CELEX: 62019CJ0434
Begäran om förhandsavgörande
Statligt stöd
Konkurrens
Artikel 107.1 FEUF
Villkor för tillämpning
Artikel 106.2 FEUF
Tjänster av allmänt ekonomiskt intresse
Tillhandahållande av tjänster i form av ett postgirokonto för uppbörd av kommunal fastighetsskatt
Företag som medlemsstaterna har beviljat särskilda eller exklusiva rättigheter
Avgifter som fastställs ensidigt av det stödmottagande företaget
Missbruk av dominerande ställning
Artikel 102 FEUF
Avvisning

Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 14, 102, 106 och 107 FEUF.
Respektive begäran har framställts i dels i mål mellan Poste Italiane SpA och Riscossione Sicilia SpA agente riscossione per la provincia di Palermo e delle altre provincie siciliane (nedan kallat Riscossione Sicilia) (mål C‑434/19), dels i mål mellan Agenzia delle entrate Riscossione (skattekontoret – uppbörd, Italien) (nedan kallat uppbördskontoret) och Poste Italiane (mål C‑435/19). Målen rör krav på betalning av avgifter som Poste Italiane tar ut av de koncessionshavare med ansvarar för uppbörd av imposta comunale sugli immobili (kommunal fastighetsskatt) för tjänster i form av tillhandahållande av nämnda koncessionshavares postgirokonton, vilka är avsedda för uppbörd av kommunal fastighetsskatt från de skattskyldiga.
Italiensk rätt
Artikel 2.18–2.20 i legge n. 662 – Misure di razionalizzazione della finanza pubblica (lag nr 662 om rationaliseringsåtgärder i de offentliga finanserna) av den 23 december 1996 (ordinarie tillägg till GURI nr 303 av den 28 december 1996, nedan kallad lag nr 662/1996) har följande lydelse:
”18.   … företaget Poste Italiane kan fastställa avgifter som ska betalas av postgirokontoinnehavare.
…
19.   Posttjänster och betalningar för vilka det inte uttryckligen föreskrivs ett lagstadgat monopol enligt gällande lagstiftning tillhandahålls av företaget Poste Italiane och de övriga aktörer som bedriver verksamhet i fri konkurrens. Vad gäller dessa tjänster, upphör varje form av avgiftsförpliktelse eller sociala förpliktelser som åligger företaget Poste Italiane, samt varje form av avgiftslättnad gentemot sådana kunder till ovannämnda företag som definieras i gällande lagstiftning, med verkan från och med den 1 april 1997 … Det åligger företaget Poste Italiane att hålla en separat bokföring, varvid särskilt kostnader och intäkter som har samband med tjänster som tillhandahålls inom verksamhet som omfattas av ett lagstadgat monopol ska hållas åtskilda från kostnader och intäkter som har samband med tjänster som tillhandahålls inom ramen för verksamhet som bedrivs i fri konkurrens.
20.   Från den 1 april 1997 fastställs priserna för de i punkt 19 nämnda tjänsterna, även i samband med avtal, av företaget Poste Italiane, med beaktande av kundernas krav och hur utbudet ser ut samt kravet på att bevara och utveckla transaktionsvolymerna …”
I artikel 10.3 i decreto legislativo n. 504, Riordino della finanza degli enti territoriali, a norma dell’articolo 4 della legge 23 ottobre 1992, n. 421 (lagstiftningsdekret nr 504 om omorganisering av finansieringen av lokala territoriella myndigheter enligt artikel 4 i lag nr 421 av den 23 oktober 1992) av den 30 december 1992 (ordinarie tillägg till GURI nr 305 av den 30 december 1992) (nedan kallat lagstiftningsdekret nr 504/1992), föreskrivs följande:
”Den skatt som ska betalas enligt punkt 2 ska betalas genom direkt betalning till koncessionshavaren som ansvarar för uppbörden i det distrikt som den kommun som avses i artikel 4 tillhör eller till ett postgirokonto för detta ändamål i koncessionshavarens namn … Den avgift som ska betalas till koncessionshavaren ska erläggas av den kommun som uppbär skatt och är fastställd till 1 procent av de mottagna beloppen, med minst 3500 lire [italienska lire (ITL) (cirka 1,75 euro)] och högst 100000 [ITL (cirka 50 euro)] för varje betalning som den skattskyldige gör”.
Artiklarna 5–7 i decreto del Ministro delle Finanze n. 567 – Regolamento di attuazione dell’articolo 78, commi da 27 a 38, della legge 30 dicembre 1991, n. 413, concernente l’istituzione del conto fiscale (finansministerns dekret nr 567 om genomförande av artikel 78.27–78.38 i lag nr 413 av den 30 december 1991 om inrättandet av ett skattekonto) av den 28 december 1993 (GURI nr 306 av den 31 december 1993), gör det möjligt för personer som är innehavare av ett skattekonto att betala inkomstskatt för fysiska personer, inkomstskatt för juridiska personer, även i egenskap av ställföreträdare, lokal inkomstskatt, skatter som ersätter ovannämnda skatter och mervärdesskatt, direkt i kassan på koncessionshavarens kontor eller hos ett kreditinstitut genom en oåterkallelig betalningsöverföring till koncessionshavaren.
Enligt artikel 59.1 n i decreto legislativo n. 446 – Istituzione dell’imposta regionale sulle attivita’ produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonche’ riordino della disciplina dei tributi locali (lagdekret nr 446 om införande av en regional skatt på produktionsverksamhet, översyn av beloppsgränserna, skattesatser och avdrag från skatt på inkomst för fysiska personer samt om införande av en regional tilläggsskatt och om en reform av bestämmelserna om lokala skatter) av den 15 december 1997 (ordinarie tillägg till GURI nr 298 av den 23 december 1997), åvilar det enbart kommunerna att anta föreskrifter avseende uppbörden av lokala skatter och avgifter, i syfte att ”rationalisera metoderna för verkställande av betalningarna, såväl frivilliga betalningar som betalning efter kontroll, varvid betalning kan ske genom inbetalning till ett postgirokonto i den kommunala skatteförvaltningens namn, direktbetalning till den kommunala skatteförvaltningen och betalning genom banksystemet, vilket utgör ett tillägg till eller ersätter betalning till den koncessionshavare som är ansvarig för uppbörden”.
