
EUT 2014, L 255, s. 59
) fastsætter følgende:
»Når Kommissionen som følge af en undersøgelse finder, at udgifterne ikke er afholdt i overensstemmelse med EU-reglerne, meddeler den den pågældende medlemsstat sine resultater og angiver de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at reglerne fremover overholdes, sammen med den foreløbige grad af finansiel korrektion, som den i den fase af proceduren finder passende i forhold til sine resultater. Kommissionen meddeler også et tidspunkt for et bilateralt møde inden fem måneder efter udløbet af den svarfrist, som medlemsstaten får. Meddelelsen skal indeholde en henvisning til denne artikel.
Medlemsstaten afgiver svar inden for to måneder efter modtagelsen af meddelelsen. I sit svar har medlemsstaten navnlig lejlighed til:
a)
at dokumentere over for Kommissionen, at det reelle omfang af den manglende overholdelse eller risikoen for fondene er mindre end angivet af Kommissionen
b)
at oplyse Kommissionen om, hvilke korrigerende foranstaltninger den har truffet for at efterleve EU-reglerne, og datoen for den konkrete iværksættelse af disse.
I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen efter en begrundet anmodning fra medlemsstaten give tilladelse til en forlængelse på højst to måneder. Anmodningen rettes til Kommissionen inden udløbet af denne periode.
Hvis medlemsstaten mener, at et bilateralt møde ikke er påkrævet, informerer den Kommissionen herom i sit svar på ovennævnte meddelelse.«
Retningslinjerne af 2015
Kommissionens meddelelse af 8. juni 2015 med overskriften »Retningslinjer om beregningen af finansielle korrektioner inden for rammerne af procedurerne for efterprøvende regnskabsafslutning og finansiel regnskabsafslutning« [(C(2015) 3675 final, herefter »retningslinjerne af 2015«] indeholder et kapitel 3 med overskriften »Finansielle standardkorrektioner i forbindelse med mangler i forvaltnings- og kontrolsystemerne vedrørende udgifternes lovformelighed og regelmæssighed«. Dette kapitel indeholder punkt 3.1-3.5 i retningslinjerne af 2015. Disse retningslinjers punkt 3.2 med overskriften »Størrelsen af standardkorrektionerne« fastsætter følgende:
»[…]
I henhold til artikel 12, stk. 7, i forordning [nr. 907/2014] tager Kommissionens tjenestegrene »særligt hensyn til følgende forhold, der på grund af manglernes grovhed udgør en større risiko for at skade Unionens budget« og derfor berettiger en højere standardsats:
[…]
5.
Når medlemsstaten ikke anvender »et kontrolsystem eller anvender det meget mangelfuldt, og der kan påvises mange uregelmæssigheder og forsømmelser med hensyn til at forhindre ulovlig eller svigagtig praksis«, er en korrektion på 25% berettiget, idet det med rimelighed kan antages, at frihed til ustraffet at indgive uretmæssige anmodninger vil medføre særdeles store økonomiske tab for EU-budgettet.
Korrektionssatsen kan sættes højere, hvis det er relevant. Det kunne være tilfældet, når, som et resultat af de oplysninger medlemsstaten har leveret, risikopopulationen er blevet (stærkt) begrænset. Eller hele udgiften kan afvises, hvis manglerne er så alvorlige, at de udgør en fuldstændig misligholdelse af EU-reglerne, som gør alle betalinger uregelmæssige.
[…]«
Tvistens baggrund
Baggrunden for tvisten er gennemgået af Retten i den appellerede doms præmis 1-37 og kan med henblik på nærværende dom sammenfattes som følger.
I perioden fra den 24. til den 28. november 2014 foretog Europa-Kommissionen en undersøgelse i Frankrig af sektoren for arealstøtte under den første søjle af den fælles landbrugspolitik, der blev ansøgt om for ansøgningsårene 2013 og 2014.
Ved skrivelse af 25. februar 2015 underrettede Kommissionen dels Den Franske Republik om resultaterne af denne undersøgelse i henhold til artikel 34, stk. 2, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, dels anmodede den denne medlemsstat om at fremsende supplerende oplysninger.
Den 26. juni 2015 fremsendte Den Franske Republik sine bemærkninger og de ønskede supplerende oplysninger til Kommissionen for så vidt angår den nævnte undersøgelse.
Den 3. juli 2015 indkaldte Kommissionen de franske myndigheder til et bilateralt møde, som blev afholdt den 7. juli 2015.
Ved skrivelse af 22. september og 22. oktober 2015 fremsendte Den Franske Republik Kommissionen supplerende oplysninger.
Fra den 30. november til den 4. december 2015 gennemførte Kommissionens tjenestegrene en supplerende undersøgelse i Frankrig med henblik på at efterprøve den af de franske myndigheder foreslåede opgørelse af det økonomiske tab, som Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) havde lidt som følge af en række uregelmæssigheder.
