CELEX: 62014TJ0732
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Ukrainan tilannetta epävakauttavien Venäjän toimien johdosta toteutettavat rajoittavat toimenpiteet
Kantajan nimen kirjaaminen sellaisten yhteisöjen luetteloon ja pysyttäminen sellaisten yhteisöjen luettelossa, joihin rajoittavia toimenpiteitä sovelletaan
Arviointivirhe
Perusteluvelvollisuus
Puolustautumisoikeudet
Oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan
Omaisuudensuoja
Oikeus harjoittaa taloudellista toimintaa

Asian tausta
Kantajana oleva Sberbank of Russia OAO on Moskovaan (Venäjä) sijoittautunut venäläinen vähittäispankki, joka tarjoaa pankkipalveluita kotimaisille ja ulkomaisille asiakkaille.
Euroopan unionin neuvosto tuomitsi 20.2.2014 erittäin voimakkain sanankääntein väkivallan käytön Ukrainassa. Se vaati väkivaltaisuuksien välitöntä lopettamista sekä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien täysimääräistä kunnioittamista Ukrainassa. Neuvosto suunnitteli myös ihmisoikeusloukkauksista, väkivallasta ja kohtuuttomasta voimankäytöstä vastuussa oleviin henkilöihin kohdistuvien rajoittavien toimenpiteiden käyttöönottoa.
Neuvosto tuomitsi 3.3.2014 pidetyssä ylimääräisessä kokouksessa Venäjän asevoimien hyökkäykset, jotka olivat loukanneet selkeästi Ukrainan suvereniteettia ja alueellista koskemattomuutta, sekä Venäjän federaation liittokokouksen liittoneuvoston (Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii) 1.3.2014 antaman luvan käyttää asevoimia Ukrainan alueella. Euroopan unioni kehotti Venäjän federaatiota vetämään joukkonsa välittömästi niiden pysyviin tukikohtiin Venäjää koskevien kansainvälisten velvoitteiden mukaisesti.
Neuvosto hyväksyi 5.3.2014 rajoittavia toimenpiteitä, jotka kohdistettiin Ukrainan valtiolle kuuluvien väärinkäytettyjen varojen jäädyttämiseen ja takaisinsaantiin.
Unionin jäsenvaltioiden valtionpäämiehet tai hallitusten päämiehet vahvistivat 6.3.2014 neuvoston 3.3.2014 antamat päätelmät. He tuomitsivat jyrkästi sen, että Venäjän federaatio oli ilman edeltävää provokaatiota loukannut Ukrainan suvereniteettia ja alueellista koskemattomuutta, ja kehottivat Venäjän federaatiota vetämään viipymättä asevoimansa takaisin niiden pysyviin tukikohtiin asiaankuuluvien sopimusten mukaisesti. Unionin jäsenvaltioiden valtionpäämiehet tai hallitusten päämiehet totesivat, että jos Venäjän federaatio toteuttaa mitä tahansa muita toimia Ukrainan tilanteen epävakauttamiseksi, siitä aiheutuu kauaskantoisia lisäseurauksia unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Venäjän federaation välisiin suhteisiin useilla eri talouden aloilla. He vetosivat Venäjän federaatioon, jotta tämä sallisi viipymättä kansainvälisten tarkkailijoiden pääsyn alueelle, ja korostivat, että Ukrainan kriisin ratkaisun pitäisi perustua maan alueelliseen koskemattomuuteen, suvereniteettiin ja itsenäisyyteen sekä kansainvälisten normien ehdottomaan noudattamiseen.
Krimin autonomisen tasavallan parlamentti ja Sevastopolin kaupunginhallitus – molemmat ovat Ukrainan tasavallan alaisia hallintoalueita – järjestivät 16.3.2014 kansanäänestyksen Krimin asemasta. Krimin väestöä pyydettiin kertomaan kansanäänestyksessä, haluaisiko se Krimin liittyvän oikeussubjektiksi Venäjän federaatioon vai haluaisiko se, että vuoden 1992 perustuslaki ja Krimin asema Ukrainan alaisena hallintoalueena palautettaisiin voimaan. Krimin autonomisessa tasavallassa julkaistun äänestystuloksen mukaan 96,77 prosenttia kannatti alueen liittämistä Venäjän federaatioon ja äänestysprosentti oli ollut 83,1.
Neuvosto antoi 17.3.2014 uudet Ukrainaa koskevat päätelmät. Se tuomitsi ankarasti 16.3.2014 pidetyn, Venäjän federaatioon liittymistä koskevan Krimin kansanäänestyksen, sillä se katsoi kansanäänestyksen toteutetun selvästi Ukrainan perustuslakia rikkoen. Neuvosto vaati Venäjän federaatiota toteuttamaan viipymättä toimenpiteitä kriisin liennyttämiseksi, vähentämään välittömästi joukkojensa määrän kriisiä edeltäneelle tasolle ja vetämään ne tukikohtiinsa kansainvälisten sitoumustensa mukaisesti, käynnistämään suorat neuvottelut Ukrainan hallituksen kanssa ja hyödyntämään kaikkia asiaankuuluvia kansainvälisiä mekanismeja rauhanomaisen neuvotteluratkaisun aikaan saamiseksi noudattaen täysimääräisesti kahden- ja monenvälisiä sitoumuksiaan, joissa se on luvannut taata Ukrainan suvereniteetin ja alueellisen koskemattomuuden. Neuvosto pahoitteli tässä yhteydessä, ettei Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto ollut pystynyt antamaan päätöslauselmaa Venäjän federaation käyttämän veto-oikeuden johdosta. Lisäksi se kehotti Venäjän federaatiota pidättymään kaikista Krimin liittämiseen liittyvistä toimista, jotka rikkovat kansainvälistä oikeutta.
Neuvosto antoi samana päivänä SEUT 29 artiklan perusteella päätöksen 2014/145/YUTP rajoittavista toimenpiteistä Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta (
EUVL 2014, L 78, s. 16
) sekä SEUT 215 artiklan perusteella asetuksen (EU) N:o 269/2014 Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta määrättävistä rajoittavista toimenpiteistä (
EUVL 2014, L 78, s. 6
), ja niillä se asetti matkustusrajoituksia henkilöille, jotka olivat vastuussa Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävistä tai uhkaavista toimista, ja jäädytti näiden henkilöiden varoja, ja nämä toimenpiteet koskivat myös heidän lähellään olevia henkilöitä ja yhteisöjä.
Venäjän federaatio tunnusti 17.3.2014 virallisesti Krimillä 16.3.2014 järjestetyn kansanäänestyksen tuloksen. Kansanäänestyksen jälkeen Krimin korkein oikeus ja Sevastopolin kaupunginhallitus julistivat Krimin Ukrainasta itsenäiseksi ja pyysivät Krimin liittämistä Venäjän federaatioon. Venäjän presidentti allekirjoitti samana päivänä asetuksen, jossa Krimin tasavalta tunnustettiin suvereeniksi ja itsenäiseksi valtioksi.
Eurooppa-neuvosto palautti perjantaina 21.3.2014 mieleen unionin jäsenvaltioiden valtionpäämiesten tai hallitusten päämiesten 6.3.2014 antaman lausuman ja pyysi Euroopan komissiota ja jäsenvaltioita valmistelemaan mahdollisia kohdennettuja toimenpiteitä.
Neuvosto päätti 23.6.2014, että Krimiltä tai Sevastopolista peräisin olevien tavaroiden tuonti unioniin olisi kiellettävä, lukuun ottamatta niitä Krimiltä tai Sevastopolista peräisin olevia tavaroita, joista Ukrainan hallitus on antanut alkuperätodistuksen.
Malaysia Airlinesin lennolla MH17 olleen lentokoneen tuhoutumiseen johtaneen, 17.7.2014 Donetskissa (Ukraina) tapahtuneen onnettomuuden jälkeen neuvosto pyysi komissiota ja Euroopan ulkosuhdehallintoa (EUH) viimeistelemään mahdollisiin kohdennettuihin toimenpiteisiin liittyvät valmistelut ja esittämään viimeistään 24.7.2014 ehdotuksia toimenpiteistä, jotka koskevat muun muassa pääomamarkkinoille pääsyä, puolustusta, kaksikäyttötuotteita ja arkaluonteisia teknologioita erityisesti energia-alalla.
Vaikka maaliskuussa 2014 oli asetettu matkustusrajoituksia ja jäädytetty tiettyjen luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden varoja, neuvosto antoi 31.7.2014 Ukrainan tilanteen vakavuuden vuoksi SEU 29 artiklan nojalla päätöksen 2014/512/YUTP rajoittavista toimenpiteistä Ukrainan tilannetta epävakauttavien Venäjän toimien johdosta (
EUVL 2014, L 229, s. 13
) tarkoituksenaan ottaa käyttöön kohdennettuja rajoittavia toimenpiteitä pääomamarkkinoille pääsyn, puolustuksen, kaksikäyttötuotteiden ja arkaluonteisten teknologioiden alalla erityisesti energiasektorilla.
Neuvosto katsoi viimeksi mainittujen toimenpiteiden kuuluvan EUT-sopimuksen soveltamisalaan ja niiden täytäntöönpanon edellyttävän unionin tason lainsäädäntöä, joten se antoi SEUT 215 artiklan 2 kohdan nojalla asetuksen (EU) N:o 833/2014 rajoittavista toimenpiteistä Ukrainan tilannetta epävakauttavien Venäjän toimien johdosta (
EUVL 2014, L 229, s. 1
), ja siihen sisältyi yksityiskohtaisempia säännöksiä päätöksen 2014/512 säännösten täytäntöön panemiseksi sekä unionin tasolla että jäsenvaltioissa.
Kyseisten rajoittavien toimenpiteiden tavoitteena ilmoitettiin olevan niiden kustannusten lisääminen, joita Venäjän federaatiolle aiheutuu Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävistä toimista, sekä konfliktin rauhanomaisen ratkaisun edistäminen. Tätä varten päätöksellä 2014/512 otettiin käyttöön erityisesti tiettyjen, Venäjän öljysektorille tarkoitettujen tuotteiden ja arkaluonteisten teknologioiden vientiä koskevia kieltoja sekä tiettyjen kyseisen sektorin toimijoiden pääsyä unionin pääomamarkkinoille koskevia rajoituksia.
Tämän jälkeen neuvosto antoi 8.9.2014 päätöksen 2014/659/YUTP päätöksen 2014/512 muuttamisesta (
EUVL 2014, L 271, s. 54
) sekä asetuksen (EU) N:o 960/2014 asetuksen N:o 833/2014 muuttamisesta (
EUVL 2014, L 271, s. 3
) laajentaakseen erinäisiä rahoitusvälineitä koskevan 31.7.2014 päätetyn kiellon soveltamisalaa sekä asettaakseen pääomamarkkinoille pääsyä koskevia lisärajoituksia.