I artikel 3.1 i decreto del Presidente della Repubblica n. 144 – Regolamento recante norme sui servizi di bancoposta (presidentdekret nr 144 om föreskrifter för postbanktjänster) av den 14 mars 2001 (GURI nr 94 av den 23 april 2001) (nedan kallat presidentdekret nr 144/2001), föreskrivs att ”såvida inte annat föreskrivs i detta dekret, ska förhållandet till kunder och postgirokonton regleras genom avtal i enlighet med bestämmelserna i civillagen och speciallagar”.
Artikel 7.2 gg-septies i decreto-legge n. 70 – Semestre Europeo – Prime disposizioni urgenti per l’economia (lagdekret nr 70 om europeiska planeringsterminen – Första brådskande bestämmelserna till förmån för ekonomin) av den 13 maj 2011 (GURI nr 110 av den 13 maj 2011), omvandlat till lag, i dess lydelse enligt decreto-legge n. 16 (lagdekret nr 16) av den 2 mars 2012 (GURI nr 52 av den 2 mars 2012) (nedan kallat lagdekret nr 70/2011), har följande lydelse:
”… om intäkterna ska uppbäras av de rättssubjekt som avses i artikel 52.5 b i lagstiftningsdekret nr 446 av den 15 december 1997, ska uppbörden ske genom öppnande av ett eller flera transaktionskonton för inbetalningar – postgirokonton eller bankkonton – vilka öppnas i den utvalda anbudsgivarens namn och är avsedda för uppbörd av inbetalningar till den upphandlande myndigheten, på vilka konton samtliga uppburna belopp ska betalas.”
Genom avgiftsbeslut nr 57/1996 av Poste Italianes styrelse (nedan kallat avgiftsbeslut nr 57/1996) föreskrevs att en avgift skulle tas ut för varje förvaltningstransaktion på det postgirokonto som innehades av koncessionshavaren för uppbörd av skatt. Avgiften fastställdes bland annat till 100 ITL (cirka 0,05 EUR) från och med den 1 april 1997 till och med den 31 maj 2001 och till 0,23 euro (cirka 450 ITL) från den 1 juni 2001 till den 31 december 2003.
Målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
I Italien följer det av lagstiftningsdekret nr 504/1992 att skattskyldiga personer som är skyldiga att betala kommunal fastighetsskatt ska betala förfallen skatt till statens koncessionshavare som ansvarar för skatteuppbörden och för att överföra detta belopp till mottagarkommunerna. Enligt nämnda lagstiftningsdekret ska kommunal fastighetsskatt betalas direkt till koncessionshavaren i det distrikt som mottagarkommunen tillhör eller genom betalning till ett postgirokonto i koncessionsinnehavarens namn.
Målen vid den nationella domstolen avser krav på betalning av avgifter som Poste Italiane tar ut från två koncessionshavare med ansvar för uppbörden av kommunal fastighetsskatt, nämligen Riscossione Sicilia och uppbördskontoret.
Krav har framställts på betalning av dessa avgifter för tillhandahållandet, mellan åren 1997 och 2011, av de transaktionskonton som dessa koncessionshavare har hos Poste Italiane för att de skattskyldiga ska kunna betala in kommunal fastighetsskatt som förfallit till betalning.
Avgifterna beräknades på grundval av avgiftstabeller som fastställts genom avgiftsbeslut nr 57/1996.
I den tvist som ligger till grund för mål C‑434/19 väckte Poste Italiane talan vid Tribunale di Palermo (Domstolen i Palermo, Italien) och yrkade att den koncessionshavare som ansvarade för uppbörden av kommunal fastighetsskatt, som senare blev Riscossione Sicilia, skulle förpliktas att betala de avgifter som utgår för varje skattskyldig persons inbetalning av kommunal fastighetsskatt till det transaktionskonto som upprättats i koncessionshavarens namn med användning av ett postinbetalningskort. Avgifterna uppgår till 0,05 euro (cirka 100 ITL) från och med den 1 april 1997 till och med den 31 maj 2001, 0,23 euro (cirka 450 ITL) från och med den 1 juni 2001 till och med den 31 december 2003, och, efter den 1 januari 2004, de belopp som motsvarar de successiva ändringarna av avgiftstabellerna. Genom dom av den 7 juni 2011 ogillade Tribunale di Palermo (Domstolen i Palermo) betalningskravet och genom dom av den 11 maj 2016 ändrade Corte d’appello di Palermo (Appellationsdomstolen i Palermo, Italien) delvis denna dom och biföll Poste Italianes överklagande i den del Poste Italiane ansågs ha styrkt sina anspråk för perioden efter den 1 juni 2006.
I den tvist som ligger till grund för mål C‑435/19 väckte Poste Italiane talan vid Tribunale di Macerata (Domstolen i Macerata, Italien) och yrkade att uppbördskontoret, det vill säga den koncessionshavare som ansvarar för uppbörden av kommunal fastighetsskatt, skulle förpliktas att betala de avgifter som utgår för varje skattskyldig persons inbetalning till det transaktionskonto som upprättats i koncessionshavarens namn med användning av ett postinbetalningskort. Avgifterna uppgår till 0,05 euro (cirka 100 ITL) från och med den 1 april 1997 till och med den 31 maj 2001 och 0,23 euro (cirka 450 ITL) från och med den 1 juni 2001 till och med den 20 december 2001. Genom dom av den 11 juni 2009 ogillade Tribunale di Macerata (Domstolen i Macerata) betalningskravet. Corte d’appello di Ancona (Appellationsdomstolen i Ancona, Italien) ändrade genom dom av den 10 augusti 2016 förstainstansdomstolens dom och biföll Poste Italianes överklagande i dess helhet, varvid den fann att Poste Italiane ansågs ha rätt att tillämpa de aktuella avgifterna och kräva betalning av dem.
De aktuella målen är anhängiga vid den hänskjutande domstolen, varvid den i mål C‑434/19 ska pröva Poste Italianes huvudöverklagande och det anslutningsöverklagande som ingetts av Riscossione Sicilia. I mål C‑435/19 ska den hänskjutande domstolen pröva uppbördskontorets huvudöverklagande och Poste Italiane SpA – BancoPostas anslutningsöverklagande.