Ved skrivelser af 15. december 2015, 23. december 2015 og 12. januar 2016 fremsendte disse myndigheder Kommissionen yderligere oplysninger vedrørende opgørelsen af det nævnte økonomiske tab.
Som svar på Kommissionens skrivelse af 25. januar 2016 fremsendte de nævnte myndigheder ved skrivelse af 27. januar, 12. februar, 22. februar og 26. februar 2016 flere supplerende oplysninger desangående til Kommissionen.
Ved skrivelse af 20. maj 2016, der blev fremsendt i henhold til artikel 34, stk. 3, tredje afsnit, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014, meddelte Kommissionen formelt Den Franske Republik sit forslag om at udelukke et beløb på 117439017,55 EUR fra EU-finansiering, fordi det arealstøttesystem, der var indført i Frankrig i ansøgningsårene 2013 og 2014, ikke var i overensstemmelse med EU-reglerne (herefter »den officielle meddelelse af 20. maj 2016«). Dette korrektionsforslag var baseret på en konstatering af flere mangler.
Navnlig var den første mangel baseret på mangler i systemet til identificering af landbrugsparceller – geografisk informationssystem (LPIS – GIS), der var blevet indført af de franske myndigheder, benævnt »det geografiske parcelregister«.
Den anden mangel vedrørte problemer med definitionen af støtteberettigede arealer, som skyldtes de franske myndigheders fejlfortolkning af artikel 34 i forordning (EF) nr. 1122/2009, hvilken fortolkning disse myndigheder havde insisteret på at anvende. Denne fortolkning førte til, at de franske myndigheder ikke altid udelukkede ikke-støtteberettigede arealer i henhold til EU-lovgivningen om »god landbrugs- og miljømæssig stand«.
Det blev i denne forbindelse bl.a. foreholdt de franske myndigheder, at de havde betragtet arealer, som primært var tilplantet med skov med meget begrænsede græsressourcer eller ikke var tilgængelige for dyr, og som blev indberettet som »landes et parcours« (hedeområder og overdrev), som landskabstræk og derfor som støtteberettigede, selv om disse arealer ikke opfyldte betingelserne i den franske lovgivning og EU-lovgivningen, da de ikke var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 34, stk. 3, i forordning nr. 1122/2009 eller af begrebet »permanente græsarealer« i artikel 2, litra c), i forordning nr. 1120/2009.
Den tredje mangel vedrørte den manglende overensstemmelse af den metode, som de franske myndigheder anvendte ved beregningen af betalinger og sanktioner for ansøgningsårene 2013 og 2014, og den manglende tilbagesøgning med tilbagevirkende kraft.
Den fjerde mangel vedrørte visse problemer i tilknytning til de to departementer, som udgør Korsikas regionale myndighed (Frankrig), dvs. departementerne Haute-Corse og Corse-du-Sud. Kommissionen var af den opfattelse, at de tre første ovennævnte konstateringer af mangler gjaldt for begge departementers vedkommende. Hvad angår departementet Haute-Corse anførte Kommissionen, at i mangel af ændringer i den hidtil anvendte fremgangsmåde, der kan have reel indvirkning på området, skulle de korrektioner, der var blevet anvendt for dette departement i forbindelse med de foregående undersøgelser, fortsat anvendes for ansøgningsårene 2013 og 2014. Kommissionen fandt ligeledes, at den faste korrektion på 100% for departementet Haute-Corse fortsat fandt anvendelse.
I overensstemmelse med den metode, der er fastsat i retningslinjerne af 2015, foreslog Kommissionen derfor i den officielle meddelelse af 20. maj 2016 at anvende finansielle korrektioner opdelt i fire grupper. En af disse grupper omfattede faste korrektioner på 100%, der omfattede direkte arealstøtte under den første søjle, der blev ydet i Korsikas regionale myndighed for ansøgningsårene 2013 og 2014, navnlig som følge af de mangler, der var konstateret i kontrolsystemet for arealstøtte, især henset til den omstændighed, at arealer, der ikke var berettigede til denne støtte, ikke altid var blevet udelukket, og eftersom disse mangler allerede var blevet observeret ved den efterprøvende regnskabsafslutning for ansøgningsårene 2008-2012, men de franske myndigheder havde ikke foretaget nogen ændring af den fremgangsmåde, som de anvendte i denne forbindelse.
Ved skrivelse af 22. juni 2016 rettede de franske myndigheder henvendelse til forligsorganet vedrørende den finansielle korrektion, som Kommissionen havde fastsat for departementet Haute-Corse. De gjorde i det væsentlige gældende, at det argument, hvormed Kommissionen havde begrundet sin afvisning af den opgørelse, som de havde foreslået i denne forbindelse, ikke var tilstrækkeligt, henset til EU-lovgivningen, og at den foreslåede faste korrektion på 100% for dette departement ikke var forenelig med de procedurer for opgørelse af skaden, der er fastsat i denne lovgivning.