Päätöksen 2014/512, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2014/659, 1 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”1.   Kielletään sellaisten joukkovelkakirjojen, osakkeiden tai vastaavien rahoitusvälineiden osalta suora tai välillinen osto tai myynti, suora tai välillinen investointipalvelujen tarjoaminen, liikkeeseenlaskussa avustaminen tai muu kaupankäynti, joiden maturiteetti on yli 90 päivää ja jotka on laskettu liikkeeseen 1 päivän elokuuta 2014 jälkeen ja 12 päivään syyskuuta 2014 mennessä, tai joiden maturiteetti on yli 30 päivää ja jotka on laskettu liikkeeseen 12 päivän syyskuuta 2014 jälkeen, ja jotka ovat seuraavien liikkeeseen laskemia:
a)
liitteessä I luetellut merkittävät rahoituslaitokset tai kehittämisrahoituslaitokset, jotka ovat sijoittautuneet Venäjälle ja yli 50-prosenttisesti julkisomisteisia tai julkisessa määräysvallassa 1 päivästä elokuuta 2014;
b)
unionin ulkopuolelle sijoittautuneet oikeushenkilöt, yhteisöt tai elimet, jotka ovat yli 50-prosenttisesti liitteessä I lueteltujen yhteisöjen omistuksessa; tai
c)
tämän kohdan b alakohdassa tarkoitettuun luokkaan kuuluvien tai liitteessä I lueteltujen yhteisöjen puolesta tai johdolla toimivat oikeushenkilöt, yhteisöt tai elimet.”
Kantajan nimi on merkitty päätöksen 2014/512, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2014/659, liitteessä I olevaan 1 kohtaan.
Asetuksen N:o 833/2014, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 960/2014 (jäljempänä riidanalainen asetus), 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kielletään epäsuora tai välillinen osto, myynti, sijoituspalvelujen tarjoaminen tai liikkeeseenlaskussa avustaminen tai kaikenlainen muu käsittely, jonka kohteena ovat sellaiset siirtokelpoiset arvopaperit ja rahamarkkinavälineet, joiden maturiteetti on yli 90 päivää ja jotka on laskettu liikkeeseen 1 päivän elokuuta 2014 ja 12 päivän syyskuuta 2014 välisenä aikana taikka joiden maturiteetti on yli 30 päivää ja jotka on laskettu liikkeeseen 12 päivän syyskuuta 2014 jälkeen ja joiden liikkeeseenlaskijana on
a)
liitteessä III lueteltu Venäjälle sijoittautunut merkittävä luottolaitos tai muu liitteessä III lueteltu Venäjälle sijoittautunut merkittävä laitos, jonka nimenomaisena tehtävänä on edistää Venäjän talouden kilpailukykyä, sen monipuolistamista ja investointien lisäämistä ja joka on yli 50-prosenttisesti julkisomisteinen tai julkisessa määräysvallassa 1 päivänä elokuuta 2014; tai
b)
unionin ulkopuolelle sijoittautunut oikeushenkilö, yhteisö tai elin, jonka omistusoikeuksista liitteessä III lueteltu yhteisö omistaa suoraan tai välillisesti yli 50 prosenttia; tai
c)
edellä b alakohdassa tarkoitetun tai liitteessä III luetellun yhteisön puolesta tai johdolla toimiva oikeushenkilö, yhteisö tai elin.”
Kantajan nimi on merkitty riidanalaisen asetuksen liitteeseen III.
Kantaja pyysi 22.10.2014 päivätyllä kirjeellä saada tutustua sitä koskeviin neuvoston asiakirja-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin ja todisteisiin.
Neuvosto vastasi kantajan pyyntöön 9.12.2014 päivätyllä kirjeellä ja toimitti tälle neuvoston hallussa olevia todisteita ja asiakirjoja, jotka liittyivät päätökseen kirjata kantajan nimi luetteloon yhteisöistä, joita kyseiset rajoittavat toimenpiteet koskivat.
Päätöksen 2014/512 voimassaoloa jatkettiin 31.1.2016 asti päätöksen 2014/512 muuttamisesta 22.6.2015 annetulla neuvoston päätöksellä (YUTP) 2015/971 (
EUVL 2015, L 157, s. 50
), sitten 31.7.2016 asti päätöksen 2014/512 muuttamisesta 21.12.2015 annetulla neuvoston päätöksellä (YUTP) 2015/2431 (
EUVL 2015, L 334, s. 22
), 31.1.2017 asti päätöksen 2014/512 muuttamisesta 1.7.2016 annetulla neuvoston päätöksellä (YUTP) 2016/1071 (
EUVL 2016, L 178, s. 21
), 31.7.2017 asti päätöksen 2014/512 muuttamisesta 19.12.2016 annetulla neuvoston päätöksellä (YUTP) 2016/2315 (
EUVL 2016, L 345, s. 65
) ja vielä 31.1.2018 asti päätöksen 2014/512 muuttamisesta 28.6.2017 annetulla neuvoston päätöksellä (YUTP) 2017/1148 (
EUVL 2017, L 166, s. 35
).
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 23.10.2014 jättämällään kannekirjelmällä.
Väliintulo
Komissio toimitti 23.2.2015 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon hakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijana tukeakseen neuvoston vaatimuksia.
Kantaja esitti hakemusta koskevat huomautuksensa 12.3.2015.
Unionin yleisen tuomioistuimen yhdeksännen jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulohakemuksen 26.5.2015 antamallaan määräyksellä.
Komissio esitti väliintulokirjelmän 2.7.2015.
Kantaja ja neuvosto esittivät väliintulokirjelmää koskevat huomautuksensa tätä varten asetetussa määräajassa.
Menettelyn lykkääminen
Unionin yleisen tuomioistuimen yhdeksännen jaoston puheenjohtaja päätti 12.3.2015 kuulla asianosaisia ja väliintulijaa mahdollisesta menettelyn lykkäämisestä siihen asti, kunnes unionin tuomioistuin antaisi ratkaisunsa asiassa C-72/15, Rosneft. Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamon kirjeessä, joka oli päivätty 23.3.2015, asetettiin asianosaisille ja väliintulijalle määräaika tätä varten.
Neuvosto ja kantaja esittivät huomautuksensa menettelyn mahdollisesta lykkäämisestä unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 1.4.2015 ja 8.4.2015 jättämillään asiakirjoilla.
Unionin yleisen tuomioistuimen yhdeksännen jaoston puheenjohtaja päätti 29.10.2015 unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan a alakohdan perusteella lykätä asian käsittelyä siitä syystä, että asiassa C-72/15, Rosneft, kyseessä olevat säännökset, joiden ulottuvuutta ja pätevyyttä unionin tuomioistuinta oli pyydetty arvioimaan, olivat osittain samat kuin nyt käsiteltävässä asiassa.
Kun tuomio Rosneft (
C-72/15
,
EU:C:2017:236
) annettiin 28.3.2017, menettelyn lykkäys päättyi työjärjestyksen 71 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
Asianosaisia kehotettiin tässä yhteydessä esittämään huomautuksensa siitä, millaisia johtopäätöksiä 28.3.2017 annetusta tuomiosta Rosneft (
C-72/15
,
EU:C:2017:236
) olisi tehtävä käsiteltävän kanteen yhteydessä esitettyjen kanneperusteiden ja perusteluiden osalta. Asianosaiset vastasivat tähän pyyntöön asetetussa määräajassa.
Kanteen tarkistaminen
Kantaja tarkisti kannettaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 26.6.2015 jättämällään kirjelmällä niin, että se vaatii myös päätöksen 2015/971 kumoamista siltä osin kuin tällä jatketaan päätöksellä 2014/512 säädettyjen rajoittavien toimenpiteiden soveltamista, mukaan lukien kantajan nimen kirjaaminen kyseisten toimenpiteiden kohteena olevien yhteisöjen luetteloon, 31.1.2016 asti.
Neuvosto esitti huomautuksensa tästä kirjelmästä unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 20.8.2015 toimittamallaan asiakirjalla.
Kantaja tarkisti kannettaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 5.1.2016 jättämällään kirjelmällä niin, että se vaatii myös päätöksen 2015/2431 kumoamista siltä osin kuin tällä jatketaan päätöksellä 2014/512 säädettyjen rajoittavien toimenpiteiden soveltamista, mukaan lukien kantajan nimen kirjaaminen kyseisten toimenpiteiden kohteena olevien yhteisöjen luetteloon, 31.7.2016 asti.
Kantaja tarkisti kannettaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 19.4.2017 jättämällään kirjelmällä niin, että se vaatii myös päätöksen 2016/1071 ja päätöksen 2016/2315 kumoamista siltä osin kuin näillä jatketaan päätöksellä 2014/512 säädettyjen rajoittavien toimenpiteiden soveltamista, mukaan lukien kantajan nimen kirjaaminen kyseisten toimenpiteiden kohteena olevien yhteisöjen luetteloon, 31.1.2017 ja 31.7.2017 asti.
Neuvosto esitti huomautuksensa näistä kirjelmistä unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.5.2017 toimittamallaan asiakirjalla.
Kantaja tarkisti kannettaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 27.7.2017 jättämällään kirjelmällä niin, että se vaatii myös päätöksen 2017/1148 kumoamista siltä osin kuin tällä jatketaan päätöksellä 2014/512 säädettyjen rajoittavien toimenpiteiden soveltamista, mukaan lukien kantajan nimen kirjaaminen kyseisten toimenpiteiden kohteena olevien yhteisöjen luetteloon, 31.1.2018 asti.
Neuvosto esitti huomautuksensa tästä asiakirjasta unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 17.8.2017 toimittamallaan asiakirjalla.
Muutos jaostojen kokoonpanossa
Kun unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari siirrettiin kuudenteen jaostoon, johon myös käsiteltävä asia tämän vuoksi siirrettiin työjärjestyksen 27 artiklan 5 kohdan mukaisesti.
Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa yhtäältä päätöksen 2014/512, sellaisena kuin sen voimassaoloa on jatkettu tai sitä on muutettu päätöksellä 2014/659, päätöksellä 2015/971, päätöksellä 2015/2431, päätöksellä 2016/1071, päätöksellä 2016/2315 ja päätöksellä 2017/1148 (jäljempänä riidanalainen päätös), ja toisaalta riidanalaisen asetuksen (jäljempänä yhteisesti riidanalaiset toimet) niiltä osin kuin ne koskevat kantajaa
–
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen, koska se ei osittain kuulu unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaan, ja toteaa, että sitä ei miltään osin voida ottaa tutkittavaksi, tai hylkää kanteen joka tapauksessa perusteettomana
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto on täsmentänyt kirjallisessa vastauksessaan kysymykseen, jonka unionin yleinen tuomioistuin esitti 28.3.2017 annetun tuomion Rosneft (
C-72/15
,
EU:C:2017:236
) jälkeen, ettei se kyseenalaista enää unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaa valvoa riidanalaisen päätöksen laillisuutta siltä osin kuin riidanalainen päätös sisältää SEUT 275 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettuja rajoittavia toimenpiteitä, ja tämä on vahvistettu istunnossa.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää kanteen kokonaisuudessaan.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja esittää kumoamiskanteensa tueksi neljä kanneperustetta, joista ensimmäisessä väitetään, että neuvosto on tehnyt ilmeisen arviointivirheen ja toiminut ultra vires kirjatessaan kantajan nimen riidanalaisten toimien liitteisiin; toinen koskee SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa määrätyn perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, kolmas puolustautumisoikeuksien ja tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamista ja neljäs sen perusoikeuksien, mukaan lukien Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 16 ja 17 artiklassa vahvistettujen omaisuudensuojan, liiketoiminnan harjoittamisen vapauden ja hyvän maineen kunnioittamista koskevan oikeuden, loukkaamista. Kantaja esittää lisäksi SEUT 277 artiklaan perustuvan lainvastaisuusväitteen, joka koskee riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa ja riidanalaisen asetuksen 5 artiklaa.
