CELEX: 62016CJ0503
Ennakkoratkaisupyyntö
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettava vakuutus
Direktiivit 72/166/ETY, 84/5/ETY, 90/232/ETY ja 2009/103/EY
Ajoneuvon varkaus
Liikennevahinko
Vakuutetulle ajoneuvon omistajalle jalankulkijana aiheutuneet henkilö- ja omaisuusvahingot
Siviilioikeudellinen vastuu
Korvaus
Pakollisen vakuutuksen kattavuus
Poissulkemislausekkeet
Kansallinen säännöstö, jossa suljetaan vakuutettu ajoneuvon omistaja vakuutuksesta maksettavien korvausten ulkopuolelle
Yhteensoveltuvuus kyseessä olevien direktiivien kanssa
Vahinkoa kärsineiden kolmansien käsite

Ennakkoratkaisupyyntö koskee moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/103/EY (
EUVL 2009, L 263, s. 11
) 12 artiklan 3 kohdan ja 13 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Luís Isidro Delgado Mendes ja Crédito Agrícola Seguros – Companhia de Seguros de Ramos Reais SA (jäljempänä CA Seguros) ja joka koskee sitä, pitäisikö viimeksi mainitun korvata Delgado Mendesille liikenneonnettomuuden seurauksena aiheutunut vahinko moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun perusteella.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24.4.1972 annetun neuvoston direktiivin 72/166/ETY (
EYVL 1972, L 103, s. 1
; jäljempänä ensimmäinen direktiivi) 3 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava – – tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sellaisten ajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta on otettu liikennevakuutus, joilla on pysyvä kotipaikka sen alueella. Vakuutetun vastuun laajuus sekä vakuutusturvan ehdot määräytyvät näiden toimenpiteiden mukaisesti.”
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY (
EYVL 1984, L 8, s. 17
), sellaisena kuin se on muutettuna 11.5.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2005/14/EY (
EUVL 2005, L 149, s. 14
; jäljempänä toinen direktiivi), 1 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”[Ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun liikennevakuutuksen on aina katettava sekä omaisuusvahingot että henkilövahingot.”
Toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että mitään [ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti tehdyn vakuutuskirjan sisältämää lakisääteistä määräystä tai sopimuslauseketta, jolla evätään korvaus tapauksissa, joissa ajoneuvoja käyttävät tai kuljettavat:
–
henkilöt, joilla ei ole nimenomaista tai muutoin annettua lupaa siihen,
– –
ei sovelleta [ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti vahinkoa kärsineiden kolmansien korvausvaatimuksiin.
Edellä ensimmäisessä luetelmakohdassa mainittua säännöstä tai lauseketta voidaan kuitenkin soveltaa sellaisten henkilöiden vahingoksi, jotka ovat vapaaehtoisesti menneet vahingon tai vamman aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos vakuutuksenantaja voi osoittaa heidän tienneen ajoneuvon olleen varastettu.
Jäsenvaltiot saavat olla soveltamatta niiden alueella tapahtuviin vahinkoihin ensimmäisen alakohdan säännöstä, jos vahingonkärsinyt voi saada korvausta vahingostaan sosiaaliturvalaitokselta.”
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.5.1990 annetun kolmannen neuvoston direktiivin 90/232/ETY (
EYVL 1990, L 129, s. 33
), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14 (jäljempänä kolmas direktiivi) 1 artiklassa säädettiin, että ”[ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta vakuutuksesta on korvattava ajoneuvon käytöstä kaikille matkustajille paitsi kuljettajalle aiheutuneet henkilövahingot”.
Kolmannen direktiivin 1 a artiklassa säädettiin seuraavaa:
”[Ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vakuutuksen on katettava sellaisille jalankulkijoille, pyöräilijöille sekä muille motorisoimattomille tienkäyttäjille aiheutuneet henkilö- ja omaisuusvahingot, jotka sellaisen liikennevahingon seurauksena, jossa moottoriajoneuvo on osallisena, ovat oikeutettuja korvaukseen kansallisen yksityisoikeuden mukaisesti. Tämä artikla ei vaikuta siviilioikeudelliseen vastuuseen eikä vahingonkorvauksen määrään.”
Direktiivillä 2009/103 on kodifioitu moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta pakollisesta vakuutuksesta siihen mennessä annetut direktiivit ja tämän seurauksena kumottu ne 27.10.2009 alkavin vaikutuksin. Kyseisen direktiivin liitteessä II olevan vastaavuustaulukon mukaan toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa vastaa direktiivin 2009/103 13 artiklan 1 kohta ja kolmannen direktiivin 1 a artiklaa vastaa direktiivin 2009/103 12 artiklan 3 kohta.