Forligsorganet afgav sin udtalelse den 19. december 2016. Det konstaterede i det væsentlige, at et forlig ikke var muligt på daværende tidspunkt, og fastslog, at en fast korrektion på 100% formentlig var uforholdsmæssig i forhold til den reelle risiko for EGFL. Forligsorganet opfordrede som følge heraf Kommissionens tjenestegrene til at overveje en lavere korrektion.
Den 21. februar 2017 fastlagde Kommissionen sin endelige holdning, hvori den fastholdt den oprindelige holdning, som den havde indtaget i den officielle meddelelse af 20. maj 2016. Ifølge denne institution var en fast korrektion på 100% begrundet, for så vidt som det fremgik af de foreliggende oplysninger, at manglerne i forbindelse med støttekontrollen i departementet Haute-Corse var så alvorlige, at de udgjorde en fuldstændig tilsidesættelse af EU-reglerne og indebar en meget høj risiko for EGFL.
Den 8. november 2017 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse, hvorved den under overskriften »Alvorlige mangler i kontrolsystemet, Korsika« bl.a. pålagde Den Franske Republik en fast korrektion på 28973945,46 EUR for udgifter i forbindelse med direkte arealstøtte under den første søjle til Korsikas regionale myndighed for ansøgningsårene 2013 og 2014, fordi der var konstateret alvorlige mangler i kontrolsystemet for den nævnte støtte.
I den sammenfattende rapport, der var knyttet som bilag til den omtvistede afgørelse, begrundede Kommissionen pålæggelsen af denne finansielle korrektion med de samme forhold, som den havde angivet i sin officielle meddelelse af 20. maj 2016.
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 19. januar 2018 anlagde Den Franske Republik sag med påstand om delvis annullation af den omtvistede afgørelse, idet denne medlemsstat i det væsentlige påberåbte sig fem anbringender.
Det tredje og det fjerde anbringende vedrørte den del af den omtvistede afgørelse, hvorved Kommissionen under overskriften »Alvorlige mangler i kontrolsystemet, Korsika« havde pålagt Den Franske Republik faste korrektioner på 100% for departementet Haute-Corse for ansøgningsårene 2013 og 2014 (herefter »de pågældende faste korrektioner«). Det tredje anbringende drejede sig om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, mens det fjerde anbringende vedrørte en tilsidesættelse af artikel 34, stk. 2, i gennemførelsesforordning nr. 908/2014 og af begrundelsespligten.
Retten fastslog i den appellerede dom, at alle de anbringender, som denne medlemsstat havde fremsat til støtte for søgsmålet, skulle forkastes, og frifandt følgelig Kommissionen i det hele.
Parternes påstande for Domstolen
Den Franske Republik har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves delvist.
–
Der træffes endelig afgørelse i sagen, idet den omtvistede afgørelse annulleres, for så vidt som Den Franske Republik herved blev pålagt faste korrektioner på 100% som følge af mangler i kontrolsystemet for arealstøtte i Haute-Corse.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og om, at Den Franske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Parternes argumentation
Den Franske Republik har til støtte for appellen fremsat et enkelt anbringende om, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at Kommissionen med rette kunne pålægge denne medlemsstat faste korrektioner på 100% for direkte arealstøtte udbetalt i Haute-Corse for ansøgningsårene 2013 og 2014 som følge af mangler i kontrolsystemet for arealstøtte i dette departement.
Efter Den Franske Republiks opfattelse følger det af punkt 3.2 i retningslinjerne af 2015, at anvendelse af en korrektionssats på over 25%, dvs. 100%, er begrundet, hvis de mangler, der påvirker kontrolsystemet, er så alvorlige, at de udgør en fuldstændig misligholdelse af EU-reglerne, som gør alle betalinger uregelmæssige.
Kun den samlede opfyldelse af flere kriterier bemyndiger Kommissionen til at fastsætte en korrektionssats på over 25%. For at begrunde anvendelsen af en korrektionssats på 100% som følge af alvorlige mangler i kontrolsystemet, påhviler det således denne institution at godtgøre, at dette system ligger fuldstændigt fjernt fra den relevante EU-lovgivning, ikke tager hensyn til materielle elementer i den pågældende støtteordning og til dens formål samt endelig i sagens natur ikke gør det muligt at påvise den praksis, hvorefter de pågældende erhvervsdrivende omgår eller manipulerer materielle elementer.
I den appellerede doms præmis 118 begik Retten en retlig fejl med hensyn til dens fortolkning af punkt 3.2 i retningslinjerne af 2015, da den fastslog, at det ikke så meget er manglerne ved anvendelsen af visse hovedkontroller som den manglende hensyntagen til materielle elementer i den pågældende støtteordning og til dens formål, der berettiger anvendelsen af en fast finansiel korrektion på 100%, da det er begrundet at udelukke samtlige udgifter, hvis den eller de materielle betingelser for tildeling af støtte ikke er opfyldt.