Aluksi on tutkittava, voidaanko kanne ottaa tutkittavaksi.
Tutkittavaksi ottaminen
Neuvosto väittää, ettei kantajalla ole asiavaltuutta vaatia riidanalaisten toimien kumoamista.
Neuvoston mukaan vaatimus niiden toimenpiteiden kumoamisesta, joilla kantajan nimi on kirjattu riidanalaisissa toimissa oleviin luetteloihin, ei vastaa SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa määrättyjä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. Kantajalla ei siis sen mukaan ole asiavaltuutta millään SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa määrätyistä kolmesta perusteesta.
Neuvosto huomauttaa aluksi, ettei kantaja kiistä sitä seikkaa, ettei se ole etuoikeutettu kantaja tai ettei se ole riidanalaisella asetuksella käyttöön otettujen toimenpiteiden adressaatti. SEUT 263 artiklan neljännen kohdan ensimmäistä tapausta ei siis voida soveltaa.
Neuvosto katsoo SEUT 263 artiklan neljännen kohdan toisen ja kolmannen tapauksen osalta ensinnäkin, etteivät toimenpiteet ”koske [sitä] suoraan” kyseisessä määräyksessä tarkoitetulla tavalla.
Neuvosto väittää tässä yhteydessä, ettei kantajan nimen kirjaaminen riidanalaisen asetuksen liitteessä olevaan luetteloon merkitse sitä, että kyseisellä asetuksella säädetyt riidanalaiset toimenpiteet koskevat sitä suoraan, mikä johtuu sillä kielletyn toiminnan luonteesta. Riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdassa ei kielletä asianomaisia yhteisöjä laskemasta liikkeeseen rahoitusvälineitä, vaan siinä kielletään unionin toimivaltaan kuuluvia luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä ostamasta tai myymästä sijoituspalveluja tai avustamasta kyseisten rahoitusvälineiden liikkeeseenlaskussa. Kantaja on yhteisö, joka voi laskea liikkeeseen rahoitusvälineitä, mutta se ei ole osoittanut toimivansa kyseisten rahoitusvälineiden liikkeeseenlaskuun liittyvien kiellettyjen palveluiden alalla. Riidanalaiset toimet eivät siis koske sitä suoraan. Kantajan nimen mainitseminen ei riitä kanteen tutkittavaksi ottamisen perusteeksi, sillä riidanalaiset toimet eivät vaikuta suoraan kantajan oikeusasemaan.
Neuvosto esittää toiseksi kyseisten toimenpiteiden luokittelun osalta, että riidanalaisen päätöksen säännökset edellyttävät lisäksi täytäntöönpanotoimenpiteitä, jotka on sitä paitsi toteutettu käytännössä riidanalaisella asetuksella. Riidanalainen asetus on puolestaan sääntelytoimi, joka ei edellytä lisäksi täytäntöönpanotoimenpiteitä.
Kolmanneksi neuvosto väittää, etteivät riidanalaiset toimet koske kantajaa ”erikseen”. Kantaja ei ole osoittanut eikä pysty osoittamaan olevansa erityisessä tilanteessa, jonka perusteella se erottuu muista laitoksista, joiden pääsyä unionin pääoma- ja lainamarkkinoille on rajoitettu riidanalaisilla toimilla. Neuvosto huomauttaa tässä yhteydessä, että riidanalaiset toimet voivat vaikuttaa monien toimijoiden liiketoimintaan ilman, että tästä syntyy oikeutta saada riidanalaisilla toimilla säädetyt toimenpiteet kumottua. Kyseisten toimenpiteiden taloudelliset vaikutukset eivät rajoitu muutenkaan rahalaitoksiin, vaan ne ulottuvat moniin ammatinharjoittajiin ja yrityksiin, jotka ovat sijoittautuneet myös muualle kuin kohteena olevaan kolmanteen maahan.
Kantaja kiistää nämä argumentit.
Tässä yhteydessä on muistettava, että SEUT 263 artiklan neljännen kohdan mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi ensimmäisessä ja toisessa kohdassa määrätyin edellytyksin nostaa kanteen hänelle osoitetusta toimesta tai toimesta, joka koskee häntä suoraan ja erikseen, sekä sääntelytoimesta, joka koskee häntä suoraan ja joka ei edellytä täytäntöönpanotoimenpiteitä. SEUT 263 neljännen kohdan toisessa osassa täsmennetään siis, että jos riidanalaista toimea ei ole osoitettu sille luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle, joka nostaa siitä kumoamiskanteen, kanteen tutkittavaksi ottaminen edellyttää sitä, että tuo toimi koskee kantajaa suoraan ja erikseen. Lissabonin sopimuksella lisättiin SEUT 263 artiklan neljänteen kohtaan kolmas osa, jossa lievennetään luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden nostamien kumoamiskanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. Kyseisen osan mukaan luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden nostamien kumoamiskanteiden tutkittavaksi ottaminen ei nimittäin edellytä sitä, että toimi koskee niitä erikseen, vaan siinä otetaan käyttöön kyseinen oikeussuojakeino sellaisen ”sääntelytoimen” osalta, joka ei edellytä täytäntöönpanotoimenpiteitä ja joka koskee kantajaa suoraan (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
ja
kohta).
Ensinnäkin edellytyksestä, jonka mukaan toimen on koskettava kantajaa suoraan, on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 263 artiklan neljännen kohdan mukainen edellytys siitä, että toimen pitää koskea luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä suoraan, edellyttää, että riidanalaisella unionin toimella on välittömiä vaikutuksia yksityisen oikeusasemaan ja ettei se jätä niille, joille se on osoitettu ja joiden tehtävänä on sen toimeenpano, ollenkaan harkintavaltaa, jolloin toimeenpano on puhtaasti automaattista ja perustuu yksinomaan unionin lainsäädäntöön eikä edellytä välissä olevien sääntöjen soveltamista (ks. vastaavasti tuomio 13.3.2008, komissio v. Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja liitteessä I sekä riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja liitteessä III (jäljempänä yhteisesti asianomaiset riidanalaisten toimien säännökset) kielletään kaikkia unionin toimijoita toteuttamasta tietyntyyppisiä rahoitusliiketoimia niiden Venäjälle sijoittautuneiden luottolaitosten kanssa, jotka täyttävät mainituissa artikloissa säädetyt edellytykset ja joiden nimet on kirjattu kyseisiin liitteisiin.
Näin ollen on todettava, että asianomaiset riidanalaisten toimien säännökset koskevat kantajaa suoraan. Näitä rajoittavia toimenpiteitä sovelletaan nimittäin kantajaan suoraan, mikä on välitön seuraus siitä, että kantaja on kyseisissä säännöksissä, luettuina yhdessä asiaankuuluvien liitteiden kanssa, tarkoitettu yhteisö, eikä toimenpiteiden täytäntöönpanosta vastaaville adressaateille jää ollenkaan harkintavaltaa. Tässä yhteydessä on merkityksetöntä, ettei kyseisissä säännöksissä kielletä kantajaa toteuttamasta näitä toimia unionin ulkopuolella. On nimittäin kiistatonta, että asianomaisissa riidanalaisten toimien säännöksissä asetetaan unionin pääomamarkkinoille pääsyä koskevia, kantajaan kohdistuvia rajoituksia.
Myös neuvoston väite, jonka mukaan kantajan oikeusasemaan ei kohdistu välitöntä vaikutusta, koska riidanalaisilla toimilla käyttöön otettuja toimenpiteitä sovelletaan ainoastaan unioniin sijoittautuneisiin toimijoihin, on hylättävä. Vaikka on totta, että riidanalaisissa toimissa asetettuja kieltoja sovelletaan ensisijaisesti luottolaitoksiin ja muihin rahalaitoksiin, jotka ovat sijoittautuneet unioniin, niiden tavoitteena on vaikuttaa ja ne myös vaikuttavat suoraan kantajan kaltaisiin yhteisöihin, joiden toimintaa kyseisten toimenpiteiden soveltaminen rajoittaa. On selvää, että kyseisten toimenpiteiden soveltaminen on unioniin sijoittautuneiden toimijoiden tehtävä, sillä unionin toimielinten antamia toimia ei ole lähtökohtaisesti tarkoitettu sovellettaviksi unionin ulkopuolella. Tämä ei tarkoita kuitenkaan sitä, etteivät yhteisöihin, joihin riidanalaiset toimet vaikuttavat, sovellettavat rajoittavat toimenpiteet koskisi niitä suoraan. Kun unionin toimijoita kielletään toteuttamasta tietyntyyppisiä toimia unionin ulkopuolelle sijoittautuneiden yhteisöjen kanssa, näitä yhteisöjä kielletään itse asiassa toteuttamasta kyseisiä toimia unionin toimijoiden kanssa. Lisäksi jos tähän liittyvä neuvoston väite hyväksyttäisiin, olisi katsottava, etteivät rajoittavat toimenpiteet koske suoraan luetteloon merkittyjä henkilöitä, joiden osalta näitä toimenpiteitä sovelletaan, edes yksittäistapauksia koskevien varojen jäädyttämisten ollessa kyseessä, sillä toimenpiteiden soveltaminen on ensisijaisesti unionin jäsenvaltioiden ja niiden toimivaltaan kuuluvien luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden tehtävä.
Neuvosto myös perustelee tässä yhteydessä väitettään turhaan 6.9.2011 annetulla määräyksellä Inuit Tapiriit Kanatami ym. vastaan parlamentti ja neuvosto (
T-18/10
,
EU:T:2011:419
). Kyseisessä asiassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi nimittäin, että hyljetuotteiden kaupasta 16.9.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1007/2009 (
EUVL 2009, L 286, s. 36
) vaikuttaa ainoastaan niiden kantajien oikeusasemaan, jotka toimivat hyljetuotteiden unionin markkinoille saattamisen alalla ja joita koskee yleinen kielto saattaa kyseisiä tuotteita markkinoille, toisin kuin niiden kantajien kohdalla, jotka eivät toimi kyseisten tuotteiden markkinoille saattamisen alalla ja/tai jotka kuuluvat asetuksella N:o 1007/2009 säädetyn poikkeuksen piiriin, koska inuiittiyhteisöjen ja muiden alkuperäisyhteisöjen toimeentulonsa edistämiseksi harjoittamasta perinteisestä hylkeenpyynnistä peräisin olevien hyljetuotteiden saattaminen unionin markkinoille on edelleen lähtökohtaisesti sallittua (ks. vastaavasti määräys 6.9.2011, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto,
T-18/10
,
EU:T:2011:419
,
kohta). Käsiteltävässä asiassa on todettava sitä vastoin, että kantaja toimii asianomaisissa riidanalaisten toimien säännöksissä tarkoitettujen rahoituspalvelujen markkinoilla eikä joillakin muilla, kyseisten palveluiden tarjontaketjun aikaisempaan tai myöhempään vaiheeseen sijoittuvilla markkinoilla, kuten neuvosto väittää. Kantajan on nimittäin mahdotonta toteuttaa tiettyjä kiellettyjä rahoitusliiketoimia unioniin sijoittautuneiden toimijoiden kanssa juuri näiden riidanalaisten toimien vuoksi, mutta tällaisten toimien puuttuessa sillä olisi oikeus niitä toteuttaa.