Portugalin oikeus
Pakollista liikennevakuutusta koskevasta järjestelmästä ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta annettujen neuvoston direktiivien 72/166/ETY, 84/5/ETY, 88/357/ETY ja 90/232/ETY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY muuttamisesta 11.5.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/14/EY osittaisesta täytäntöönpanosta 21.8.2007 annetun asetuksen nro 291/2007 (decreto-lei n
o
291/2007, que aprova o regime do sistema do seguro obrigatório de responsabilidade civil automóvel e transpõe parcialmente para a ordem jurídica interna a Directiva n
o
2005/14/CE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 11 de Maio, que altera as Directivas n
os
72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE e 90/232/CEE, do Conselho, e a Directiva n
o
2000/26/CE, relativas ao seguro de responsabilidade civil resultante da circulação de veículos automóveis) (Diário da República, 1. sarja, nro 160, 21.8.2007) 4 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jokaisen, joka voi joutua siviilioikeudelliseen korvausvastuuseen kolmansille osapuolille aiheutuneista henkilö- tai omaisuusvahingoista, jotka on aiheuttanut moottoriajoneuvo, jonka pysyvä kotipaikka on Portugalissa ja jonka kuljettamiseen vaaditaan erityinen lupa, tai siihen kiinnitetty perävaunu, on otettava tällaisen korvausvastuun kattava vakuutus tämän asetuksen mukaisesti, jotta kyseistä moottoriajoneuvoa voidaan käyttää liikenteessä.”
Asetuksen nro 291/2007 11§:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Edellä 4 §:ssä tarkoitettu vastuuvakuutus kattaa jalankulkijoille, pyöräilijöille sekä muille motorisoimattomille tienkäyttäjille aiheutuneet vahingot, jos ja siltä osin kuin niiden korvaamisesta säädetään liikennevahingosta johtuvaa siviilioikeudellista vastuuta koskevassa lainsäädännössä.”
Kyseisen asetuksen 14 §:n 2 momentin b kohdassa säädetään seuraavaa:
”Vakuutusturvan ulkopuolelle jäävät myös kaikki seuraaville henkilöille aiheutuneet omaisuusvahingot: – – vakuutuksenottaja”.
Saman asetuksen 15 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kun kyseessä on ajoneuvon ryöstäminen, varkaus tai käyttövarkaus taikka tahallisesti aiheutettu liikennevahinko, vakuutuksesta ei korvata kyseiseen tekoon syyllistyneen tai siinä avustaneen vastuulle tulevia korvauksia ajoneuvon omistajalle – –”
Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymys
Delgado Mendes ja hänen puolisonsa olivat 26.4.2009 heille kuuluvalla maatilalla, joka sijaitsee Chamuscassa (Portugali) ja jonka pihalle oli pysäköity kaksi moottoriajoneuvoa, joista toinen kuului Delgado Mendesille ja toinen hänen puolisolleen. Noin kello 18:n aikoihin he huomasivat, että Delgado Mendesille kuuluvan ajoneuvon ratissa istui heille tuntematon mies, joka oli käynnistänyt kyseisen ajoneuvon. Mendes ja hänen puolisonsa ottivat välittömästi toisen ajoneuvon ja lähtivät seuraamaan kyseistä ajoneuvoa.
Delgado Mendesin ajoneuvo saapui risteykseen ja pysähtyi. Delgado Mendes pysäytti myös puolisonsa ajoneuvon noin 20 metrin päähän ensin mainitusta ajoneuvosta ja poistui tästä ajoneuvosta oman ajoneuvonsa suuntaan.
Tällöin Delgado Mendesin ajoneuvon kuljettaja peruutti siten, että kyseinen ajoneuvo törmäsi sekä Delgado Mendesin puolison ajoneuvon oikeaan kylkeen että Delgado Mendesiin kaataen tämän maahan. Kuljettaja ajoi eteenpäin, peruutti uudelleen nopeasti ja yllättäen ja ajoi uudelleen päin Delgado Mendesiä, joka oli juuri noussut ylös maasta, ja ajoi hänen ylitseen. Delgado Mendes kulkeutui ajoneuvonsa mukana noin kahdeksan metriä.
Delgado Mendesille aiheutui tämän onnettomuuden suorana seurauksena useita murtumia ja vammoja. Hän oli lääkärin seurannassa 8.2.2011 asti, joutui olemaan poissa töistä 654 päivän ajan ja hänelle jäi useita jälkiseurauksia.