Vad beträffar frågan huruvida den av Poste Italiane tillämpade avgiften var lagenlig, fann den hänskjutande domstolen i en dom av den 26 mars 2014 att bestämmelserna i artiklarna 18–20 i lag nr 662/1996 inte är tillämpliga på verksamhet som omfattas av ett lagstadgat monopol, såsom den i artikel 10 i lagstiftningsdekret nr 504/1992 fastställda tjänsten att tillhandahålla postgirokonton. Den hänskjutande domstolen ansåg att målet att uppnå bäst möjliga uppbörd av skatt genom en tjänst som tillhandahålls över hela territoriet, tack vare postkontorens mycket stora geografiska spridning som gör det enklare att nå den skattskyldige, motiverar denna situation med ett lagstadgat monopol. Enligt denna dom från den hänskjutande domstolen föreskrivs det inte i lagstiftningsdekret nr 504/1992, genom vilket det aktuella lagstadgade monopolet inrättas, att tjänsten i form av tillhandahållande av transaktionskontot för betalning av kommunal fastighetsskatt ska vara kostnadsfri, vilket innebär att tjänsten, oberoende av koncessionshavarens skyldighet att öppna ett postgirokonto, till sin art ska anses utföras mot vederlag på samma sätt som den vanliga tjänsten att tillhandahålla ett transaktionskonto på marknadsmässiga villkor.
Då förevarande mål rör skyldigheten att under perioden 1997 till 2011 betala den avgift som Poste Italiane tillämpade, vill den hänskjutande domstolen emellertid få klarhet i huruvida det är förenligt med unionsrätten, närmare bestämt bestämmelserna om konkurrensrätt och statligt stöd, att Poste Italiane enligt artikel 10 i lagstiftningsdekret nr 504/1992 ges ensamrätt att tillhandahålla de transaktionskonton som öppnats för uppbörd av kommunal fastighetsskatt.
Enligt den hänskjutande domstolen är syftet med avtalsförhållandet mellan en kommun och dess koncessionshavare, som ansvarar för uppbörden av kommunal fastighetsskatt, att bedriva ekonomisk verksamhet i form av att uppbära skatteintäkter, vilken kan definieras som en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse i den mening som avses i artikel 106.2 FEUF. Detta förhållande skiljer sig från det privaträttsliga förhållande som binder Poste Italiane och den koncessionshavare som ansvarar för uppbörden av kommunal fastighetsskatt och som utgör en naturlig del av upprättandet och tillhandahållandet av ett postgirokonto. Den hänskjutande domstolen har preciserat att det i artikel 10.3 i lagstiftningsdekret nr 504/1992, trots den begränsning som införts genom denna bestämmelse vad gäller möjligheten för koncessionshavaren att välja sin avtalspart, det vill säga Poste Italiane, inte föreskrivs någon skillnad mellan dessa båda parters förhållande och förhållandet mellan Poste Italiane och andra kunder som innehar ett postgirokonto.
Den hänskjutande domstolen anser att artikel 10 i lagstiftningsdekret nr 504/1992 endast kan anses förenlig med unionslagstiftningen om tjänsten i form av tillhandahållande av ett transaktionskonto som är förbehållen Poste Italiane omfattas av begreppet ”tillhandahållande av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse” i den mening som avses i artikel 106.2 FEUF. Det ska fastställas huruvida kravet på att uppnå bästa möjliga uppbörd av kommunal fastighetsskatt genom postkontorens stora geografiska spridning uppfyller kriteriet avseende särskilda uppgifter och följaktligen om det motiverar en begränsning av tillämpningen av unionens konkurrensregler i den mening som avses i artiklarna 14 och 106 FEUF, trots att det saknas en motsvarande lagbestämmelse i lagstiftningen om indrivning av andra lokala skatter än kommunal fastighetsskatt.
För det fall den tjänst som är knuten till tillhandahållandet av ett postgirokonto som är avsett för uppbörd av kommunal fastighetsskatt ska anses utgöra en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse, vill den hänskjutande domstolen för det första få klarhet i huruvida Poste Italianes befogenhet att fastställa avgiften kan kvalificeras som olagligt statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, eftersom koncessionshavaren anser att den utgör en lagstadgad skatt eller avgift, och således ett stöd som beviljats med hjälp av statliga medel, särskilt med hänsyn till att den inte har varit föremål för en föregående anmälan till Europeiska kommissionen enligt artikel 108.3 FEUF.
Den hänskjutande domstolen vill för det andra få klarhet i huruvida Poste Italianes ensidiga fastställande av den aktuella avgiften kan kvalificeras som missbruk och således ska anses förbjudet enligt artikel 102 första stycket FEUF. Den hänskjutande domstolen har angett att koncessionshavaren inte kan undandra sig betalningen av denna avgift, eftersom detta företag annars skulle åsidosätta sina skyldigheter enligt det särskilda rättsförhållande som gäller mellan detta företag och den lokala skatteförvaltningen och vars föremål är att uppbära kommunal fastighetsskatt.
Mot denna bakgrund har Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen, Italien) beslutat att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till EU‑domstolen:
”1)
Utgör artikel 14 FEUF (tidigare artikel 7D i fördraget, senare artikel 16 EG) och artikel 106.2 FEUF (tidigare artikel 90 i fördraget, senare artikel 86.2 EG) samt den omständigheten att ifrågavarande tjänst ska klassificeras som ”tjänst av allmänt ekonomiskt intresse” hinder för en nationell bestämmelse såsom artikel 10.3 i lagstiftningsdekret nr 504/1992, jämförd med artikel 2.18–2.20 i lag nr 662/1996, enligt vilken det inrättas och upprätthålls – även efter privatiseringen av [Poste Italianes] tillhandahållande av postbanktjänster – en ensamrätt att bedriva verksamhet (lagstadgat monopol) för [Poste Italiane], som består i den tjänst i form av tillhandahållande av det postgirokonto till vilket den kommunala fastighetsskatten betalas in, med hänsyn tagen till utvecklingen av de statliga bestämmelserna för skatteuppbörd, enligt vilka skattskyldiga personer och även lokala skatteförvaltningar åtminstone sedan år 1997 kan välja att betala respektive uppbära skatt (även lokala skatter) via banksystemet?