Denne urigtige fortolkning førte Retten til at begå en retlig fejl i den appellerede doms præmis 134-136. Efter at Retten i den appellerede doms præmis 134 havde fastslået, at en fast korrektion på 100% var begrundet, ikke på grund af udbetaling af støtte uden EU-retligt retsgrundlag eller i direkte modstrid med EU-reglerne, men på grund af en tilstrækkeligt alvorlig mangel i kontrolsystemet, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 135 og 136 med urette, at den manglende hensyntagen til de materielle betingelser for tildeling af den omhandlede støtteordning begrundede udelukkelsen af samtlige udgifter.
Det følger heraf, at Retten sammenblandede og med hensyn til konsekvenserne sidestillede en fuldstændig tilsidesættelse af samtlige materielle betingelser for tildeling af støtten, som begrunder udelukkelse af samtlige udgifter, og det blotte forhold, at kontrolsystemet ikke tager hensyn til et materielt element, mens en sådan mangel kun udgør et af de tre kriterier, der kan begrunde en fast korrektion på 100%, der er baseret på en alvorlig mangel i kontrolsystemet.
Ifølge Den Franske Republik er den omstændighed, at kontrolsystemet ikke overholder en materiel betingelse for arealstøtteordningen, ikke i sig selv tilstrækkelig til at begrunde anvendelsen af en fast korrektionssats på 100%.
Endelig har Den Franske Republik gjort gældende, at en korrekt anvendelse af retningslinjerne af 2015 burde have foranlediget Retten til at afvise anvendelsen af en fast korrektionssats på 100%, eftersom ingen af de kriterier, der begrunder anvendelsen af en sådan sats, foreligger.
Kommissionen har bestridt Den Franske Republiks argumenter og gjort gældende, at anbringendet skal forkastes.
Kommissionen har i det væsentlige gjort gældende, at Retten foretog en korrekt fortolkning og anvendelse af punkt 3.2 i retningslinjerne af 2015 i forbindelse med pålæggelsen af de pågældende faste korrektioner.
Denne institution har for det første bestridt det af Den Franske Republik hævdede vedrørende den appellerede doms præmis 118 og 134-136, hvorefter anvendelsen af en fast korrektionssats på 100% udelukkende er støttet på et klart svigt i kontrolsystemet. Anvendelsen af denne sats er tværtimod begrundet ikke blot i forhold til det klare svigt i kontrolsystemet, men ligeledes i forhold til uregelmæssigheder, der påvirker en af de materielle betingelser for arealstøtteordningen, som ikke er blevet bestridt af Den Franske Republik.
For det andet har Kommissionen gjort gældende, at Retten foretog en korrekt anvendelse af punkt 3.2 i retningslinjerne af 2015 for at begrunde pålæggelsen af de pågældende faste korrektioner. Det fremgår navnlig af den appellerede doms præmis 130 og 131, at Retten fastslog, at manglerne eller svigen var af systematisk karakter, eftersom den deri bemærkede, at fejlen i forbindelse med definitionen af støtteberettigede arealer påvirkede det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem, og at denne fejl i mange tilfælde havde fået landbrugerne til at anmelde ikke-støtteberettigede arealer.
Ordningen for kontrol med arealstøtte er i øvrigt mangelfuld i et sådant omfang, at det ser bort fra de materielle elementer. Retten har nemlig flere gange fastslået, at definitionen af de støtteberettigede arealer i departementet Haute-Corse var i strid med en væsentlig materiel betingelse for arealstøtteordningen, nemlig den præcise fastlæggelse af arealerne.
Domstolens bemærkninger
Den Franske Republik har med sit enkelte anbringende i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl med hensyn til dens fortolkning af punkt 3.2 i retningslinjerne af 2015 i den appellerede doms præmis 118, og at den derfor foretog en urigtig anvendelse af dette punkt i retningslinjerne i forbindelse med sin undersøgelse af de pågældende faste korrektioners forholdsmæssighed i den appellerede doms præmis 134-136.
Der skal på baggrund af parternes argumenter i denne forbindelse indledningsvis foretages nærmere præciseringer af retsgrundlaget for finansielle korrektioner, betingelserne for deres anvendelse samt den domstolskontrol, som disse korrektioner er genstand for ved Retten. Dernæst skal det undersøges, om Retten med rette i den appellerede doms præmis 134-136 fastslog, at Kommissionen havde begrundet udelukkelsen af samtlige udgifter i forbindelse med arealstøtten i departementet Haute-Corse korrekt, idet den nøjedes med at fastslå, at der forelå en tilsidesættelse af de materielle betingelser for den pågældende støtteordning.