Näin ollen on todettava, että asianomaiset riidanalaisten toimien säännökset koskevat kantajaa suoraan, siltä osin kuin ne koskevat sitä.
Toiseksi on tuotava esille, että SEUT 263 artiklan neljännen kohdan toisessa osassa määrätty edellytys, jonka mukaan toimen on koskettava henkilöä erikseen, täyttyy käsiteltävässä asiassa niin ikään, eikä ole tarpeen tutkia, edellyttävätkö asianomaiset riidanalaisten toimien säännökset täytäntöönpanotoimenpiteitä.
Tässä yhteydessä on nimittäin muistettava, että rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevien henkilöiden tai yhteisöjen merkitseminen luetteloon antaa kyseiselle henkilölle tai yhteisölle, siltä osin kuin toimenpidettä voidaan verrata sen osalta yksittäistapausta koskevaan päätökseen, oikeuden saada asiansa käsitellyksi unionin tuomioistuimissa SEUT 263 artiklan neljännen kohdan, johon SEUT 275 artiklan toisessa kohdassa viitataan, nojalla (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
kohta; tuomio 1.3.2016, National Iranian Oil Company v. neuvosto,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
,
kohta ja tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa kantajan nimi mainitaan riidanalaisen päätöksen liitteessä I ja riidanalaisen asetuksen liitteessä III olevissa luetteloissa yhtenä yhteisöistä, joihin asianomaisissa riidanalaisten toimien säännöksissä säädettyjä rajoittavia toimenpiteitä sovelletaan, joten kyseisten toimenpiteiden on katsottava koskevan kantajaa erikseen.
Muu ratkaisu olisi vastoin SEUT 263 artiklan ja SEUT 275 artiklan toisen kohdan määräyksiä ja sitä kautta EUT-sopimuksella käyttöön otettua oikeussuojajärjestelmää sekä perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistettua oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin (ks. vastaavasti tuomio 16.7.2014, National Iranian Oil Company v. neuvosto,
T-578/12
, ei julkaistu,
EU:T:2014:678
,
kohta).
On siis pääteltävä, että kantajan kanne, jolla se vaatii asianomaisilla riidanalaisten toimien säännöksillä käyttöön otettujen rajoittavien toimenpiteiden kumoamista sitä itseään koskevilta osin, otetaan tutkittavaksi.
Asiakysymys
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee lähinnä neuvoston väitettyä arviointivirhettä sen kirjatessa kantajan nimen riidanalaisten toimien liitteisiin
Kantaja väittää ensimmäisessä kanneperusteessaan, että neuvosto on tehnyt kaksi aineellista tosiseikkoja koskevaa virhettä sekä yhden ilmeisen arviointivirheen ja toiminut ultra vires katsoessaan, että kantaja täyttää riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset, minkä perusteella kantajan nimi on voitu merkitä riidanalaisten toimien liitteisiin.
Kantaja väittää ensinnäkin, ettei se ole Venäjän hallituksen omistama eikä Venäjän hallituksen määräysvallassa ja että sen toiminnan tarkoitukset ovat puhtaasti liiketoiminnalliset. Kantaja tuo esille, ettei tätä tilannetta muuta mitenkään se seikka, että sen pääosakas, Venäjän federaation keskuspankki, omistaa yli 50 prosenttia sen äänioikeuden tuottavista osakkeista. Venäjän federaation keskuspankki toimii julkisesta vallasta riippumattomasti, ja sen riippumaton asema on kirjattu Venäjän perustuslain 75 §:ään.
Kantaja arvioi lisäksi, että ”julkisomisteisen” tai ”julkisessa määräysvallassa olemisen” on tulkittava tarkoittavan Venäjän hallituksen omistamaa tai sen määräysvallassa olevaa. Laaja-alaisempi tulkinta olisi vastoin etenkin sitä periaatetta, että rajoittavia toimenpiteitä on tulkittava suppeasti kohteena oleville yhteisöille aiheutuvien seurausten ja näiden yhteisöjen perusoikeuksiin puuttumisen vuoksi.
Toiseksi kantaja tuo esille, että sen yhtiöjärjestyksestä käy selvästi ilmi, ettei sen nimenomaiseksi tehtäväksi ole annettu edistää Venäjän talouden kilpailukykyä, sen monipuolistamista ja investointien lisäämistä. Koska riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdassa mainitut edellytykset ovat kumulatiivisia eikä neuvosto ole osoittanut, että kantajalle olisi annettu mainittu tehtävä nimenomaisesti, neuvosto on selvästi erehtynyt arviossaan, jonka mukaan kantaja täyttää asetetut kriteerit. Kantaja painottaa riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohtaan sisältyvien kahden edellytyksen kumulatiivista luonnetta. Se katsoo, että jos riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan tulkinnassa on epäselvyyttä, on unionin yleisen tuomioistuimen tulkittava kyseisiä säännöksiä sen osalta suppeasti ja ratkaistava kaikki moniselitteiset seikat sen eduksi. Lisäksi kantaja esitti istunnossa taulukon, johon oli koottu riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan eri kielitoisintoja ja joka osoitti kantajan mukaan, että useissa kielitoisinnoissa nimenomaisesti annettua tehtävää koskeva edellytys on ylimääräinen ja sitä sovelletaan kaikkiin merkittäviin luottolaitoksiin, jotka ovat olleet 1.8.2014 yli 50-prosenttisesti Venäjän valtion omistamia tai sen määräysvallassa.
Neuvosto, jota komissio tukee, kiistää nämä väitteet.
Aluksi on huomautettava, että kantajan on katsottava vetoavan oikeudelliseen virheeseen ja arviointivirheeseen, ei ilmeiseen arviointivirheeseen.
Perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatun tuomioistuinvalvonnan tehokkuus edellyttää nimittäin muun muassa, että unionin tuomioistuimet varmistuvat siitä, että rajoittavien toimenpiteiden käyttöönotosta tai pysyttämisestä tehty päätös, joka koskee kyseistä henkilöä tai yhteisöä erikseen, perustuu riittävän vankkaan tosiseikastoon. Tämä edellyttää niiden tosiseikkojen tarkistamista, joihin viitataan kyseisen päätöksen taustalla olevassa perusteiden tiivistelmässä, jottei tuomioistuinvalvonta rajoittuisi esitettyjen perusteiden abstraktin todennäköisyyden arviointiin vaan kohdistuisi siihen, onko näille perusteille tai ainakin niistä yhdelle, jonka katsotaan sellaisenaan riittävän saman päätöksen tueksi, näyttöä (tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
kohta).
Ensinnäkin on syytä tuoda esille, että riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetaan tietyntyyppisiä laitoksia, jotka ovat yli 50-prosenttisesti ”julkisomisteisia” tai ”julkisessa määräysvallassa”, toisin sanoen Venäjän valtion – eikä Venäjän hallituksen, kuten kantaja väittää – omistamia tai määräysvallassa. Kantajan esittämä suppea tulkinta rajoittaa riidanalaisen asetuksen soveltamisalaa ja muuttaa riidanalaisessa päätöksessä säädettyjä peruskriteerejä, joten sitä ei voida hyväksyä.
Kantaja ei kuitenkaan kiistä sitä, että Venäjän federaation keskuspankki omistaa siitä yli 50 prosenttia. Lisäksi Venäjän federaation keskuspankista 10.7.2002 annetusta federaation laista nro 86-FZ käy ilmi, että keskuspankki on valtion alainen federaation elin (1 §:n 2 momentti), jonka pääjohtajan ja hallituksen nimittää Venäjän federaation liittokokouksen valtion duuma (Gosudarstvennaya Duma Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii) Venäjän federaation presidentin ehdotuksesta tai suostumuksella (5 §), joka osallistuu Venäjän federaation hallituksen talouspolitiikan laadintaan (21 §), joka edustaa Venäjän federaation intressejä kansainvälisissä raha- ja finanssijärjestöissä (51 §) ja joka siirtää 50 prosenttia (1.1.2016 lähtien 75 prosenttia) koko vuoden voitoistaan valtion talousarvioon.
Toiseksi on tutkittava, onko riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainittu ”nimenomainen tehtävä” vaihtoehtoinen edellytys, kuten neuvosto ja komissio väittävät, vai kumulatiivinen edellytys, kuten kantaja väittää, suhteessa merkittävän luottolaitoksen käsitteeseen.
Tässä yhteydessä on muistettava, että riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuoto on hieman täsmällisempi ja yksityiskohtaisempi kuin riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuoto, kun siinä säädetään, että ”kielletään suora tai välillinen osto, myynti, sijoituspalvelujen tarjoaminen tai liikkeeseenlaskussa avustaminen tai kaikenlainen muu käsittely, jonka kohteena ovat sellaiset siirtokelpoiset arvopaperit ja rahamarkkinavälineet, joiden maturiteetti on yli 90 päivää ja jotka on laskettu liikkeeseen 1 päivän elokuuta 2014 ja 12 päivän syyskuuta 2014 välisenä aikana taikka joiden maturiteetti on yli 30 päivää ja jotka on laskettu liikkeeseen 12 päivän syyskuuta 2014 jälkeen ja joiden liikkeeseenlaskijana on – – liitteessä III lueteltu Venäjälle sijoittautunut merkittävä luottolaitos tai muu liitteessä III lueteltu Venäjälle sijoittautunut merkittävä laitos, jonka nimenomaisena tehtävänä on edistää Venäjän talouden kilpailukykyä, sen monipuolistamista ja investointien lisäämistä ja joka on yli 50-prosenttisesti julkisomisteinen tai julkisessa määräysvallassa 1 päivänä elokuuta 2014”.
On totta, että riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan eri kielitoisintojen tekstin tutkiminen voi antaa aiheen ajatella, että ”merkittävä luottolaitos ” ja ”muu merkittävä laitos” ovat vaihtoehtoisia ja että näiden kahden erityyppisen laitoksen tehtäväksi on joka tapauksessa pitänyt antaa Venäjän talouden kilpailukyvyn, sen monipuolistamisen ja investointien lisäämisen edistäminen, kuten kantaja väittää.
Riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan eri kielitoisintoja tarkastelemalla ei nimittäin voida vahvistaa sellaisenaan myöskään neuvoston väitettä, jonka mukaan ”merkittävä luottolaitos” ja ”merkittävä laitos, jonka nimenomaisena tehtävänä on edistää Venäjän talouden kilpailukykyä, sen monipuolistamista ja investointien lisäämistä”, olisivat toisiinsa nähden todellisuudessa vaihtoehtoisia. Lisäksi kuten neuvosto myönsi istunnossa, osa kielitoisinnoista on moniselitteisiä ja niitä voitaisiin tulkita kantajan esittämällä tavalla eli siten, että myös merkittävältä luottolaitokselta edellytetään sille annettua nimenomaista tehtävää.
On kuitenkin syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeussääntöjä on tulkittava ja sovellettava yhtenäisesti ottaen huomioon kaikilla unionin virallisilla kielillä laaditut versiot. Unionin tekstin erikielisten versioiden poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen säännöstön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa säännös on (ks. tuomio 8.12.2005, Jyske Finans,
C-280/04
,
EU:C:2005:753
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. vastaavasti myös tuomio 21.11.1974, Moulijn v. komissio,
6/74
,
EU:C:1974:129
,
ja
kohta).
Koska riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan tavoitteena on SEUT 215 artiklan mukaisesti riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan täytäntöön panemiseksi tarvittavien toimenpiteiden toteuttaminen, sen sanamuotoa on tulkittava käsiteltävässä asiassa mahdollisuuksien mukaan kyseisen päätöksen säännösten valossa (ks. vastaavasti tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta).
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainitaan ”liitteessä I luetellut merkittävät rahoituslaitokset tai kehittämisrahoituslaitokset, jotka ovat sijoittautuneet Venäjälle ja yli 50-prosenttisesti julkisomisteisia tai julkisessa määräysvallassa 1 päivästä elokuuta 2014” (ks. edellä 17 kohta). Vaihtoehtoisuus koskee siis ”merkittäviä rahoituslaitoksia” ja ”kehittämisrahoituslaitoksia”; viimeksi mainitut on määritelty tarkemmin riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa muuksi merkittäväksi laitokseksi, ”jonka nimenomaisena tehtävänä on edistää Venäjän talouden kilpailukykyä, sen monipuolistamista ja investointien lisäämistä”.
Kantaja väittää siis virheellisesti, että myös merkittävän luottolaitoksen tehtävänä olisi oltava Venäjän talouden kilpailukyvyn, sen monipuolistamisen ja investointien lisäämisen edistäminen sen lisäksi, että kyseisen laitoksen on täytettävä muut riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa vahvistetut edellytykset, jotta se voidaan kirjata kyseisen asetuksen liitteessä III olevaan luetteloon.
Tämän perusteella neuvosto saattoi katsoa oikeudellista virhettä ja arviointivirhettä tekemättä, että kantaja oli ”Venäjälle sijoittautunut merkittävä luottolaitos – – joka on yli 50-prosenttisesti julkisomisteinen tai julkisessa määräysvallassa 1 päivänä elokuuta 2014” ja että kantaja täytti näin ollen riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyt edellytykset ja voitiin kirjata mainitun asetuksen liitteeseen III.
Kantajan ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen kanneperuste, joka koskee lähinnä SEUT 296 artiklassa määrätyn perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä
Toisessa kanneperusteessaan kantaja väittää, ettei neuvosto ole perustellut asianmukaisella eikä riittävällä tavalla kantajan kirjaamista riidanalaisten toimien liitteissä oleviin luetteloihin, mikä on vastoin SEUT 296 artiklan toista kohtaa.
Kantaja väittää ensinnäkin, ettei ole saanut neuvostolta kirjettä eikä tiedoksiantoa, jossa sille olisi ilmoitettu sen nimen kirjaamisesta riidanalaisten toimien liitteissä oleviin luetteloihin, eikä sille ole ilmoitettu etenkään perusteista, joiden vuoksi neuvosto halusi kirjata sen kyseisiin luetteloihin, eikä esitetty tätä tukevia todisteita. Kantaja katsoo tässä yhteydessä, ettei sillä seikalla, ettei kyseisiä riidanalaisten toimien säännöksiä voida luokitella varojen jäädyttämistoimenpiteiksi, ole merkitystä, koska kyseiset säännökset ovat rajoittavia toimenpiteitä, jotka vaikuttavat kielteisesti luonnollisiin henkilöihin ja oikeushenkilöihin, joihin niitä sovelletaan erikseen. Neuvoston olisi siis pitänyt esittää kantajalle perustelut, joiden nojalla kantaja voitiin lisätä riidanalaisten toimien liitteissä oleviin luetteloihin, eikä kyseisten toimenpiteiden julkaiseminen Euroopan unionin virallisessa lehdessä ollut riittävää.
Kantaja katsoo toiseksi, että riidanalaisista toimista on mahdotonta havaita, millä perusteella neuvosto katsoi kantajan täyttävän luetteloon merkitsemisen edellytykset ja mihin tosiseikkoihin luetteloon merkitseminen perustui, sillä kantajan nimi mainittiin riidanalaisten toimien liitteessä ilman selitystä. Lisäksi väite, jonka mukaan varsinaisissa säännöksissä on perusteltu vaaditulla tavalla, miksi kantaja voitiin merkitä riidanalaisten toimien liitteissä oleviin luetteloihin, on kantajan mukaan neuvoston kehäpäätelmä.
Neuvosto, jota komissio tukee, kiistää nämä väitteet.
SEUT 296 artiklan toisen kohdan mukaan ”säädökset perustellaan – –”. Lisäksi perusoikeuskirjan, jolle on annettu SEU 6 artiklan 1 kohdassa sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksille, 41 artiklan 2 kohdan c alakohdan perusteella hyvää hallintoa koskevaan oikeuteen sisältyy muun muassa ”hallintoelinten velvollisuus perustella päätöksensä”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklan ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy riidanalaisen toimen luonteen ja sen asiayhteyden mukaan, jossa se on toteutettu. Perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen toteuttaneen toimielimen päättely siten, että sille, jota toimi koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimen laillisuuden. Perusteluvelvollisuutta on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella (ks. tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T-200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan c alakohdan vaatimukset, on otettava huomioon niiden sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt. Näin ollen yhtäältä asianomaiselle vastainen toimi on riittävästi perusteltu silloin, kun se on toteutettu asianomaisen tuntemassa asiayhteydessä, jonka perusteella asianomainen voi ymmärtää häntä koskevan toimen merkityksen. Toisaalta toimen perustelujen täsmällisyyden on oltava oikeassa suhteessa niihin aineellisiin mahdollisuuksiin ja teknisiin tai määräaikoja koskeviin edellytyksiin, joiden rajoissa se on tehtävä (ks. tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T-200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantajan väitteestä, jonka mukaan riidanalaiset toimet olisi pitänyt antaa sille tiedoksi erikseen, on todettava ensinnäkin, että tällainen väite kuuluu pikemmin puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevaan kanneperusteeseen, joten sitä tarkastellaan kolmannen kanneperusteen yhteydessä.
Käsiteltävässä asiassa neuvostoa koskevan perusteluvelvollisuuden ulottuvuudesta on muistettava toiseksi, että kantaja vaatii kumoamaan riidanalaiset toimet ainoastaan sitä itseään koskevilta osin, kun niissä säädetään kantajan nimen kirjaamisesta kyseisten toimien liitteissä oleviin luetteloihin.
Tässä yhteydessä on tuotava esille, että asianomaisiin riidanalaisten toimien säännöksiin perustuvien rajoittavien toimenpiteiden kohde on määritelty viittaamalla nimenomaisiin yhteisöihin, sillä säännöksissä kielletään muun muassa eri rahoitustoimien toteuttaminen riidanalaisen päätöksen liitteessä I ja riidanalaisen asetuksen liitteessä III mainittujen yhteisöjen, joihin kantaja kuuluu, osalta. Rajoittavat toimenpiteet siis koskevat kantajaa erikseen (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
ja
kohta).
Oikeuskäytännössä on täsmennetty, että rajoittavan toimenpiteen määräävän neuvoston toimen perusteluissa on mainittava paitsi tämän toimenpiteen oikeudellinen perusta myös erityiset ja konkreettiset syyt, joiden perusteella neuvosto katsoo harkintavaltaansa käyttäessään, että asianomaiseen on kohdistettava tällainen toimenpide (ks. tuomio 3.7.2014, National Iranian Tanker Company v. neuvosto,
T-565/12
,
EU:T:2014:608
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Neuvoston esittämä väite, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa ei voida soveltaa oikeuskäytännön kriteerejä, jotka koskevat velvollisuutta perustella toimet, joissa säädetään yhteisöä erikseen koskevia rajoittavia toimenpiteitä, on siis hylättävä.
Edellä 93 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti on kuitenkin pidettävä mielessä asiayhteys, jossa rajoittavat toimenpiteet on hyväksytty, sekä kaikki asianomaisella alalla sovellettavat oikeussäännöt.
Käsiteltävässä asiassa on muistettava ensinnäkin, että kaikki kyseiset toimenpiteet sijoittuvat kantajan tuntemaan asiayhteyteen; kyse on riidanalaisten toimien antamista edeltäneistä kansainvälisistä jännitteistä, kuten on selostettu edellä 2–12 kohdassa. Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1–8 perustelukappaleesta sekä riidanalaisen asetuksen johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta käy lisäksi ilmi, että riidanalaisten toimien tavoitteeksi ilmoitetaan niiden kustannusten lisääminen, joita Venäjän federaatiolle aiheutuu Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävistä toimista, sekä konfliktin rauhanomaisen ratkaisun edistäminen. Riidanalaisissa toimissa osoitetaan siis kokonaistilanne, joka johti niiden antamiseen, ja ne yleiset tavoitteet, jotka toimilla halutaan saavuttaa (tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta).
Toiseksi on muistettava, että asianomaisissa riidanalaisten toimien säännöksissä kielletään unionin toimijoilta suora tai välillinen osto tai myynti, suora tai välillinen investointipalvelujen tarjoaminen, liikkeeseenlaskussa avustaminen tai muu kaupankäynti sellaisten joukkovelkakirjojen, osakkeiden tai vastaavien rahoitusvälineiden osalta, joiden maturiteetti on yli 90 päivää ja jotka on laskettu liikkeeseen 1 päivän elokuuta 2014 jälkeen ja 12 päivään syyskuuta 2014 mennessä tai joiden maturiteetti on yli 30 päivää ja jotka on laskettu liikkeeseen 12 päivän syyskuuta 2014 jälkeen ja jotka ovat kyseisissä säännöksissä säädetyt edellytykset täyttävien oikeushenkilöiden liikkeeseen laskemia; tällaisia oikeushenkilöitä ovat ne, jotka ovat yli 50-prosenttisesti Venäjän valtion omistamia tai sen määräysvallassa ja joiden nimet on kirjattu riidanalaisen päätöksen liitteeseen I ja riidanalaisen asetuksen liitteeseen III (katso edellä 17 ja 19 kohta). Näihin liitteisiin ei sisälly mitään erillistä perustelua kustakin luetteloon merkitystä yhteisöstä.