2)
Om den första tolkningsfrågan ska besvaras så, att inrättandet av nämnda lagstadgade monopol ska anses uppfylla kriterierna för att klassificeras som en tjänst av allmänt ekonomisk intresse, utgör då artikel 106.2 FEUF (tidigare artikel 90 i fördraget, senare artikel 86.2 EG) och artikel 107.1 FEUF (tidigare artikel 92 i fördraget, senare artikel 87 EG), enligt EU‑domstolens tolkning av dessa bestämmelser med avseende på kriterierna för att kunna skilja mellan en rättsenlig åtgärd – som utgör en stödåtgärd för tillhandahållande av allmännyttiga tjänster – och ett rättsstridigt statligt stöd (domstolens dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), hinder för en bestämmelse såsom artikel 10.3 i lagstiftningsdekret nr 504/1992, jämförd med artikel 2.18–2.20 i lag nr 662/1996 och artikel 3.1 i presidentdekret nr 144/2001, enligt vilken Poste Italiane … tilldelas befogenheten att ensidigt fastställa beloppet på den ’avgift’ som bolaget tar ut av den koncessionshavare (betalningsombud) som har i uppgift att uppbära den kommunala fastighetsskatten, varvid denna avgift tillämpas i samband med varje förvaltningstransaktion som utförs på koncessionshavarens postgirokonto, mot bakgrund av att Poste Italiane … genom styrelsens [avgifts]beslut nr 57/1996 fastställde nämnda avgift till 100 lire för perioden mellan den 1 april 1997 och den 31 maj 2001 och att avgiften från och med den 1 juni 2001 fastställdes till 0,23 euro?
3)
Utgör artikel 102 första stycket FEUF (tidigare artikel 86 i fördraget, senare artikel 82.1 EG), såsom den har tolkats av EU-domstolen (se domstolens dom av den 13 december 1991, GB-Inno-BM,
C‑18/88
,
EU:C:1991:474
; dom av den 25 juni 1998, Dusseldorp m.fl.,
C‑203/96
,
EU:C:1998:316
, och dom av den 17 maj 2001, TNT Traco,
C‑340/99
,
EU:C:2001:281
), hinder för bestämmelser såsom artikel 2.18–2.20 i lag nr 662/1996, artikel 3.1 i presidentdekret nr 144/2001 och artikel 10.3 i lagstiftningsdekret nr 504/1992, enligt vilka koncessionshavaren (betalningsombud) är skyldig att betala den ’avgift’ som ensidigt har fastställts och/eller ändrats av Poste Italiane …, eftersom koncessionshavaren inte kan säga upp postgirokontot utan att därigenom åsidosätta skyldigheten enligt artikel 10.3 i lagstiftningsdekret nr 504/1992 och därmed sin förpliktelse att uppbära den kommunala fastighetsskatten för den lokala skatteförvaltningens räkning?”
Förfarandet vid domstolen
Den muntliga förhandlingen, som hade fastställts till den 22 april 2020, ställdes in på grund av den hälsokris och den osäkerhet som rådde angående den tidpunkt då domstolen skulle kunna återuppta sin dömande verksamhet under normala omständigheter, och de frågor som hade ställts för att besvaras muntligen omvandlades till frågor som skulle besvaras skriftligt. Poste Italiane, uppbördskontoret och kommissionen besvarade frågorna inom den föreskrivna fristen.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den andra frågan
Huruvida den första frågan kan tas upp till sakprövning
Poste Italiane har i första hand gjort gällande att den första frågan inte kan tas upp till sakprövning, dels eftersom det är omöjligt att förstå den då den avser artikel 14 FEUF, dels eftersom det uteslutande ankommer på de nationella domstolarna att direkt tillämpa villkoren i artikel 106.2 FEUF.
Det ska inledningsvis erinras om att det inom ramen för det samarbete mellan EU‑domstolen och de nationella domstolarna som har införts genom artikel 267 FEUF uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU‑domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts av den nationella domstolen avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 19 december 2019, Darie,
C‑592/18
,
EU:C:2019:1140
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Av detta följer att frågor som rör unionsrätten ska presumeras vara relevanta. En tolkningsfråga från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i de nationella målen eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den 8 oktober 2020, Union des industries de la protection des plantes,
C‑514/19
,
EU:C:2020:803
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska vidare erinras om att enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer det på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits (dom av den 28 november 2000, Roquette Frères,
C‑88/99
,
EU:C:2000:652
, punkt
, och dom av den 19 december 2019, Nederlands Uitgeversverbond och Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I detta syfte kan domstolen, utifrån samtliga uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, och i synnerhet utifrån skälen i beslutet om hänskjutande, avgöra vilka delar av unionsrätten som behöver tolkas med hänsyn till saken i det nationella målet (dom av den 19 december 2019, Nederlands Uitgeversverbond och Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall avser den första frågan visserligen artikel 14 FEUF, men den avser även artikel 106 FEUF och, mer specifikt, begreppet tjänst av allmänt ekonomiskt intresse, som omfattas av dessa två artiklar, och syftar i huvudsak till att få klarhet i huruvida en sådan verksamhet som den som är förbehållen Poste Italiane, nämligen tjänsten att tillhandahålla det postgirokonto som är avsett för uppbörd av kommunal fastighetsskatt, uppfyller kännetecknen för en sådan tjänst av allmänt ekonomiskt intresse. Denna fråga avser således tolkningen av unionsrätten och framstår inte som vare sig hypotetisk eller som om den saknar samband med de nationella målen. Domstolen har dessutom tillgång till de uppgifter som är nödvändiga för att besvara frågorna.
Den första frågan kan således tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den andra frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 106.2 FEUF och artikel 107 FEUF ska tolkas så, att de utgör hinder för att tillämpa nationella bestämmelser enligt vilka de koncessionshavare som ansvarar för uppbörden av kommunal fastighetsskatt är skyldiga att ha ett transaktionskonto som öppnats i deras namn hos Poste Italiane för att de skattskyldiga ska kunna betala in denna skatt, samt att betala en avgift för tillhandahållandet av nämnda konto, när dessa regler inte har anmälts till kommissionen i enlighet med artikel 108.3 FEUF.