Mainitun vahingon tapahtumispäivänä Delgado Mendesin ajoneuvo oli moottoriajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta kolmansille aiheutuvien vahinkojen osalta vakuutettuna CA Segurosissa sellaisen vakuutussopimuksen nojalla, jossa mainittiin asianomainen henkilö vakuutuksenottajana ja kyseisen ajoneuvon tavanomaisena kuljettajana. Tämä vakuutussopimus sisälsi muun muassa seuraavat ehdot:
–
kolmantena pidetään ”henkilöä, jolle sopimuksen kattaman vahinkotapahtuman johdosta aiheutuu vahinko, joka voidaan korjata tai korvata siviilioikeuden tai tämän vakuutussopimuksen mukaisesti” (1 lausekkeen e alakohta)
–
”tämän sopimuksen tarkoituksena on täyttää asetuksen [nro 291/2007] 4 §:ssä säädetty moottoriajoneuvon vastuuvakuutusvelvoite” (2 lausekkeen 1 kohta)
–
”tällä sopimuksella taataan lailla säädetyissä rajoissa ja lailla säädettyjen edellytysten mukaisesti
a)
vakuutuksenottajan, ajoneuvon omistajan – – sekä niiden, joiden hallussa ajoneuvo laillisesti on tai jotka kuljettavat sitä laillisesti, siviilioikeudellinen vastuu kolmansille aiheutuneista henkilö- ja omaisuusvahingoista
b)
moottoriajoneuvon varkauteen, törkeään varkauteen, käyttövarkauteen tai tahallisesti aiheutettuihin liikennevahinkoihin syyllistyneiden vastuulle tulevat korvaukset” (2 lausekkeen 2 kohta)
–
”tämä sopimus sisältää – – Portugalin alueella sattuneiden vahinkojen osalta siviilioikeudessa säädetyn korvausvelvollisuuden” (4 lausekkeen 1 kohdan a alakohta)
–
”vakuutuksenottajalle aiheutuneet omaisuusvahingot suljetaan vakuutuksen pakollisen kattavuuden ulkopuolelle” (5 lausekkeen 2 kohdan b alakohta)
–
”törkeän varkauden – – ja tahallisesti aiheutettujen liikennevahinkojen tapauksessa vakuutuksesta ei korvata kyseiseen tekoon syyllistyneen tai siinä avustaneen vastuulle tulevia korvauksia ajoneuvon omistajalle – –” (5 lausekkeen 5 kohta).
Delgado Mendes nosti Tribunal de Comarca de Santarémissa (Santarémin alueen alioikeus, Portugali) kanteen, jolla hän vaati CA Segurosin velvoittamista maksamaan hänelle 210641 euron suuruinen korvaus hänelle aiheutuneista omaisuus- ja henkilövahingoista tämän kanteen tiedoksi antamisesta lähtien laskettavine lakisääteisine korkoineen. CA Seguros vaati kanteen hylkäämistä useista syistä.
Kyseinen tuomioistuin hylkäsi Delgado Mendesin kanteen perusteettomana muun muassa siitä syystä, että asetuksen nro 291/2007 15 §:n 3 momentin nojalla ajoneuvon omistaja on suljettu vakuutussopimuksen mahdollisten edunsaajien piirin ulkopuolelle.
Delgado Mendes valitti tästä tuomiosta Tribunal da Relação de Évoraan (Évoran ylioikeus, Portugali). Hän väittää erityisesti, että kyseistä 15 §:n 3 momenttia on tulkittava suppeasti siten, että siinä suljetaan korvausten ulkopuolelle vain ajoneuvon omistajan kärsimät omaisuusvahingot. Tällä säännöksellä lainsäätäjä ei Delgado Mendesin mukaan ole tarkoittanut hänelle aiheutuneiden vahinkojen kaltaisia vahinkoja. Koska pääasiassa kyseessä olevan vakuutussopimuksen pääasiallinen kohde on henkilövahinkoja kärsineiden suojelu suorittamalla korvaukset kaikille – lukuun ottamatta kuljettajaa itseään –, Delgado Mendesille aiheutuneiden henkilövahinkojen korvaaminen kuuluu nyt käsiteltävässä asiassa ”vahinkoa kärsineiden kolmansien” soveltamisalaan.