On kuitenkin katsottava, että ne ”erityiset ja konkreettiset syyt”, joiden perusteella neuvosto on katsonut harkintavaltaansa käyttäessään, että kyseiset toimenpiteet on kohdistettava kantajaan, edellä 97 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla, ovat käsiteltävässä asiassa asianomaisissa riidanalaisten toimien säännöksissä vahvistettuja kriteereitä.
Toimenpiteet kohdistettiin nimittäin kantajaan ainoastaan siksi, että kantaja täyttää asianomaisissa riidanalaisten toimien säännöksissä säädetyt erityiset konkreettiset edellytykset.
Tässä yhteydessä on tuotava esille, että samojen seikkojen käyttäminen perusteluna annettaessa useita henkilöitä koskevia rajoittavia toimenpiteitä ei poissulje sitä, että kyseiset seikat voivat riittää erityiseksi perusteluksi kunkin asianomaisen henkilön kohdalla (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 27.2.2014, Ezz ym. v. neuvosto,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
,
kohta).
Asiakirja-aineistosta käy lisäksi ilmi, että neuvosto täsmensi 9.12.2014 päivätyllä kirjeellä antamassaan vastauksessa 22.10.2014 päivättyyn kantajan kirjeeseen, että kantajan nimi oli kirjattu riidanalaisten toimien liitteissä oleviin luetteloihin juuri siitä syystä, että kantaja on Venäjälle sijoittautunut merkittävä luottolaitos, josta Venäjän federaation keskuspankki omistaa yli 50 prosenttia.
Tällaisia täydentäviä perusteluja ei pidetä myöhässä esitettyinä, jos niillä ainoastaan täydennetään aiemmin esitettyä perustelua sellaisilla seikoilla, jotka ovat olleet kantajan tiedossa riidanalaisten toimien hyväksymisen ajankohtana (ks. vastaavasti tuomio 22.4.2015, Tomana ym. v. neuvosto ja komissio,
T-190/12
,
EU:T:2015:222
,
kohta). Vaikka on myönnettävä, että yksityiskohtaisemmat perustelut olisivat olleet toivottavia, kantaja on näin ollen voinut saada esitettyjen perustelujen avulla tietoonsa siihen kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden perustelut riittävän täsmällisesti ja se on voinut riitauttaa ne. Mainittujen perustelujen pohjalta myös unionin yleinen tuomioistuin voi harjoittaa riidanalaisiin toimiin kohdistuvaa laillisuusvalvontaa (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2015, Ministry of Energy of Iran v. neuvosto,
T-564/12
,
EU:T:2015:599
,
ja
kohta).
Näiden seikkojen perusteella toinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Kolmas kanneperuste, joka koskee lähinnä puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamista
Kolmannessa kanneperusteessaan kantaja väittää, että puolustautumisoikeuksia ja tehokasta oikeussuojaa koskevaa oikeutta on loukattu yhtäältä siten, ettei kantaja ole saanut kirjettä, jossa sille olisi annettu tieto sen nimen kirjaamisesta riidanalaisten toimien luetteloihin, ja toisaalta siten, ettei neuvosto ole esittänyt mitään todistetta niiden perusteiden tueksi, joilla se on perustellut kantajan nimen kirjaamisen luetteloihin. Kantajan mukaan neuvosto oli antanut tiedoksi asiakirjoja, jotka liittyivät kantajan nimen kirjaamispäätökseen, eikä niistä ilmene, että päätös perustuisi tosiseikkoihin.
Neuvosto kiistää nämä väitteet ja katsoo, että koska riidanalaiset toimet eivät ole ”kohdennettuja” rajoittavia toimenpiteitä eivätkä ne koske kantajaa suoraan ja erikseen, neuvoston ei tarvinnut antaa asiaa tiedoksi kantajalle erikseen. Kantaja ei ole myöskään osoittanut, miten sille osoitetun tiedoksiannon puuttuminen on loukannut sen puolustautumisoikeuksia käsiteltävässä asiassa. Neuvosto tuo lisäksi esille, ettei sillä ole velvollisuutta antaa luetteloon merkityn yhteisön tutustuttavaksi tätä koskevaan asiakirja-aineistoon sisältyviä asiakirjoja viran puolesta oma-aloitteisesti. Sitä paitsi neuvosto oli vastannut kantajan pyyntöön 9.12.2014 ja välittänyt kantajalle asiakirja-aineistoon sisältyvät, riidanalaiseen päätökseen liittyvät todisteet ja asiakirjat.
On muistettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen ja oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan ovat perusoikeuksia, jotka ovat erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä ja joiden kannalta unionin tuomioistuinten on valvottava pääsääntöisesti täysimääräisesti kaikkien unionin toimien laillisuutta (ks. vastaavasti tuomio 24.5.2016, Good Luck Shipping v. neuvosto,
T-423/13 ja T-64/14
,
EU:T:2016:308
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen vahvistetaan nimenomaisesti perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, ja se sisältää oikeuden tulla kuulluksi rajoittavien toimenpiteiden antamista edeltävässä menettelyssä sekä oikeuden tutustua asiakirjoihin siten, että otetaan huomioon oikeutetut luottamuksellisuuden vaatimukset (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Fulmen ja Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
,
kohta ja tuomio 15.6.2017, Kiselev v. neuvosto,
T-262/15
,
EU:T:2017:392
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tehokasta oikeussuojaa koskeva oikeus, joka taataan perusoikeuskirjan 47 artiklassa, edellyttää, että asianomaisen on voitava saada tieto häntä koskevan päätöksen perusteluista joko suoraan päätöksestä itsestään tai ilmoituksella asianomaisen pyynnöstä, millä ei puututa toimivaltaisen tuomioistuimen oikeuteen vaatia kyseessä olevaa viranomaista ilmoittamaan ne, jotta asianomainen voi puolustaa oikeuksiaan parhain mahdollisin edellytyksin ja päättää kaikista asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena, onko asian saattaminen toimivaltaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi tarkoituksenmukaista, ja jotta viimeksi mainittu kykenee täysimääräisesti harjoittamaan kyseessä olevaan päätökseen kohdistuvaa laillisuusvalvontaa (ks. tuomio 24.5.2016, Good Luck Shipping v. neuvosto,
T-423/13 ja T-64/14
,
EU:T:2016:308
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kyseisen ilmoituksen yhteydessä unionin toimivaltaisen viranomaisen on annettava henkilölle mahdollisuus ilmaista tehokkaasti näkemyksensä häntä vastaan esitetyistä perusteista (tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
kohta).
Kantajan väitteitä on tarkasteltava nimenomaan näiden periaatteiden valossa.
Aluksi on hylättävä neuvosto väite, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa ei voida soveltaa oikeuskäytäntöä, joka koskee yhteisöä erikseen koskevia rajoittavia toimenpiteitä, koska kyseiset toimenpiteet ovat yleisesti sovellettavia eivätkä kohdennettuja rajoittavia toimenpiteitä. Unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta johtuu riidanalaisen päätöksen osalta nimittäin nimenomaan siitä seikasta, että käsiteltävä kanne koskee SEUT 275 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettujen, luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden laillisuuden valvontaa, kuten unionin tuomioistuin on todennut 28.3.2017 antamassaan tuomiossa Rosneft (
C-72/15
,
EU:C:2017:236
).
Kantajan väitteestä, jonka mukaan neuvoston olisi pitänyt ilmoittaa sille riidanalaisista toimista erikseen, koska kyseisissä toimissa säädetään sitä koskevista rajoittavista toimenpiteistä, on huomautettava ensinnäkin, että se, ettei riidanalaisia toimia ole annettu erikseen tiedoksi, ei yksinään oikeuta kyseessä olevien tointen kumoamista, vaikka sillä onkin vaikutusta siihen hetkeen, josta kanteen nostamisen määräaika alkaa kulua. Kantaja ei kuitenkaan vetoa mihinkään väitteeseen, jolla pyrittäisiin osoittamaan, että käsiteltävässä asiassa siitä, ettei näitä toimia annettu erikseen tiedoksi, olisi ollut seurauksena hänen oikeuksiensa loukkaaminen, joka oikeuttaisi kyseisten toimien kumoamisen häntä koskevin osin (ks. vastaavasti tuomio 5.11.2014, Mayaleh v. neuvosto,
T-307/12 ja T-408/13
,
EU:T:2014:926
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tarkasteltaessa kantajan nimen kirjaamista riidanalaisten toimien luetteloon tukevien todisteiden tiedoksiannon laiminlyöntiä, johon neuvoston väitetään syyllistyneen, on toiseksi tutkittava erikseen ne alkuperäiset toimet, joiden nojalla kantajan nimi on kirjattu ensimmäisen kerran rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevien yhteisöjen luetteloon (jäljempänä alkuperäiset toimet), ja myöhemmät toimet, joilla tämä kirjaaminen on vahvistettu ja nimi pysytetty kyseisissä luetteloissa.
Alkuperäisten toimien kohdalla on muistettava ensinnäkin, että oikeuskäytännössä on tunnustettu, että varojen jäädyttämistä koskevan alkuperäisen päätöksen osalta neuvoston velvollisuutena ei ole ilmoittaa ennakolta asianomaiselle henkilölle tai yhteisölle syitä, joiden vuoksi se aikoo sisällyttää kyseisen henkilön tai yhteisön nimen asianomaiseen luetteloon. Jotta tällaisen toimenpiteen tehokkuutta ei vaarannettaisi, sillä on nimittäin sen luonteen vuoksi oltava yllättävä vaikutus ja sitä on sovellettava välittömästi alkavin vaikutuksin. Tällaisessa tapauksessa riittää lähtökohtaisesti, että toimielin ilmoittaa asianomaiselle henkilölle tai yhteisölle syyt ja antaa oikeuden tulla kuulluksi päätöstä tehtäessä tai välittömästi sen jälkeen (tuomio 21.12.2011, Ranska v. People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
kohta).
Neuvostolle esitettiin istunnossa tähän liittyviä kysymyksiä, joihin vastatessaan se esitti, ettei edellä 118 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, koska nyt kyseessä olevat rajoittavat toimenpiteet koskevat yleisesti sovellettavia unionin pääomamarkkinoille pääsyn rajoituksia, eivät yksittäistapauksia koskevia varojen jäädyttämistoimenpiteitä käsitteen suppeassa merkityksessä. Toissijaisesti neuvosto katsoo, että vaikka tätä oikeuskäytäntöä voitaisiin soveltaa käsiteltävässä asiassa, sillä ei ollut mitään velvollisuutta kuulla kantajaa ennen alkuperäisten toimien hyväksymistä eikä ilmoittaa tuossa vaiheessa kantajalle sitä koskevista todisteista.
Tällaista tulkintaa ei voida hyväksyä.