I overensstemmelse med artikel 52, stk. 1, i forordning nr. 1306/2013 vedtager Kommissionen, når den konstaterer, at udgifter ikke er afholdt i overensstemmelse med EU-retten, en afgørelse, der afgør, hvilke beløb der skal udelukkes fra Unionens finansiering. I henhold til ordlyden af denne artikels stk. 2 anslår Kommissionen de beløb, der skal udelukkes, på grundlag af det regelstridige forholds konstaterede omfang. Kommissionen tager i denne forbindelse hensyn til overtrædelsens art samt til den økonomiske skade, der er påført Unionen. Den skal desuden basere sin udelukkelse på identifikation af uretmæssigt anvendte beløb og kan, hvis disse ikke kan identificeres med en i forhold til målet rimelig indsats, navnlig anvende ekstrapolerede korrektioner eller standardsatskorrektioner. Faste korrektioner anvendes kun, hvis det på grund af sagens omstændigheder, eller fordi medlemsstaten ikke har forelagt Kommissionen de nødvendige oplysninger, ikke er muligt med en i forhold til målet rimelig indsats at fastslå den økonomiske skade, der er påført Unionen, nærmere.
Der sondres således mellem punktuelle korrektioner af de af medlemsstaterne uretmæssigt anvendte beløb og faste korrektioner. Følgelig skal den situation, herunder når Kommissionen som i den foreliggende sag beslutter at udelukke hele den udbetalte støtte fra EU-finansiering, således som generaladvokaten ligeledes har anført i punkt 34 i forslaget til afgørelse, hvor en medlemsstat har udbetalt denne støtte uden EU-retligt retsgrundlag, der begrunder pålæggelsen af en punktvis korrektion på 100%, adskilles fra den situation, hvor den iværksatte kontrolordning, selv om der foreligger et retsgrundlag, er meget mangelfuldt og kan gøre alle betalinger uregelmæssige.
I denne forbindelse fremgår det for det første af Domstolens faste praksis, at EGFL udelukkende finansierer interventioner, der foretages efter EU-reglerne inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbruget. Det kan således kun pålægges EGFL at afholde udgifter, når de er afholdt efter reglerne inden for rammerne af denne fælles markedsordning. Alle andre udbetalte beløb, især beløb, som de nationale myndigheder fejlagtigt har ment sig bemyndiget til at udbetale inden for rammerne af den fælles markedsordning, påhviler derfor medlemsstaterne (jf. i denne retning dom af 18.4.2002, Belgien mod Kommissionen,
C-332/00
,
EU:C:2002:235
, præmis
-
).
I den situation, hvor hele den udbetalte støtte er blevet ydet uden EU-retligt retsgrundlag, er denne støtte således udelukket fra EU-finansiering, uafhængigt af om der er fastslået uregelmæssigheder eller forsømmelser fra de nationale myndigheders side (jf. i denne retning dom af 18.4.2002, Belgien mod Kommissionen,
C-332/00
,
EU:C:2002:235
, præmis
).
I en sådan situation skal Kommissionen, der ikke har nogen skønsmargen i forhold til at acceptere eller afvise EU-finansiering af en udgift (jf. i denne retning dom af 18.4.2002, Belgien mod Kommissionen,
C-332/00
,
EU:C:2002:235
, præmis
og
), godtgøre, at den udelukkede støtte faktisk er blevet udbetalt uden retsgrundlag.
I tilfælde af et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse om pålæggelse af en punktvis korrektion skal Retten, således som generaladvokaten i det væsentlige har angivet i punkt 44 i forslaget til afgørelse, i lyset af de for Retten fremsatte anbringender, efterprøve, om Kommissionen har godtgjort, at den støtte, som den pågældende medlemsstat har udbetalt, og som er udelukket fra EU-finansiering, faktisk er i strid med de materielle betingelser for den pågældende støtteordning, således at hele denne støtte er blevet ydet uden for denne ordning.
For det andet kan Kommissionen begrunde en udelukkelse af hele den støtte, der er udbetalt, i form af en fast korrektion på 100% som følge af den pågældende medlemsstats iværksættelse af et meget mangelfuldt kontrolsystem.
Som det fremgår af nærværende doms præmis 49, er pålæggelse af en fast korrektion kun mulig, hvis det på grund af sagens omstændigheder, eller fordi medlemsstaten ikke har forelagt Kommissionen de nødvendige oplysninger, ikke er muligt med en i forhold til målet rimelig indsats at fastslå den økonomiske skade, der er påført Unionen, nærmere.
Det fremgår i denne forbindelse af artikel 12, stk. 7, litra c), i forordning nr. 907/2014, at Kommissionen ved fastsættelse af en standardsatskorrektion tager særligt hensyn til forhold, der på grund af manglernes grovhed udgør en større risiko for at skade Unionens budget, såsom at medlemsstaten ikke anvender et kontrolsystem eller anvender det meget mangelfuldt, og der kan påvises mange uregelmæssigheder og forsømmelser med hensyn til at forhindre ulovlig eller svigagtig praksis.
I overensstemmelse med punkt 3.2 i retningslinjerne af 2015 anvender Kommissionen under sådanne omstændigheder principielt en fast korrektion på 25%. Når dette er sagt, kan den sætte korrektionssatsen højere. En fast korrektion på 100% er således begrundet, hvis manglerne i kontrolsystemet er så alvorlige, at de udgør en fuldstændig misligholdelse af EU-reglerne, som gør alle betalinger uregelmæssige.