CA Seguros kiistää tämän suppean tulkinnan ja väittää muun muassa, että se rikkoo siviililain (código civil) 9 §:ää, koska kyseessä olevan vakuutuksen tarkoituksena on taata ”kaikkien niiden henkilöiden, jotka voivat olla siviilioikeudellisessa vastuussa moottoriajoneuvon kolmansille aiheuttamille vahinkojen korvaamisesta” vastuu. Ei kuitenkaan voida hyväksyä, että henkilö, joka vastaa moottoriajoneuvon käyttämisestä aiheutuvista riskeistä, olisi itse suojattu siviilioikeudellisen vastuun kannalta niin kuin hän olisi kolmannen ominaisuudessa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kanteen kohde on rajattu sen yhteyden määrittämiseen, joka on yhtäältä vastuun aiheuttavan tekijän ja siitä johtuvan vahingon korvaamisvelvollisuuden ja toisaalta pääasiassa kyseessä olevan vakuutussopimuksen soveltamisalan rajojen välillä.
Tribunal da Relação de Évora päättelee, että CA Segurosin vakuuttaman Delgado Mendesin ajoneuvon kuljettaja on vastuussa vahingon sattumisesta ja on velvollinen korvamaan aiheuttamansa vahingot. Sama tuomioistuin täsmentää, että Delgado Mendesin ja CA Segurosin välisen vakuutussopimuksen nojalla viimeksi mainittu on tavanomaisessa tilanteessa, jossa vahinkoa kärsinyt on kolmas osapuoli ajoneuvon omistajan ja tämän vakuutusyhtiön välisen vakuutussuhteen kannalta, selvästi vastuussa yksinomaan mainitun kuljettajan virheestä johtuvien vahinkojen korjaamisesta.
Pääasiassa on kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kaksi erityispiirrettä, koska vahinkotapahtuman on tahallisesti aiheuttanut Delgado Mendesin ajoneuvon kuljettaja ja koska kantajana oleva vahinkoa kärsinyt on tätä ajoneuvoa koskevan vakuutuksen ottaja.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää ensimmäisestä erityispiirteestä, että vakuutuksenantajan velvollisuutta korvata vahingot, jotka johtuvat tahallisesti aiheutetuista liikennevahingoista, on käsitelty Supremo Tribunal de Justiçan (ylin yleinen tuomioistuin, Portugali) vakiintuneessa oikeuskäytännössä vuodesta 2007 lähtien.
Toisesta erityispiirteestä se toteaa kuitenkin, että sekä asetuksen nro 291/2007 15 §:n 3 momentissa että pääasiassa kyseessä olevassa vakuutussopimuksessa vahvistetaan nimenomaisesti, että ”kun kyseessä on ajoneuvon varkaus – – taikka tahallisesti aiheutettu liikennevahinko, vakuutuksesta ei korvata kyseiseen tekoon syyllistyneen tai siinä avustaneen vastuulle tulevia korvauksia ajoneuvon omistajalle”. Nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa on kyse näistä kahdesta tilanteesta. Asetuksen 14 §:n 2 momentin b kohdan mukaan vakuutusturvan ulkopuolelle jäävät myös vakuutuksenottajalle aiheutuneet omaisuusvahingot.
Tribunal da Relação de Évora ja CA Seguros katsovat lisäksi, ettei asetuksen nro 291/2007 15 §:n 3 momentin tulkinta Delgado Mendesin ehdottamalla tavalla vastaa siviililain 9 §:ssä tältä osin asetettuja vaatimuksia.
Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on kuitenkin epäilyjä asetuksen nro 291/2007 14 §:n 2 momentin b kohdan ja 15 §:n 3 momentin (jäljempänä riidanalainen säännöstö) yhteensoveltuvuudesta unionin oikeuden kanssa. Se toteaa tästä, että toisella direktiivillä on korvattu vakuutussopimukselle tyypillinen omistajan ja vakuutuksenantajan välinen suhde vakuutuksenantajan ja vahingosta vastuussa olevan välisellä suhteella ja että kolmannessa direktiivissä vahvistettiin, että ratkaiseva suhde vakuutuksen ulkopuolelle jättämistä koskevien säännösten tai sopimuslausekkeen osalta on vakuutuksenantajan ja kuljettajan välinen suhde eikä vakuutuksenantajan ja omistajan välinen suhde, ja tämän lähestymistavan on vuonna 2008 vahvistanut Supremo Tribunal de Justiça.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo lisäksi, että riidanalaisessa säännöstössä tarkoitettujen henkilöiden pois sulkeminen on määritelty yleisten ja abstraktien kriteerien perusteella, minkä unionin tuomioistuin on todennut olevan ristiriidassa kyseessä olevien direktiivien kanssa. Se kysyy myös mainittujen poissulkemisten, jotka perustuvat yksinomaan vahinkotapahtuman kohteena olleen ajoneuvon omistajuuteen, yhteensoveltuvuudesta yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa.