Tribunalen erinrar inledningsvis om att även om kommissionen, vars beslut kan prövas av unionsdomstolarna, är exklusivt behörig att bedöma huruvida ett stöd är förenligt med den inre marknaden (se för ett liknande resonemang, bland annat, dom av den 3 september 2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland m.fl./kommissionen,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
, punkt
och där angiven rättspraxis) utgör denna omständighet inte hinder för att en nationell domstol begär förhandsavgörande av EU-domstolen om tolkningen av begreppet ”stöd”. EU-domstolen kan således tillhandahålla den nationella domstolen uppgifter om tolkningen av unionsrätten som gör det möjligt för den nationella domstolen att avgöra huruvida en nationell åtgärd ska kvalificeras som ”statligt stöd” i den mening som avses i unionsrätten av artikel 107 FEUF (dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För att säkerställa den ändamålsenliga verkan av den skyldighet att anmäla planer på att vidta eller ändra statligt stöd som föreskrivs i artikel 108.3 FEUF och samt att kommissionens granskning av statligt stöd är lämplig och fullständig, är de nationella domstolarna även skyldiga att beakta samtliga följder av ett åsidosättande av denna skyldighet och vidta åtgärder för att avhjälpa detta, även om mottagaren av det olagliga stödet är ett företag som anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, i den mening som avses i artikel 106.2 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 november 2020, Viasat Broadcasting UK,
C‑445/19
,
EU:C:2020:952
, punkt
).
Det ska även preciseras att prövningen av frågan huruvida den aktuella åtgärden ska kvalificeras som statligt stöd, i den mening som avses i artikel 107 FEUF, vilken kan innefatta en kontroll av huruvida de villkor som uppställs i den rättspraxis som följer av domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
) har iakttagits, ska ske före prövningen av en stödåtgärd enligt artikel 106.2 FEUF. Den frågan ska nämligen besvaras innan det i förekommande fall prövas om ett oförenligt stöd ändå är nödvändigt för att fullgöra den uppgift som mottagaren av åtgärden har tilldelats enligt artikel 106.2 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 mars 2017, Viasat Broadcasting UK/kommissionen,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
, punkt
, och dom av den 15 maj 2019, Achema m.fl.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, punkt
).
För att kunna besvara den första och den andra frågan ska domstolen först pröva huruvida den åtgärd som är aktuell i de nationella målen ska kvalificeras som ”statligt stöd” i den mening som avses i artikel 107 FEUF.
För att en åtgärd ska anses utgöra ”statligt stöd” i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF krävs att fyra villkor är uppfyllda, nämligen att det ska röra sig om en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel, att denna åtgärd kan påverka handeln mellan medlemsstaterna, att den ger mottagaren en selektiv fördel och att den snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen (dom av den 15 maj 2019, Achema m.fl.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad för det första gäller villkoret om en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel, ska det preciseras att den åtskillnad som görs i artikel 107.1 FEUF mellan ”stöd som ges av en medlemsstat” och stöd som ges ”med hjälp av statliga medel” inte innebär att alla fördelar som ges av en medlemsstat utgör stöd, oavsett om de finansieras med hjälp av statliga medel eller inte, utan avser endast att säkerställa att detta begrepp inte enbart omfattar fördelar som ges direkt av staten, utan även omfattar stöd som ges genom ett offentligt eller privat organ som har utsetts eller inrättats av staten (dom av den 21 oktober 2020, Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För att en fördel ska kunna kvalificeras som ”stöd” i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF måste den enligt fast rättspraxis dels ges direkt eller indirekt med hjälp av statliga medel, dels kunna tillskrivas staten (dom av den 15 maj 2019, Achema m.fl.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad för det första gäller villkoret att en stödåtgärd ska kunna tillskrivas staten, måste det undersökas huruvida offentliga myndigheter var delaktiga när åtgärden vidtogs (dom av den 21 oktober 2020, Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall framgår det av besluten om hänskjutande att det system som är i fråga i de nationella målen har införts genom bestämmelser i lagar och andra författningar. Koncessionshavarnas skyldighet att inneha ett transaktionskonto hos Poste Italiane för att uppbära kommunal fastighetsskatt infördes genom lagstiftningsdekret nr 504/1992, medan rätten för Poste Italiane att ta ut en avgift för tillhandahållandet av kontot föreskrivs i lag nr 662/1996. I detta sammanhang, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera, får ett system enligt vilket koncessionshavarna är skyldiga att inneha ett transaktionskonto som öppnats i deras namn hos Poste Italiane för att de skattskyldiga ska kunna betala kommunal fastighetsskatt samt att erlägga en avgift för tillhandahållandet av detta transaktionskonto anses kunna tillskrivas staten.
Vad för det andra gäller villkoret om överföring av statliga medel, ska det preciseras att begreppet ”statliga medel” omfattar alla ekonomiska medel som myndigheterna faktiskt kan använda för att stödja företag, och det är inte relevant huruvida dessa medel permanent ingår bland statens tillgångar eller inte. Även om de för åtgärden i fråga aktuella medlen inte permanent disponeras av staten är det förhållandet att de fortlöpande kontrolleras av staten, och således kan disponeras av behöriga nationella myndigheter, tillräckligt för att de ska kunna anses utgöra statliga medel (dom av den 21 oktober 2020, Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 10 december 2020, Comune di Milano/kommissionen,
C‑160/19 P
,
EU:C:2020:1012
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Med beaktande av de uppgifter som lämnats av den hänskjutande domstolen och av de handlingar i målet som domstolen har tillgång till, ska det preciseras att en åtgärd genom vilken offentliga eller privata företag är skyldiga att köpa eller förvärva tjänster med egna finansiella medel inte utgör statligt stöd. Denna skyldighet innebär nämligen i princip inte att statliga medel tas i anspråk i den mening som avses i artikel 107 FEUF. Det skulle emellertid förhålla sig annorlunda om dessa företag skulle anses ha fått i uppdrag av staten att förvalta statliga medel, vilket är fallet om det föreskrevs en fullständig övervältring av den merkostnad som följer av denna skyldighet att köpa eller förvärva tjänster på slutanvändaren, en finansiering av denna merkostnad genom en obligatorisk avgift som ålagts av medlemsstaten eller en mekanism för att fullt ut kompensera för merkostnaden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 september 2017, ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis, och dom av den 15 maj 2019, Achema m.fl.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, punkt
).