Det følger heraf, at anvendelsen af en fast korrektion på 100% udgør den sidst mulige foranstaltning, når det, uden at det er muligt at fastslå den økonomiske skade, der er påført Unionen, nærmere, ikke desto mindre, henset til de særdeles alvorlige omstændigheder i forbindelse med manglerne i kontrolsystemet, kan formodes, at alle betalinger er uregelmæssige. Det følger heraf, at anvendelsen af en sådan fast korrektionssats skal være ledsaget af strenge betingelser.
På baggrund af det ovenstående og i lyset af de betragtninger, som generaladvokaten har anført i punkt 52-58 i forslaget til afgørelse, kan en fast korrektion på 100% kun anvendes, hvis manglerne i et givent kontrolsystem er så alvorlige, at de udgør en fuldstændig misligholdelse af EU-reglerne, som gør alle betalinger uregelmæssige, hvilket for det første forudsætter, at dette kontrolsystem ligger fuldstændigt fjernt fra den relevante EU-lovgivning, for det andet, ikke tager hensyn til materielle elementer i den pågældende støtteordning og til dens formål, og for det tredje i sagens natur ikke gør det muligt at påvise den praksis, hvorefter de pågældende erhvervsdrivende omgår eller manipulerer materielle elementer. Det påhviler Kommissionen at godtgøre, at disse tre betingelser er opfyldt.
I tilfælde af et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse om pålæggelse af en sådan fast korrektion skal Retten, således som generaladvokaten har anført i punkt 45 i forslaget til afgørelse, i lyset af de for Retten fremsatte anbringender, kontrollere, hvorvidt der er grundlag for Kommissionens vurdering med hensyn til anvendelsen af en given fast korrektionssats i forhold til det tab, som EU-budgettet reelt risikerer at lide, og navnlig af de tre kriterier, der er anført i den foregående præmis.
Det skal i det foreliggende tilfælde bemærkes, at Kommissionen, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 36 og af den sammenfattende rapport, der var knyttet som bilag til den omtvistede afgørelse, baserede pålæggelsen af de pågældende faste korrektioner på den omstændighed, at et meget mangelfuldt kontrolsystem i departementet Haute-Corse for ansøgningsårene 2013 og 2014 indebar en risiko for EGFL.
Det følger heraf, at det i den foreliggende sag påhvilede Retten i forbindelse med dens kontrol af, om de pågældende faste korrektioner var forholdsmæssige, at efterprøve, om Kommissionen havde godtgjort, at de i nærværende doms præmis 60 opregnede tre kumulative kriterier, der begrunder pålæggelsen af en fast korrektion på 100%, var opfyldt.
I den appellerede dom gengav Retten disse kriterier i præmis 117, inden den i dommens præmis 118 heraf udledte, at det ikke så meget er manglerne ved anvendelsen af visse hovedkontroller som den manglende hensyntagen til materielle elementer i den pågældende støtteordning og til dens formål, der berettiger anvendelsen af en finansiel korrektion på 100%, og at hvis de materielle betingelser for tildeling af støtte ikke er opfyldt, var det begrundet at udelukke samtlige udgifter.
Herved begik Retten en retlig fejl, idet den sidestillede begrundelsen vedrørende pålæggelsen af en fast korrektion på 100% med begrundelsen vedrørende en finansiel korrektion, der omfattede hele den støtte, der var blevet ydet uden retsgrundlag.
Denne fejl har medført, at Rettens kontrol af, om de pågældende faste korrektioner er forholdsmæssige, er behæftet med en fejl.
Efter at Retten i den appellerede doms præmis 130-133 havde henvist til de uregelmæssigheder, der påvirkede det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem, der var blevet indført i departementet Haute-Corse, som Kommissionen havde konstateret, og havde fastslået, at disse uregelmæssigheder bekræftede, at der forelå en tilstrækkeligt alvorlig mangel i kontrolsystemet, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 134-136, at de pågældende faste korrektioner kunne være begrundede som følge af en tilsidesættelse af de materielle betingelser for arealstøtteordningen. Retten undlod imidlertid at undersøge, om Kommissionen faktisk havde godtgjort, at de i nærværende doms præmis 60 opregnede tre kumulative kriterier var opfyldt.