Tässä tilanteessa Tribunal da Relação de Évora on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Kun kyseessä on liikennevahinko, jossa jalankulkijalle on aiheutunut henkilö- ja omaisuusvahinkoa, kun jalankulkijan omistaman ajoneuvon anastanut henkilö on ohjannut kyseisen ajoneuvon tahallisesti jalankulkijaa päin, onko [unionin] oikeus, erityisesti [direktiivin 2009/103] 12 artiklan 3 kohta ja 13 artiklan 1 kohta esteenä sille, että kansallisessa oikeudessa suljetaan kokonaan pois kyseisen jalankulkijan oikeus korvauksiin siksi, että hän on kyseisen ajoneuvon omistaja ja vakuutuksenottaja?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Aluksi on todettava, että direktiivi 2009/103 ei ole ajallisesti sovellettavissa pääasiassa. Sen taustalla olevan vahinkotapahtuman päivämäärän perusteella nyt käsiteltävässä asiassa on sovellettava muun muassa toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa ja kolmannen direktiivin 1 a artiklaa.
Jotta esitettyyn kysymykseen voidaan antaa hyödyllinen vastaus, ennakkoratkaisukysymyksessä nimenomaisesti tarkoitettujen säännösten lisäksi on otettava huomioon ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohta ja toisen direktiivin 1 artiklan 1 kohta.
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt, että vakuutuksenantajan velvollisuus korvata tahallisesti aiheutetut liikennevahingot on vahvistettu vuodesta 2007 lähtien Supremo Tribunal de Justiçan oikeuskäytännössä, näyttää siltä, ettei esitetty kysymys tosiasiassa koske sitä, velvoitetaanko ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa direktiivissä korvaamaan pakollisesta liikennevakuutuksesta tahallisesti aiheutetut liikennevahingot vai ei, vaan se koskee erityisesti sitä, onko näiden direktiivien kanssa yhteensoveltuvaa se, että jalankulkija suljetaan vakuutusturvan ulkopuolelle vain siitä syystä, että kyseinen jalankulkija on vakuutuksenottaja ja vahingot aiheuttaneen ajoneuvon omistaja.
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa, toisen direktiivin 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan 1 kohtaa sekä kolmannen direktiivin 1 a artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa suljetaan moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavan pakollisen liikennevakuutuksen ja siten siitä maksettavien korvausten ulkopuolelle liikenneonnettomuudessa olleelle jalankulkijalle aiheutuneet henkilö- ja omaisuusvahingot pelkästään siitä syystä, että tämä jalankulkija oli vakuutuksenottaja ja nämä vahingot aiheuttaneen ajoneuvon omistaja.
Ensinnäkin on huomattava, että moottoriajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa pakollista liikennevakuutusta koskevalla unionin säännöstöllä pyritään ensinnäkin sekä ajoneuvojen, joiden pysyvä kotipaikka on unionin alueella, että niiden kyydissä olevien henkilöiden vapaan liikkuvuuden varmistamiseen ja toiseksi sen takaamiseen, että näillä ajoneuvoilla aiheutettujen vahinkojen kärsijät saavat samanlaisen kohtelun riippumatta siitä, missä unionin alueella vahinko on tapahtunut (tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited ja Evans,
C-442/10
,
EU:C:2011:799
,
kohta).
Ensimmäisessä direktiivissä, sellaisena kuin se on tarkennettuna ja täydennettynä toisella ja kolmannella direktiivillä, asetetaan näin ollen jäsenvaltioille velvollisuus varmistaa, että sellaisten moottoriajoneuvojen, joiden pysyvä kotipaikka on jäsenvaltion alueella, käyttöön liittyvän vastuun varalta on otettu liikennevakuutus, ja tarkennetaan erityisesti, minkälaatuiset vahingot ja ketkä vahinkoa kärsineet kolmannet vakuutuksen on katettava (tuomio 23.10.2012, Marques Almeida,
C-300/10
,
EU:C:2012:656
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on aikaisemmin todettu viimeksi mainitusta seikasta, että ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan, toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ja kolmannen direktiivin 1 artiklan tavoitteena on varmistaa, että moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettava pakollinen liikennevakuutus mahdollistaa kaikille ajoneuvon aiheuttaman liikennevahingon vahingonkärsijöinä oleville matkustajille korvauksen saamisen heidän kärsimistään vahingoista (tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited ja Evans,
C-442/10
,
EU:C:2011:799
,
kohta).