I övrigt kan medel från offentliga företag även anses utgöra statliga medel när staten, genom sitt dominerande inflytande över dessa företag, kan styra användningen av dessa medel för att i förekommande fall finansiera fördelar till förmån för andra företag (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 september 2017, ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall framgår det av den nationella lagstiftningen, såsom den framgår av besluten om hänskjutande, att den åtgärd som är i fråga i de nationella målen kan anses innefatta en skyldighet att förvärva tjänster, eftersom koncessionshavarna enligt artikel 10.3 i lagstiftningsdekret nr 504/1992 är skyldiga att ha ett transaktionskonto hos Poste Italiane för att uppbära kommunal fastighetsskatt från skattebetalarna och att Poste Italiane enligt artikel 2.18 i lag nr 662/1996 kan ta ut avgifter av dessa koncessionshavare för tillhandahållandet av kontot.
Det ska i detta avseende påpekas att enbart den omständigheten att koncessionshavarna under år 2006 blev offentliga företag inte gör det möjligt att dra slutsatsen att dessa koncessionshavares skyldighet att förvärva tjänster finansieras med statliga medel.
Det framgår nämligen inte av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har hänvisat till att den åtgärd som är i fråga i de nationella målen är ett resultat av att staten har använt sitt dominerande inflytande över dessa företag för att styra användningen av deras medel, i den mening som avses i rättspraxis (se ovan punkt 44), eftersom skyldigheten att inneha ett transaktionskonto hos Poste Italiane för uppbörd av kommunal fastighetsskatt hos de skattskyldiga, följer av bestämmelser i lag och inte av statliga ingripanden i koncessionshavarnas affärspolicy, och denna skyldighet för koncessionshavarna tillämpades på ett liknande sätt före och efter år 2006, när dessa företag underställdes offentliga myndigheters kontroll.
Det ska emellertid, i enlighet med vad som har anförts i punkt 43 i denna dom, undersökas om de koncessionshavare som ansvarar för uppbörd av kommunal fastighetsskatt utgör företag som av staten fått i uppdrag att förvalta statliga medel, vilket bland annat skulle vara fallet om det fanns en mekanism för full ersättning för de merkostnader som följer av denna skyldighet.
Av de uppgifter som domstolen förfogar över framgår inte med säkerhet att det finns en sådan mekanism.
Det framgår visserligen av besluten om hänskjutande att de betalningspliktiga kommunerna enligt artikel 10.3 i lagstiftningsdekret nr 504/1992 är skyldiga att betala en avgift till koncessionshavarna för den uppbörd av kommunal fastighetsskatt som dessa säkerställer. Även om det är uppenbart att dessa summor härrör från det offentliga finns det emellertid ingenting som tyder på att de är avsedda att ersätta de merkostnader som kan uppkomma för koncessionshavarna till följd av deras skyldighet att ha ett transaktionskonto hos Poste Italiane och att staten således garanterar full täckning av dessa merkostnader. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida så är fallet.
Det ska för övrigt påpekas att det varken av besluten om hänskjutande eller av handlingarna i målen framgår att den eventuella merkostnad som uppkommer till följd av den i de nationella målen aktuella skyldigheten att förvärva tjänster från Poste Italiane ska bäras fullt ut av de skattskyldiga eller att den ska finansieras genom en annan typ av obligatoriska avgifter som staten tar ut.
Även om det vid en första anblick inte förefaller som om de avgifter som koncessionshavarna betalar till Poste Italiane, i samband med öppnandet och tillhandahållandet av konton som de är skyldiga att ha hos Poste Italiane, kan anses ha beviljats direkt eller indirekt med hjälp av statliga medel, ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva detta, eftersom EU-domstolen inte kan göra en direkt prövning av omständigheterna i de nationella målen.
När det för det andra gäller villkoret att åtgärden ska ge mottagaren en selektiv fördel, erinrar domstolen om att samtliga åtgärder som oavsett form direkt eller indirekt kan gynna företag, liksom åtgärder som kan anses ge det mottagande företaget ekonomiska fördelar som det inte skulle ha erhållit enligt normala marknadsmässiga villkor, anses utgöra statligt stöd (dom av den 15 maj 2019, Achema m.fl.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I detta hänseende kan den möjlighet som ett företag har enligt nationell lagstiftning att ta ut avgifter för tillhandahållandet av en tjänst för vilken det har ett lagstadgat monopol i princip anses utgöra en selektiv fördel enbart till förmån för detta företag.
Det framgår av besluten om hänskjutande och av de övriga uppgifterna i handlingarna i målen som domstolen förfogar över att det var genom lagstiftningsdekret nr 504/1992, enligt vilket det infördes ett lagstadgat monopol till förmån för Poste Italiane, som det föreskrevs en skyldighet för koncessionshavarna att öppna ett transaktionskonto i deras namn hos detta företag för att från de skattskyldiga uppbära inbetalning av kommunal fastighetsskatt. Fram till och med lagdekret nr 70/2011 var det endast Poste Italiane som åtnjöt denna fördel, vilken motiverades av den mycket stora geografiska spridningen av postkontoren som gör det lättare att nå den skattskyldige.
Det ska emellertid påpekas att den hänskjutande domstolen, mot bakgrund av omständigheterna i de nationella målen, särskilt har frågat EU-domstolen om ett klargörande av de kriterier som anges i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), avseende fall där ersättning har utgått för ett företags fullgörande av skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster.