Det påhvilede i forbindelse med undersøgelsen af det første kriterium nærmere bestemt Retten at efterprøve, om det kontrolsystem, der var blevet indført i departementet Haute-Corse, lå fuldstændigt fjernt fra de nødvendige vilkår for arealers støtteberettigelse med henblik på tildeling af arealstøtte. Ved i den appellerede doms præmis 133-130 at begrænse sig til at støtte sig på de af de franske myndigheder anlagte urigtige og vedvarende fortolkninger af begrebet »permanente græsarealer« som omhandlet i artikel 2, litra c), i forordning nr. 1120/2009, og på en hensyntagen til landskabstræk for at udlede, at et sådant system ikke nødvendigvis var i stand til at gøre det muligt for de franske myndigheder at påvise fejl i forbindelse med fastlæggelse af landbrugsarealer, har Retten ikke godtgjort, at det kontrolsystem, der var blevet indført i departementet Haute-Corse, lå fuldstændigt fjernt fra de nødvendige vilkår for arealers støtteberettigelse med henblik på tildeling af arealstøtte.
I forbindelse med undersøgelsen af det andet kriterium tilkom det Retten at efterprøve, om Kommissionen i det mindste havde identificeret en mangel, der påvirker det kontrolsystem, der blev indført i Haute-Corse, og som kunne gøre alle betalinger uregelmæssige. I denne forbindelse kan bedømmelsen i den appellerede doms præmis 134, hvorefter ikke-støtteberettigede arealer blev godkendt næsten systematisk på grundlag det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem, der blev indført i Haute-Corse, ikke være tilstrækkelig til, at det kan antages, at alle betalinger kunne være uregelmæssige.
Som generaladvokaten har påpeget i punkt 77 i forslaget til afgørelse, kan den omstændighed, at kontrolsystemet ikke overholder de materielle betingelser for en arealstøtteordning, ikke i sig selv være tilstrækkelig til at begrunde pålæggelsen af en fast sats på 100%, for så vidt som denne tilsidesættelse ikke i sig selv kan gøre alle betalinger uregelmæssige.
I henhold til det tredje kriterium tilkom det endvidere Retten at undersøge, om der forelå beviser til støtte for, at det kontrolsystem, der blev indført i Haute-Corse, vidnede om, at kontrolmyndighederne havde gjort sig skyldige i mange forsømmelser med hensyn til at forhindre ulovlig eller svigagtig praksis.
Retten kunne således ikke uden at begå en retlig fejl fastslå, at Kommissionen med rette kunne pålægge en fast korrektion på 100% på grundlag af den omstændighed, at manglerne i det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem var i strid med de materielle betingelser for den pågældende støtteordning og som følge heraf var så alvorlige, at de udgjorde en fuldstændig misligholdelse af EU-reglerne, som gjorde alle betalinger uregelmæssige.
Det følger heraf, at det enkelte anbringende til støtte for appellen skal tages til følge, og den appellerede dom ophæves, idet Retten frifandt Kommissionen i det søgsmål, som Den Franske Republik havde anlagt vedrørende den omtvistede afgørelse, for så vidt som denne medlemsstat herved blev pålagt faste korrektioner på 100% som følge af mangler i kontrolsystemet for arealstøtten i departementet Haute-Corse for ansøgningsårene 2013 og 2014.
Søgsmålet for Retten
I henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, hvis den ophæver den af Retten trufne afgørelse, enten hjemvise den til Retten til afgørelse eller selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
I det foreliggende tilfælde finder Domstolen, at den er i besiddelse af alle de nødvendige oplysninger for selv at kunne træffe afgørelse i det søgsmål, som Den Franske Republik havde anlagt vedrørende den omtvistede afgørelse, hvorved den under overskriften »Alvorlige mangler i kontrolsystemet, Korsika« pålagde denne medlemsstat faste korrektioner på 100%, der var blevet anvendt for direkte arealstøtte ydet i Haute-Corse for ansøgningsårene 2013 og 2014, som følge af mangler i kontrolsystemet for arealstøtte i Haute-Corse.
Med sit tredje anbringende, der blev fremsat for Retten, gjorde Den Franske Republik i det væsentlige gældende, at anvendelsen af faste korrektioner på 100% på hele arealstøtten under den første søjle, der blev ydet departementet Haute-Corse, er uforholdsmæssig. Den Franske Republik er navnlig af den opfattelse, at de i retningslinjerne af 2015 fastsatte betingelser for anvendelsen af en fast korrektionssats på 100% ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Kommissionen har bestridt disse argumenter og gjort gældende, at dette anbringende skal forkastes. Kommissionen har fremhævet, at de fejl, den stødte på under undersøgelser forud for den, der førte til vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, fortsatte efter 2014, således at pålæggelsen af en fast korrektion på 100% fortsat var det mest hensigtsmæssige, da Den Franske Republik ikke havde godtgjort at have foretaget ændringer. Desuden har Kommissionen konstateret alvorlige mangler og en vedvarende tilsidesættelse af de væsentlige betingelser for tildeling af direkte arealstøtte på grund af en uklar definition af marginalt produktive foderarealer, der gør det muligt for landbrugere at anmelde ikke-støtteberettigede arealer, og som har medført, at disse arealer ikke er blevet udelukket. Sådanne mangler begrunder pålæggelsen af en fast korrektion på 100%.