Pakollista vakuutusta koskevan unionin säännöstön kehitys osoittaa, että unionin lainsäätäjän tavoitteena on jatkuvasti ollut ajoneuvojen aiheuttamista vahingoista kärsineiden suojaaminen ja että se on myös vahvistanut tällaista suojaa (tuomio 4.9.2014, Vnuk,
C-162/13
,
EU:C:2014:2146
,
kohta).
Erityisesti ottamalla kolmanteen direktiiviin 1 a artikla direktiivillä 2005/14 laajennettiin ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukainen vakuutusturva jalankulkijoille, pyöräilijöille ja muille motorisoimattomille tienkäyttäjille aiheutuneisiin henkilö- ja omaisuusvahinkoihin (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2014, Vnuk,
C-162/13
,
EU:C:2014:2146
,
kohta).
Koska Delgado Mendes oli jalankulkija pääasian vahingon sattuessa, on näin ollen todettava, että kolmannen direktiivin 1 a artiklan mukaisesti hänen ajoneuvoonsa liittyvä pakollinen vakuutus kattaa ne henkilö- ja omaisuusvahingot, joita hänelle aiheutui tämän liikenneonnettomuuden johdosta ja joiden osalta jalankulkijalla on oikeus saada korvausta kansallisen siviilioikeuden nojalla.
Erityisesti liikenneonnettomuudessa osallisena olleen ajoneuvon vakuutuksenottajan ja omistajan asemasta vahinkoa kärsineenä on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan ensimmäisellä, toisella ja kolmannella direktiivillä tavoiteltu vahinkoa kärsineiden suojaamisen päämäärä edellyttää, että ajoneuvon omistajan, joka oli liikenneonnettomuuden tapahtumahetkellä ajoneuvossa matkustajana, oikeudellinen tilanne rinnastetaan muiden samassa onnettomuudessa vahinkoa kärsineiden matkustajien tilanteeseen (tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited ja Evans,
C-442/10
,
EU:C:2011:799
,
kohta).
Oikeuskäytännössä on samoin todettu, että kyseinen tavoite on esteenä myös sille, että kansallisessa lainsäädännössä supistetaan perusteettomasti pakollisen liikennevakuutuksen kattaman matkustajan käsitettä sulkemalla tämän käsitteen ulkopuolelle henkilöt, jotka ovat olleet ajoneuvon sellaisessa osassa, jota ei ole tarkoitettu heidän kuljettamiseensa eikä varustettu tätä varten (tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited ja Evans,
C-442/10
,
EU:C:2011:799
,
kohta).
Oikeuskäytännössä on päätelty tästä, että sama vahinkoa kärsineiden suojaamisen tavoite edellyttää myös, että ajoneuvon kuljettamista varten vakuutetun henkilön, joka oli kuitenkin onnettomuuden tapahtuessa kyseisen ajoneuvon matkustajana, oikeudellinen tilanne rinnastetaan muiden onnettomuudessa vahinkoa kärsineiden matkustajien tilanteeseen ja ettei näin ollen henkilöä voida sulkea toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”vahinkoa kärsinyt kolmas” ulkopuolelle sillä perusteella, että hänet oli vakuutettu onnettomuuden aiheuttaneen ajoneuvon kuljettamista varten, jos hän oli kyseisen ajoneuvon matkustajana eikä kuljettajana (tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited ja Evans,
C-442/10
,
EU:C:2011:799
,
ja
kohta).
Analogisesti on katsottava, ettei sen seikan perusteella, että yliajetuksi tullut jalankulkija oli liikenneonnettomuuden tapahtumahetkellä vakuutuksenottaja ja tämän vahingon aiheuttaneen ajoneuvon omistaja, tätä henkilöä voida sulkea toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa ja kolmannen direktiivin 1 a artiklassa tarkoitetun vahinkoa kärsineen kolmannen henkilön käsitteen ulkopuolelle.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja komissio ovat perustellusti todenneet, se seikka, ettei kyseisen ajoneuvon omistaja ja vakuutuksenottaja ollut ajoneuvossa onnettomuuden tapahtumahetkellä vaan tämä ajoneuvo ajoi hänen ylitseen, kun hän oli jalankulkijana, ei voi oikeuttaa erilaista kohtelua, kun otetaan huomioon ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa direktiivissä tavoiteltu sama suojelutavoite, sellaisena kuin se on mainittu tämän tuomion 41 kohdassa.