Domstolen har i detta avseende slagit fast att i den mån en statlig åtgärd ska anses utgöra ersättning som motsvarar ett vederlag för tjänster som det mottagande företaget har tillhandahållit för att fullgöra skyldigheter i samband med allmännyttiga tjänster, när åtgärden i själva verket inte innebär att dessa företag gynnas ekonomiskt och således inte leder till att dessa företag får en mer fördelaktig konkurrensställning än konkurrerande företag, omfattas en sådan åtgärd inte av tillämpningsområdet för artikel 107.1 FEUF (dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
, punkt
, och dom av den 8 mars 2017, Viasat Broadcasting UK/kommissionen,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
, punkt
, och dom av den 15 maj 2019, Achema m.fl.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, punkt
).
I enlighet med punkterna 88–93 i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
) krävs det att vissa villkor är uppfyllda för att en sådan åtgärd inte ska anses utgöra statligt stöd. För det första ska det mottagande företaget faktiskt ha ålagts skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, och dessa skyldigheter ska vara klart definierade. För det andra ska de kriterier på grundval av vilka ersättningen beräknas vara fastställda i förväg på ett objektivt och öppet sätt. För det tredje får ersättningsbeloppet inte överstiga vad som krävs för att täcka alla eller delar av de kostnader som fullgörandet av skyldigheterna i samband med tillhandahållandet av allmännyttiga tjänster gav upphov till. För det fjärde ska, när det företag som ges ansvaret för att tillhandahålla de allmännyttiga tjänsterna i ett konkret fall inte har valts ut efter ett offentligt upphandlingsförfarande som gör det möjligt att välja den anbudsgivare som kan tillhandahålla dessa tjänster till den lägsta kostnaden för det allmänna, storleken av den nödvändiga ersättningen fastställas på grundval av en undersökning av de kostnader som ett genomsnittligt och välskött företag som är utrustat med medel som är lämpliga för att det ska kunna fullgöra de krav som ställs på tjänsten av allmänt intresse, skulle ha åsamkats vid fullgörandet av skyldigheterna.
Vad gäller det första villkoret i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), fann domstolen att detta villkor syftar till att säkerställa öppenhet och rättssäkerhet, vilket kräver att minimikriterier är uppfyllda när det gäller förekomsten av en eller flera rättsakter från myndigheterna som på ett tillräckligt precist sätt definierar åtminstone arten av, längden på och omfattningen av de skyldigheter att tillhandahålla allmännyttiga tjänster som åligger de företag som fått i uppdrag att fullgöra dessa skyldigheter. I avsaknad av en klar definition av dessa objektiva kriterier är det inte möjligt att kontrollera huruvida en viss verksamhet kan omfattas av begreppet tjänst av allmänt ekonomiskt intresse (dom av den 20 september 2018, Spanien/kommissionen,
C‑114/17 P
,
EU:C:2018:753
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall ska det understrykas att de nationella målen inte avser de posttjänster som Poste Italiane erbjuder och att den hänskjutande domstolen, vad beträffar uppbörden av kommunal fastighetsskatt, skiljer mellan å ena sidan det förhållande som genom en administrativ koncession, som beviljats efter ett anbudsförfarande, binder kommunen och den koncessionshavare som ansvarar för uppbörden, och å andra sidan det privaträttsliga förhållande som binder koncessionshavaren och Poste Italiane på grund av den förstnämndas skyldighet att ha ett transaktionskonto hos Poste Italiane för nämnda uppbörd och att erlägga en avgift för tillhandahållandet av kontot. De nationella målen rör endast det andra av dessa två förhållanden.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 45 i sitt förslag till avgörande finns det inget som visar att Poste Italiane i sitt förhållande till dessa koncessionshavare formellt skulle vara skyldigt att tillhandahålla vissa tjänster i form av en skyldighet att tillhandahålla offentliga tjänster på sådana villkor som på ett tillräckligt precist sätt definierar arten och omfattningen av dessa tjänster.
Även om öppnandet och tillhandahållandet av postgirokonton i koncessionshavarnas namn hör till den verksamhet som består i att organisera och utföra den offentliga tjänsten uppbörd av kommunal fastighetsskatt, vilken anförtrotts koncessionshavaren, framgår det emellertid av besluten om hänskjutande samt av andra uppgifter i handlingarna i målen som domstolen har tillgång till att Poste Italiane, förutom skyldigheten att ingå avtal med samtliga koncessionshavare, inte omfattas av fler skyldigheter än dem som gäller banksektorn.
Det står nämligen Poste Italiane fritt att fastställa sina avgifter och, bortsett från nämnda skyldighet att ingå avtal med koncessionshavarna, finns det ingen särskild omständighet som särskiljer Poste Italianes förhållande till dessa koncessionshavare från dess förhållande till dess andra kunder med postgirokonton. Poste Italiane har uppgett att bolaget, i förhållande till koncessionshavarna, har ett vanligt förhållande där ett löpande konto tillhandahålls och att Poste Italiane alltid har tillhandahållit ett enda transaktionskonto, vars bastjänster är desamma för alla dess kunder. Uppbördskontoret bekräftade även att Poste Italiane tillämpade samma ekonomiska villkor på koncessionshavarnas transaktionskonton som de villkor som generellt tillämpas för alla andra juridiska personer.
Under dessa omständigheter är det första villkoret i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), inte uppfyllt i förevarande fall och det saknas anledning att pröva de övriga villkor som anges i den domen, eftersom dessa villkor är kumulativa.
Av detta följer att den rätt som Poste Italiane har enligt de relevanta nationella bestämmelserna att ta ut en avgift för tillhandahållandet av de postgirokonton som koncessionshavarna enligt lag var skyldiga att öppna i eget namn för att uppbära kommunal fastighetsskatt från de skattskyldiga kan anses utgöra en selektiv fördel, vilket det emellertid ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva.
Vad för det tredje gäller villkoren enligt vilka åtgärden ska kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen, kan det, trots att besluten om hänskjutande inte innehåller några uppgifter i detta avseende, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, antas att dessa villkor är uppfyllda i förevarande fall.