Som det fremgår af denne doms præmis 60, finder en fast korrektion på 100%, der er pålagt som følge af de mangler, der er konstateret i ordningen for kontrol med arealstøtte, anvendelse i henhold til punkt 3.2 i rammebestemmelserne af 2015. når et eksisterende kontrolsystem ligger fuldstændigt fjernt fra den relevante EU-lovgivning, ikke tager hensyn til materielle elementer i den pågældende støtteordning og til dens formål og endelig i sagens natur og end ikke gør det muligt at påvise den praksis, hvorefter de pågældende erhvervsdrivende omgår eller manipulerer disse materielle elementer.
Det skal i denne forbindelse konstateres, at Kommissionen i den sammenfattende rapport, der var knyttet som bilag til den omtvistede afgørelse, begrundede anvendelsen af en fast korrektionssats på 100% med den særlige situation, der gjorde sig gældende i departementet Haute-Corse, efter i denne rapport at have konstateret væsentlige mangler vedrørende fastlæggelsen af de støtteberettigede arealer, som berørte det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem i dette departement. Kommissionen oplyste, at disse mangler allerede var blevet observeret for ansøgningsårene 2008-2012, og at der ligeledes skulle anvendes en fast korrektion på 100% for ansøgningsårene 2013 og 2014, fordi de franske myndigheder ikke havde ændret deres fremgangsmåde.
Det følger imidlertid af de betragtninger, der er fremført i denne doms præmis 58-71, at anvendelsen af en fast korrektionssats på 100% forudsætter, at Kommissionen godtgør, at en sådan korrektion er begrundet i forhold til, at de i denne doms præmis 60 opregnede tre kumulative kriterier er opfyldt, hvilket gør det muligt at fastslå, at samtlige ansøgninger er behæftet med uregelmæssigheder. Denne institution kunne derfor ikke med rette pålægge Den Franske Republik de pågældende faste korrektioner alene på grundlag af mangler vedrørende fastlæggelsen af de støtteberettigede arealer, der påvirkede det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem i departementet Haute-Corse.
Det følger heraf, at Den Franske Republiks tredje anbringende om Kommissionens tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved anvendelsen af de pågældende faste korrektioner skal tages til følge, og at den omtvistede afgørelse som følge heraf skal annulleres, for så vidt som denne medlemsstat under overskriften »Alvorlige mangler i kontrolsystemet, Korsika« herved blev pålagt disse faste korrektioner.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
I henhold til samme reglements artikel 138, stk. 1, der i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til reglementets artikel 138, stk. 3, kan Domstolen dog fordele sagsomkostningerne eller bestemme, at hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter.
Da Den Franske Republik har fået medhold i denne appelsag, og da denne medlemsstat har nedlagt påstand om, at Kommissionen pålægges at betale sagsomkostningerne, bør det pålægges Kommissionen at bære sine egne omkostninger og at betale Den Franske Republiks omkostninger i forbindelse med appelsagen.
Da Den Franske Republik har fået medhold i en påstand nedlagt i første instans, men har tabt sagen for så vidt angår de tre øvrige påstande, finder Domstolen under hensyn til de foreliggende omstændigheder det rimeligt, at Den Franske Republik ud over tre fjerdedele af sine omkostninger i første instans skal betale tre fjerdedele af Kommissionens omkostninger i første instans, mens Kommissionen ud over en fjerdedel af sine egne omkostninger i første instans skal betale en fjerdedel af Den Franske Republiks omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Rets dom af 12. marts 2019, Frankrig mod Kommissionen (
T-26/18
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2019:153
), ophæves, for så vidt som Retten dels frifandt Kommissionen i det søgsmål, som Den Franske Republik havde anlagt vedrørende Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2017/2014 af 8. november 2017 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), for så vidt som denne medlemsstat under overskriften »Alvorlige mangler i kontrolsystemet, Korsika« herved blev pålagt faste korrektioner på 100%, der var blevet anvendt for direkte arealstøtte ydet i Haute-Corse for ansøgningsårene 2013 og 2014, som følge af mangler i kontrolsystemet for arealstøtte i Haute-Corse, dels traf afgørelse om sagsomkostningerne.

2)
Gennemførelsesafgørelse 2017/2014 annulleres, for så vidt som denne medlemsstat under overskriften »Alvorlige mangler i kontrolsystemet, Korsika« herved blev pålagt faste korrektioner på 100%, der var blevet anvendt for direkte arealstøtte ydet i Haute-Corse for ansøgningsårene 2013 og 2014, som følge af mangler i kontrolsystemet for arealstøtte i Haute-Corse.

3)
Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger i forbindelse med appelsagen, en fjerdedel af sine egne omkostninger i første instans og betaler Den Franske Republiks omkostninger i forbindelse med appelsagen og en fjerdedel af denne medlemsstats omkostninger i første instans.

4)
Den Franske Republik bærer tre fjerdedele af sine egne omkostninger i første instans og betaler tre fjerdedele af Europa-Kommissionens omkostninger i første instans.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.