Toiseksi vahinkoa kärsineen kolmannen henkilön oikeuksista on kuitenkin muistettava, että moottoriajoneuvojen käyttämisestä kolmansille aiheutuneisiin vahinkoihin liittyvää vastuuta koskeva vakuuttamisvelvollisuus on eri asia kuin se, kuinka laajalti heille korvataan tällainen vahinko vakuutetun vahingonkorvausvastuun perusteella. Ensin mainittu määritellään ja taataan unionin oikeudessa, kun taas toisesta säädetään pääasiallisesti kansallisessa oikeudessa (tuomio 23.10.2012, Marques Almeida,
C-300/10
,
EU:C:2012:656
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännön mukaan ensimmäisen, toisen ja kolmannen direktiivin tarkoituksesta sekä niiden sanamuodosta seuraa, ettei niillä pyritä yhdenmukaistamaan jäsenvaltioiden vahingonkorvausvastuusäännöstöä ja että nykyisin voimassa olevan unionin oikeuden mukaan jäsenvaltiot voivat vapaasti päättää, millaista vahingonkorvausvastuusäännöstöä sovelletaan sellaisiin vahinkotapahtumiin, jotka ovat aiheutuneet moottoriajoneuvojen käyttämisestä (tuomio 23.10.2012, Marques Almeida,
C-300/10
,
EU:C:2012:656
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
Oikeuskäytännössä on kuitenkin täsmennetty, että jäsenvaltioiden on käyttäessään tätä toimivaltaansa noudatettava unionin oikeutta ja että kansalliset vahingonkorvausoikeuden säännökset, jotka sääntelevät ajoneuvon käyttämisestä aiheutuvien vahinkojen korvaamista, eivät voi poistaa ensimmäisen, toisen ja kolmannen direktiivin tehokasta vaikutusta (tuomio 23.10.2012, Marques Almeida,
C-300/10
,
EU:C:2012:656
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten oikeuskäytännössä on myös täsmennetty, mainittujen direktiivien tehokas vaikutus poistetaan, jos kansallisessa säännöstössä yleisin ja abstraktein kriteerein joko evätään vahinkoa kärsineeltä oikeus saada korvausta pakollisesta liikennevakuutuksesta tai rajoitetaan tätä oikeutta suhteettomasti sillä perusteella, että vahinkoa kärsinyt on myötävaikuttanut vahingon syntymiseen. Niinpä vahinkoa kärsineelle maksettavan korvauksen laajuutta voidaan rajoittaa vain poikkeuksellisissa olosuhteissa ja tapauskohtaisen arvioinnin perusteella (tuomio 23.10.2012, Marques Almeida,
C-300/10
,
EU:C:2012:656
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännöstä johtuu, että mainitut direktiivit ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka perusteella voidaan ainoastaan siitä syystä, että matkustaja on myötävaikuttanut hänelle aiheutuneen vahingon syntymiseen, evätä matkustajan oikeus saada korvausta pakollisesta liikennevakuutuksesta tai rajoittaa sitä suhteettomasti (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2012, Marques Almeida,
C-300/10
,
EU:C:2012:656
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sama pätee riidanalaisen säännöstön kaltaiseen kansalliseen säännöstöön, jossa sallitaan se, että jalankulkijalta evätään ainoastaan sillä perusteella, että hän oli hänelle henkilö- ja omaisuusvahingot aiheuttaneen ajoneuvon vakuutuksenottaja ja omistaja, oikeus saada korvausta moottoriajoneuvojen käyttämiseen liittyvää vastuuta koskevasta pakollisesta liikennevakuutuksesta.
Oikeuskäytännössä on nimittäin todettu, että ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohta on esteenä sille, että moottoriajoneuvojen käyttämiseen liittyvää vastuuta koskevan pakollisen liikennevakuutuksen vakuutuksenantaja voisi vedota oikeussääntöihin tai sopimuslausekkeisiin evätäkseen korvauksen vakuutetulla ajoneuvolla aiheutetun vahingon kärsineeltä (tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited ja Evans,
C-442/10
,
EU:C:2011:799
,
kohta).
Oikeuskäytännössä on katsottu myös, että toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa ainoastaan muistutetaan tästä velvollisuudesta siltä osin kuin on kyse mainitussa artiklassa tarkoitetuista oikeussäännöistä tai vakuutussopimuslausekkeista, joilla suljetaan liikennevakuutuksen piiristä vahingot, jotka ovat aiheutuneet vakuutetun ajoneuvon käytöstä tai kuljettamisesta kolmansille silloin, kun vahingot aiheuttaneilla henkilöillä ei ollut lupaa kuljettamiseen, kun henkilöillä ei ollut ajokorttia tai kun henkilöt ovat rikkoneet kyseisen ajoneuvon kuntoa ja turvallisuutta koskevia lakisääteisiä teknisiä vaatimuksia (tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited ja Evans,
C-442/10
,
EU:C:2011:799
,
kohta).