On nimittäin muistettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen rajoittavan toimenpiteen antamista edeltävässä menettelyssä on perusoikeus, joka johtuu suoraan perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdasta (ks. edellä 111 kohta).
Koska kantajaan asianomaisten riidanalaisten toimien säännösten nojalla kohdistuvat rajoitukset ovat kantajaa erikseen koskevia rajoittavia toimenpiteitä (ks. edellä 96 kohta) ja koska kyseisten toimien tehokkuuden takaavan yllättävän vaikutuksen tarvetta ei ole osoitettu, neuvoston olisi pitänyt näin ollen ilmoittaa perusteista, jotka koskivat kyseisten toimenpiteiden soveltamista kantajan osalta, ennen riidanalaisten toimien antamista.
On muistettava kuitenkin, että perusteena, jonka nojalla neuvosto on hyväksynyt käsiteltävässä asiassa rajoittavia toimenpiteitä kantajan osalta ja joka sisältyy asianomaisiin riidanalaisten toimien säännöksiin, on se, että kantaja on Venäjälle sijoittautunut luottolaitos, joka on ollut yli 50-prosenttisesti julkisomisteinen tai julkisessa määräysvallassa 1.8.2014.
Kantaja ei ole kuitenkaan selittänyt, missä määrin se, ettei neuvosto ilmoittanut ennakkoon tietyistä asiakirja-aineistoon sisältyvistä, kyseisiä perusteita koskevista seikoista, olisi vaikuttanut kantajan puolustautumisoikeuksiin siten, että alkuperäiset toimet voitaisiin kumota tämän perusteella.
On nimittäin syytä muistaa, että puolustautumisoikeuksien loukkaaminen johtaa toimen kumoamiseen vain, jos menettely olisi ilman kyseistä sääntöjenvastaisuutta voinut johtaa erilaiseen lopputulokseen (ks. vastaavasti tuomio 18.9.2014, Georgias ym. v. neuvosto ja komissio,
T-168/12
,
EU:T:2014:781
,
kohta ja tuomio 15.6.2017, Kiselev v. neuvosto,
T-262/15
,
EU:T:2017:392
,
kohta).
Kantaja ei ole selittänyt käsiteltävässä asiassa, mihin perusteisiin tai seikkoihin se olisi voinut vedota, jos se olisi saanut kyseiset asiakirjat aikaisemmin, eikä se ole osoittanut myöskään, että kyseiset perusteet tai seikat olisivat voineet johtaa sen tapauksessa toiseen lopputulokseen. Kantaja ei voi nimittäin väittää perustellusti olleensa alkuperäisten toimien antamisen aikaan tietämätön siitä, että se oli Venäjälle sijoittautunut luottolaitos, joka oli yli 50-prosenttisesti julkisomisteinen tai julkisessa määräysvallassa. Lisäksi vaikka kantaja on kiistänyt ensimmäisessä kanneperusteessaan täyttävänsä asianomaisissa riidanalaisten toimien säännöksissä vahvistetut kriteerit, kantaja ei ole selittänyt, miten se, ettei kyseisistä kriteereistä ilmoitettu ennakkoon, on voinut vaikuttaa kantajan puolustautumisoikeuksiin käsiteltävässä asiassa. Alkuperäisiä toimia ei siis voida kumota kyseisen väitteen perusteella.
Toiseksi on todettava niistä peräkkäisistä toimista, joilla rajoittavat toimenpiteet pysytettiin kantajan osalta voimassa, että oikeuskäytännössä on täsmennetty, että annettaessa päätös, jolla henkilön tai yhteisön nimi säilytetään rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevien henkilöiden tai yhteisöjen luettelossa, neuvoston on kunnioitettava kyseisen henkilön tai yhteisön oikeutta saada tietoonsa sitä vastaan esitetty näyttö ja oikeutta tulla kuulluksi ennen päätöksen antamista, jos neuvosto vetoaa sen suhteen uusiin seikkoihin eli seikkoihin, joita ei mainita alkuperäisessä päätöksessä, jolla nimi kirjattiin kyseiseen luetteloon (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2011, Ranska v. People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
kohta ja tuomio 18.6.2015, Ipatau v. neuvosto,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa kantajan nimen pysyttämistä riidanalaisiin toimiin liitetyissä luettelossa koskevat kriteerit ovat sisältyneet jo alun alkaen riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaan ja riidanalaisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohtaan. Kantaja on nimittäin kirjattu riidanalaisen päätöksen liitteeseen I ja riidanalaisen asetuksen liitteeseen III siksi, että se on Venäjälle sijoittautunut luottolaitos, joka on ollut yli 50-prosenttisesti julkisomisteinen tai julkisessa määräysvallassa 1.8.2014. Nämä seikat olivat kantajan tiedossa, eikä niitä voinut pitää uusina edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
On vielä muistettava, että kun asianomaiselle henkilölle on ilmoitettu riittävän tarkat tiedot, joiden avulla henkilö voi tehokkaasti ilmaista kantansa neuvoston sitä vastaan esittämistä seikoista, puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskeva periaate ei merkitse sitä, että viimeksi mainitulla on velvollisuus antaa oma-aloitteisesti mahdollisuus tutustua asiaan liittyviin asiakirjoihin. Neuvoston on annettava oikeus tutustua kaikkiin hallinnollisiin asiakirjoihin, jotka eivät ole luottamuksellisia ja jotka koskevat kyseessä olevaa toimenpidettä, ainoastaan asianomaisen pyynnöstä (ks. tuomio 14.10.2009, Bank Melli Iran v. neuvosto,
T-390/08
,
EU:T:2009:401
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että neuvosto on täyttänyt kyseisen velvollisuuden ja vastannut kantajan 22.10.2014 esittämään tietopyyntöön 9.12.2014 päivätyllä kirjeellä. Neuvosto on antanut tässä yhteydessä tutustuttavaksi hallussaan olevat asiakirjat, jotka liittyvät sen päätökseen hyväksyä rajoittavia toimenpiteitä kantajan osalta.
On siis katsottava, että kyseisten seikkojen tiedoksi antaminen tapahtui kohtuullisessa ajassa ja oli riittävää, niin että kantaja saattoi vedota oikeuksiinsa tehokkaasti ja kantajan puolustautumisoikeuksia kunnioitettiin.
Kantajan toinen väite ja näin ollen koko kolmas kanneperuste on siis hylättävä.
Neljäs kanneperuste, joka koskee lähinnä kantajan perusoikeuksien, erityisesti omaisuudensuojan, taloudellisen toiminnan harjoittamista koskevan oikeuden ja maineen kunnioittamista koskevan oikeuden, loukkaamista
Kantaja tuo esille neljännessä kanneperusteessaan, että kyseisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisesta annettu neuvoston päätös loukkaa perusteettomasti ja suhteettomasti kantajan perusoikeuksia, etenkin perusoikeuskirjan 16 ja 17 artiklaan sekä Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklaan perustuvia oikeuksia eli omaisuudensuojaa, oikeutta harjoittaa taloudellista toimintaa ja oikeutta maineen kunnioittamiseen.
Kantaja katsoo ensinnäkin, että sen nimen kirjaaminen riidanalaisten toimien luetteloihin on suhteetonta kaikkiin hyväksyttäviin päämääriin nähden. Kantajan nimen kirjaaminen kyseisten toimien luetteloihin ei edistä sitä hyväksyttävää päämäärää, jota tavoitellaan niillä rajoittavilla toimenpiteillä, jotka on toteutettu Ukrainan tilanteen epävakauttamiseen tähtäävien Venäjän federaation toimien johdosta. Ei ole myöskään väitetty, että kantaja olisi antanut rahoitusta politiikan laadintaa tai kyseisiin toimiin liittyviä päätöksiä varten tai että kantajalla olisi ollut jonkinlainen rooli tässä prosessissa. Kantaja tuo lisäksi esille tukevansa Ukrainan taloutta antamalla lisää pääomia ja likvidejä varoja Ukrainassa sijaitseville asiakkailleen. Riidanalaisia toimia olisi tulkittava niin, että niillä pyritään aiheuttamaan painetta, joka kohdistuu Ukrainan tilanteen epävakauttamiseen tähtääviin Venäjän federaation toimiin eikä laajemmin sellaisiin yrityksiin tai kansalaisiin, joilla ei ole mitään tekemistä Ukrainan tilanteen kanssa. Kantaja arvioi siis, että riidanalaisissa toimissa nimettyjen henkilöiden tai yhteisöjen ja Venäjän hallituksen Ukrainassa toteuttamien toimien välisen yhteyden olisi oltava määräävä seikka ratkaistaessa, lisätäänkö kyseisen henkilön tai yhteisön nimi kyseisiin toimiin.
Toiseksi kantaja väittää, että sen nimen sisällyttäminen riidanalaisten toimien luetteloihin on aiheuttanut sille taloudellisia tappioita ja vakavaa vahinkoa. Kantajan maineen vahingoittumisesta aiheutuu kantajalle haittaa, ja lisäksi se on heikentänyt luottamusta ja vaikuttanut kielteisesti koko konserniin ja liikemerkkiin.
Neuvosto, jota komissio tukee, kiistää nämä väitteet.
Ensinnäkin on muistettava, että perusoikeuskirjan 16 artiklan mukaan ”elinkeinovapaus tunnustetaan unionin oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisesti”.
Toiseksi perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jokaisella on oikeus nauttia laillisesti hankkimastaan omaisuudesta sekä käyttää, luovuttaa ja testamentata sitä. Keneltäkään ei saa riistää hänen omaisuuttaan muutoin kuin yleisen edun sitä vaatiessa laissa säädetyissä tapauksissa ja laissa säädettyjen ehtojen mukaisesti ja siten, että hänelle suoritetaan kohtuullisessa ajassa oikeudenmukainen korvaus omaisuuden menetyksestä. Omaisuuden käyttöä voidaan säännellä lailla siinä määrin kuin se on yleisen edun mukaan välttämätöntä.”
On tietenkin totta, että käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaiset rajoittavat toimenpiteet rajoittavat kiistatta oikeuksia, jotka kuuluvat kantajalle perusoikeuskirjan 16 ja 17 artiklan nojalla (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 22.9.2016, NIOC ym. v. neuvosto,
C‑595/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:721
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantajan mainitsemat perusoikeudet eivät kuitenkaan ole ehdottomia, ja niitä voidaan siis rajoittaa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa vahvistetuin edellytyksin (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
kohta ja tuomio 27.2.2014, Ezz ym. v. neuvosto,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä on muistettava, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan ”perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla sekä kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä kunnioittaen” ja ”suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoituksia voidaan säätää ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia”.