Poikkeuksena tästä velvollisuudesta toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tosin säädetään, että vakuutuksenantajan ei tarvitse maksaa korvausta tietyille vahinkoa kärsineille, kun otetaan huomioon heidän itse aiheuttamansa tilanne, eli henkilöille, jotka ovat vapaaehtoisesti menneet heidän vahinkonsa aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos vakuutuksenantaja voi osoittaa heidän tienneen ajoneuvon olleen varastettu. Kuten oikeuskäytännössä on todettu, toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta voidaan kuitenkin poiketa vain tässä erityistapauksessa (tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited ja Evans,
C-442/10
,
EU:C:2011:799
,
kohta).
Pääasiassa on kuitenkin selvää, että tilanne ei ole tämä.
Näin ollen on todettava, että riidanalainen säännöstö heikentää unionin oikeudessa säädettyä taetta, jonka mukaan sovellettavan kansallisen oikeuden mukaisesti määritetty moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvä vahingonkorvausvastuu on katettava ensimmäisen, toisen ja kolmannen direktiivin mukaisella vakuutuksella.
Tästä seuraa, että ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa ja toisen direktiivin 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vahingonkorvausvastuun kattavan vakuutuksen antaja voi vedota riidanalaisen säännöstön kaltaiseen kansalliseen säännöstöön evätäkseen korvauksen vakuutetun ajoneuvon aiheuttaman liikenneonnettomuuden vuoksi henkilö- ja omaisuusvahinkoja kärsineiltä kolmansilta.
Kolmanneksi on todettava, ettei tätä toteamusta horjuta CA Segurosin väite siitä, että siviilioikeudellisen vastuun järjestelmään puututtaisiin vakavasti, jos tämä vastuu voisi syntyä itse vakuutettuun henkilöön nähden, mitä pääasiassa kyseessä oleva korvausvaatimus merkitsee.
Tältä osin on korostettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt, että pääasian kanteen kohde rajoittuu menettelyn tässä vaiheessa jo todetun siviilioikeudellisen vastuun ulottuvuuden kattamiseen pääasiassa kyseessä olevalla vakuutussopimuksella. Mainittu tuomioistuin on todennut jo vahvistaneensa, että vakuutetun ajoneuvon kuljettaja on vastuussa aiheuttamiensa vahinkojen korvaamisesta, ja se on todennut, että Delgado Mendesin ja CA Segurosin välisen vakuutussopimuksen nojalla viimeksi mainittu olisi riidanalaisen säännöstön puuttuessa vastuussa yksinomaan tämän kuljettajan syyksi luettavien vahinkojen korvaamisesta.
Näin ollen CA Segurosin väitteet eivät pidä paikkaansa, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole todennut Delgado Mendesin vastuuta häntä itseään kohtaan vaan pääasiassa vahinkotapahtuman aiheuttaneen ajoneuvon kuljettajan vastuun häntä kohtaan.
Edellä esitettyjen näkemysten perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa, toisen direktiivin 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan 1 kohtaa sekä kolmannen direktiivin 1 a artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa pelkästään siitä syystä, että liikenneonnettomuudessa ollut jalankulkija oli hänelle henkilö- ja omaisuusvahinkoa aiheuttaneen ajoneuvon vakuutuksenottaja ja omistaja, suljetaan pois se, että moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvää vastuuta koskeva pakollinen vakuutus kattaa ja siten siitä korvataan nämä tälle jalankulkijalle aiheutuneet vahingot.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24.4.1972 annetun neuvoston direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan 1 kohtaa, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.5.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2005/14/EY, 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan 1 kohtaa sekä moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.5.1990 annetun kolmannen neuvoston direktiivin 90/232/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14, 1 a artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa pelkästään siitä syystä, että liikenneonnettomuudessa ollut jalankulkija oli hänelle henkilö- ja omaisuusvahinkoja aiheuttaneen ajoneuvon vakuutuksenottaja ja omistaja, suljetaan pois se, että moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvää vastuuta koskeva pakollinen vakuutus kattaa ja siten siitä korvataan nämä tälle jalankulkijalle aiheutuneet vahingot.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: portugali.