Asianomaisten perusoikeuksien käyttämistä koskevan rajoituksen on siis täytettävä kolme edellytystä, jotta se on unionin oikeuden mukainen. Ensinnäkin rajoitus on otettava käyttöön lailla. Toisin sanoen kyseessä olevalla toimenpiteellä on oltava lakisääteinen perusta. Toiseksi rajoituksella on oltava yleisen edun mukainen tavoite, jonka unioni on sellaiseksi tunnustanut. Kolmanneksi rajoitus ei saa olla kohtuuton. Sen on yhtäältä oltava tarpeellinen ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden. Toisaalta kyseisen oikeuden tai vapauden ”keskeistä sisältöä” eli ydintä ei saa loukata (ks. tuomio 30.11.2016, Rotenberg v. neuvosto,
T-720/14
,
EU:T:2016:689
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On todettava, että kyseiset kolme edellytystä täyttyvät käsiteltävässä asiassa.
Ensinnäkin kyseiset rajoittavat toimenpiteet on ”otettu käyttöön lailla”, sillä ne sisältyvät yleisesti sovellettaviin säädöksiin, niillä on selkeä oikeusperusta unionin oikeudessa ja ne on perusteltu riittävällä tavalla (ks. edellä 91–107 kohta).
Toiseksi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1–8 perustelukappaleesta ja riidanalaisen asetuksen johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta käy ilmi, että kyseisten toimien ilmoitettuna tavoitteena on lisätä niistä toimenpiteistä aiheutuvia kustannuksia, joilla Venäjän federaatio pyrkii heikentämään Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä, sekä edistää konfliktin rauhanomaista ratkaisua. Tällainen tavoite on sopusoinnussa rauhan ja kansainvälisen turvallisuuden säilyttämistä koskevan tavoitteen kanssa SEU 21 artiklassa unionin ulkoiselle toiminnalle asetettujen tavoitteiden mukaisesti (tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta).
Kolmanneksi on todettava suhteellisuusperiaatteesta, että kyseinen periaate edellyttää unionin oikeuden yleisenä periaatteena, että unionin toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimenpiteillä ei ylitetä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista kyseessä olevalla säännöstöllä tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa. Silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on siis valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. tuomio 30.11.2016, Rotenberg v. neuvosto,
T-720/14
,
EU:T:2016:689
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä täsmennetään tässä yhteydessä, että suhteellisuusperiaatteen noudattamista koskevan tuomioistuinvalvonnan yhteydessä unionin lainsäätäjällä on katsottava olevan laaja harkintavalta aloilla, joilla siltä edellytetään poliittisten, taloudellisten ja sosiaalisten valintojen tekemistä ja joilla sen on suoritettava monitahoisia arviointeja. Näillä aloilla toteutettu toimenpide voidaan siis katsoa lainvastaiseksi ainoastaan, jos kyseinen toimenpide on ilmeisen soveltumaton toimivaltaisen toimielimen tavoitteleman päämäärän saavuttamiseen (ks. tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja arvioi ensinnäkin, etteivät riidanalaisten toimien nojalla siihen kohdistetut rajoittavat toimenpiteet auta saavuttamaan kyseisillä toimilla tavoiteltua päämäärää, joka on paineen kohdistaminen Venäjän hallitukseen rajoittamalla neuvoston yksilöimien venäläisten julkisten pankkien pääsyä pääomamarkkinoille, koska kantajalla ei ole mitään tekemistä niiden toimien kanssa, joita Venäjä on toteuttanut Ukrainan tilanteen epävakauttamiseksi.
Sillä seikalla, ettei kantajalla ole mitään tekemistä Venäjän Ukrainan tilanteen epävakauttamiseksi toteuttamien toimien kanssa, ei ole kuitenkaan merkitystä, koska rajoittavia toimenpiteitä ei ole kohdistettu siihen tästä syystä vaan siksi, että kantaja on Venäjälle sijoittautunut merkittävä luottolaitos, joka on ollut yli 50-prosenttisesti julkisomisteinen tai julkisessa määräysvallassa 1.8.2014.
Lisäksi on totta, että rajoittavilla toimenpiteillä on lähtökohtaisesti vaikutuksia omaisuudensuojaan ja vapaaseen ammatinharjoittamiseen ja että niillä aiheutetaan siten vahinkoa tahoille, jotka eivät ole millään tavalla vastuussa siitä tilanteesta, joka on seuraamusten asettamisen perustana. Kohdennetuilla rajoittavilla toimenpiteillä on niiden kohteena oleviin yhteisöihin sitäkin suuremmalla syyllä tällainen vaikutus (ks. tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin tuotava esille, että riidanalaisilla toimilla tavoiteltujen päämäärien, joita ovat Ukrainan alueellisen koskemattomuuden, suvereniteetin ja itsenäisyyden suojeleminen sekä konfliktin rauhanomaisen ratkaisun edistäminen Ukrainassa ja jotka ovat osa rauhan ja kansainvälisen turvallisuuden ylläpitämistä koskevaa laajempaa tavoitetta SEU 21 artiklassa unionin ulkoiselle toiminnalle asetettujen tavoitteiden mukaisesti, tärkeys voi oikeuttaa huomattavatkin kielteiset seuraukset tietyille toimijoille, jotka eivät ole millään tavalla vastuussa kyseisiin seuraamuksiin johtaneesta tilanteesta (ks. vastaavasti tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisin kuin kantaja väittää, rajoittavien toimenpiteiden ja neuvoston niillä tavoitteleman päämäärän välillä on toiseksi järkevä suhde. Siltä osin kuin kyseisenä päämääränä on etenkin niiden kustannusten lisääminen, joita Venäjän federaatiolle aiheutuu Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävistä toimista, lähestymistapa, jossa kohteeksi otetaan julkiset venäläiset pankit, on nimittäin johdonmukainen mainitun päämäärän kanssa, eikä sitä voida missään tapauksessa pitää ilmeisen soveltumattomana tavoiteltuun päämäärään nähden (ks. vastaavasti tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta).
Neuvosto saattoi nimittäin katsoa perustellusti, että kantajan pääsyn rajoittaminen unionin pääomamarkkinoille olisi omiaan edistämään riidanalaisilla toimilla tavoiteltua päämäärää, joka on Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävistä toimista Venäjän federaatiolle aiheutuvien kustannusten lisääminen ja konfliktin rauhanomaisen ratkaisun edistäminen (ks. edellä 15 kohta). Kantaja tuo tässä yhteydessä esille, että sille on aiheutunut tappiota ja toistuvaa vahinkoa kyseisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisen seurauksena, mikä vaikuttaa osoittavan, että kyseiset rajoittavat toimenpiteet auttavat saavuttamaan päämääränsä, koska kantajan joutuessa talousvaikeuksiin sen osakkaiden ja viime kädessä Venäjän valtion on pelastettava se varoineen.
Neuvosto saattoi siis katsoa perustellusti, että kyseisen päämäärän saavuttamiseksi kohteeksi oli otettava Venäjälle sijoittautuneet merkittävät luottolaitokset tai kehittämisrahoituslaitokset, jotka ovat olleet yli 50-prosenttisesti julkisomisteisia tai julkisessa määräysvallassa 1.8.2014.
Kolmanneksi on tuotava esille, että neuvoston toteuttamat toimenpiteet ovat käsiteltävässä asiassa kohdennettuja taloudellisia seuraamuksia, joita ei voida pitää talous- ja rahoitussuhteiden keskeyttämisenä kokonaan kolmannen maan kanssa, vaikka neuvostolla on tähän toimivalta SEUT 215 artiklan nojalla.
Näissä olosuhteissa ja kun otetaan huomioon erityisesti neuvoston Ukrainan konfliktin johdosta toteuttamien rajoittavien toimenpiteiden muuttuminen asteittain ankarammiksi, kantajan elinkeinovapauteen ja omaisuudensuojaan puuttumista ei siis voida pitää suhteettomana (ks. vastaavasti tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta).
Kantajan esille ottamasta oikeudesta hyvään maineeseen on tuotava vielä yhtäältä esille, että rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevan henkilön maineelle näiden toimenpiteiden perusteena olevista syistä aiheutuva vahinko ei merkitse itsessään suhteetonta puuttumista kyseisen henkilön omaisuudensuojaan ja elinkeinovapauteen. Koska kantajan maineelle väitetysti aiheutuneen vahingon ja käsiteltävän kanneperusteen kohteena olevien edellä mainittujen perusoikeuksien loukkaamisen välistä yhteyttä ei ole tarkennettu, kyseinen väite on tehoton. Joka tapauksessa toisaalta on syytä muistaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan omaisuudensuoja, elinkeinovapaus ja oikeus maineen suojaamiseen eivät ole ehdottomia oikeuksia, vaan niiden käyttöä voidaan rajoittaa perustellusti unionin yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Kyseisillä rajoittavilla toimenpiteillä tavoiteltujen päämäärien tärkeys riittää siis oikeuttamaan asianomaisten henkilöiden tai yhteisöjen maineelle aiheutuvat huomattavatkin kielteiset seuraukset (ks. tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T-545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella neljäs kanneperuste on hylättävä.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa ja riidanalaisen asetuksen 5 artiklaa koskeva lainvastaisuusväite
Kantaja vaatii unionin yleistä tuomioistuinta toteamaan riidanalaisen päätöksen 1 artiklan ja riidanalaisen asetuksen 5 artiklan olevan lainvastaisia SEUT 277 artiklan perusteella.
Kantaja väittää, että neuvosto voi sisällyttää kyseisiin toimenpiteisiin ainoastaan asianmukaisia ja oikeasuhteisia nimeämiskriteereitä. Kantajan mukaan neuvosto ei ole osoittanut tässä tapauksessa sitä, miten arvopapereihin ja rahamarkkinavälineisiin kohdistuvien, riidanalaisissa toimissa tarkoitettuja rahalaitoksia koskevien kieltojen asettaminen voidaan perustella suhteessa kyseisillä toimilla tavoiteltuihin päämääriin, eikä eteenkään sitä, miten kieltojen asettaminen olisi oikeassa suhteessa kyseisten päämäärien saavuttamiseen nähden.
Neuvosto, jota komissio tukee, katsoo, että lainvastaisuusväite on jätettävä tutkimatta tai että se on joka tapauksessa perusteeton.
On huomautettava, että tällaisen kanneperusteen tueksi esitetyt väitteet, jotka koskevat kyseessä olevien rajoittavien toimenpiteiden epäasianmukaisuutta ja suhteettomuutta, ovat täsmälleen samat tai vastaavat suurelta osin väitteitä, joita on jo tarkasteltu edellä neljännen kanneperusteen yhteydessä.
Tämän kanneperusteen tutkittavaksi ottamista ei näin ollen ole tarpeen tarkastella, vaan on vain viitattava edellä 146–157 kohdassa esitettyihin huomautuksiin ja hylättävä kantajan esittämä lainvastaisuusväite samoin perustein.
Lainvastaisuusväite on siis hylättävä samoin kuin kanne kokonaisuudessaan, eikä kanteen tarkistamiseksi esitettyjen vaatimusten tutkittavaksi ottamisesta ole tarpeen lausua.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on neuvoston vaatimusten mukaisesti velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Komissio vastaa siis omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Sberbank of Russia OAO vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin neuvoston oikeudenkäyntikulut.

3)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Berardis
Spielmann
Csehi
Julistettiin Luxemburgissa 13.9.2018.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.