Det framgår av domstolens fasta praxis att det, för att kvalificera en nationell åtgärd som ”statligt stöd”, inte är nödvändigt att styrka att stödet faktiskt påverkar handeln mellan medlemsstaterna och att konkurrensen faktiskt snedvrids, utan endast att undersöka huruvida det kan påverka handeln och snedvrida konkurrensen (dom av den 29 juli 2019, Azienda Napoletana Mobilità,
C‑659/17
,
EU:C:2019:633
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Om ett stöd som beviljats av en medlemsstat stärker ett företags ställning i förhållande till andra konkurrerande företags ställning i handeln mellan medlemsstaterna, ska stödet anses påverka handeln. Härvidlag är det inte nödvändigt att de stödmottagande företagen själva deltar i handeln mellan medlemsstaterna. När en medlemsstat beviljar ett stöd till ett företag, kan dess verksamhet inom landet upprätthållas eller öka på grund av detta, med den följden att möjligheterna för företag från andra medlemsstater att träda in på denna medlemsstats marknad minskar (dom av den 29 juli 2019, Azienda Napoletana Mobilità,
C‑659/17
,
EU:C:2019:633
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det kan i förevarande fall emellertid inte uteslutas att den italienska lagstiftning som är i fråga i de nationella målen, genom att ålägga koncessionshavarna att ha ett transaktionskonto för att uppbära kommunal fastighetsskatt hos de skattskyldiga och att betala en avgift för Poste Italianes tillhandahållande av dessa konton, kan förstärka detta offentliga företags ställning i förhållande till andra konkurrerande företag inom sektorn för banktjänster och finansiella tjänster och att den även kan påverka handeln mellan medlemsstaterna.
Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att bedöma vilken inverkan den aktuella åtgärden har på den verksamhet som bedrivs av Poste Italiane och andra bankinstitut, som åtminstone fram till och med lagdekret nr 70/2011 gav Poste Italiane den fördel som följer av skyldigheten för koncessionshavarna att inneha ett transaktionskonto som öppnats i deras namn i syfte att uppbära de skattskyldigas inbetalning av kommunal fastighetsskatt, utöver de skattskyldigas möjlighet att betala kommunal fastighetsskatt direkt till dessa koncessionshavare.
För det fjärde framgår det av besluten om hänskjutande att den åtgärd som infördes genom lagstiftningsdekret nr 504/1992 och som syftar till att ge Poste Italiane ensamrätt att tillhandahålla transaktionskonton som öppnats i koncessionshavarnas namn, vilka koncessionshavare är ansvariga för uppbörd av kommunal fastighetsskatt, inte har anmälts till kommissionen i enlighet med artikel 108 FEUF.
Av detta följer att om den hänskjutande domstolen, mot bakgrund av de uppgifter som lämnats i punkterna 37–70 ovan, kommer fram till att den aktuella åtgärden utgör ett statligt stöd, ankommer det på den hänskjutande domstolen att i enlighet med rättspraxis (ovan punkt 34) vidta samtliga de åtgärder som krävs med anledning av åsidosättandet av artikel 108.3 FEUF i förevarande fall.
Det ska i övrigt påpekas att det första villkoret i den rättspraxis som följer av domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), enligt vilket det mottagande företaget ska ha fått i uppdrag att fullgöra skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster och att denna skyldighet ska vara klart definierad, även är tillämpligt i det fall då undantaget i artikel 106.2 FEUF har åberopats (dom av den 20 december 2017, Comunidad Autónoma del País Vasco m.fl./kommissionen,
C‑66/16 P-C‑69/16 P
,
EU:C:2017:999
, punkt
och där angiven rättspraxis). Av denna anledning kan artikel 106.2 FEUF inte tillämpas i de nationella målen, eftersom det ovan i punkt 64 redan har konstaterats att detta villkor inte är uppfyllt i förevarande fall. Eftersom kommissionen i enlighet med rättspraxis (ovan punkt 33) ensam är behörig att bedöma huruvida ett stöd är förenligt med den inre marknaden, är den hänskjutande domstolen under alla omständigheter inte behörig att pröva huruvida villkoren för att tillämpa artikel 106.2 FEUF är uppfyllda.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första och den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 107 FEUF ska tolkas så, att den nationella åtgärd som innebär att de koncessionshavare som ansvarar för uppbörd av kommunal fastighetsskatt är skyldiga att ha ett transaktionskonto som upprättats i deras namn hos Poste Italiane för att skattskyldiga ska ges möjlighet att betala denna skatt, samt att erlägga en avgift för tillhandahållandet av detta transaktionskonto, ska anses utgöra ”statligt stöd”, under förutsättning att denna åtgärd kan tillskrivas staten, att den ger Poste Italiane en selektiv fördel med hjälp av statliga medel och att den kan snedvrida konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 102 FEUF utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken de koncessionshavare som ansvarar för uppbörd av kommunal fastighetsskatt är skyldiga att betala den avgift som Poste Italiane ensidigt har fastställt för tillhandahållande av det konto som de är skyldiga att öppna hos detta bolag.
Poste Italiane har gjort gällande att denna fråga inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den hänskjutande domstolen inte har lagt fram någon analys eller förtydligat varför den aktuella nationella lagstiftningen inte är förenlig med artikel 102 FEUF. Om det antas att den fråga som ställts avser tolkningen av artikel 106.1 FEUF, jämförd med artikel 102 FEUF, kan denna fråga inte heller tas upp till sakprövning. Den hänskjutande domstolen har inte lämnat någon tydlig angivelse av marknaden för de berörda tjänsterna, det relevanta geografiska området, antalet aktörer som tillhandahåller de aktuella tjänsterna och deras respektive marknadsandelar.
I detta avseende erinrar domstolen om att det krävs att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av unionsrätten som är användbar för den nationella domstolen. Dessa krav är av särskild betydelse på konkurrensområdet, som kännetecknas av komplicerade faktiska och rättsliga förhållanden (dom av den 12 december 2013, Ragn-Sells,
C‑292/12
,
EU:C:2013:820
, punkt
, och dom av den 5 mars 2019, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I de nationella målen avser den tredje frågan i huvudsak inte endast huruvida den nationella lagstiftning som är aktuell i de nationella målen har medfört att Poste Italiane beviljats särskilda eller exklusiva rättigheter i den mening som avses i artikel 106.1 FEUF, utan även huruvida en sådan lagstiftning har kunnat leda till missbruk av dominerande ställning.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 92 i sitt förslag till avgörande borde den hänskjutande domstolen ha tillhandahållit detaljerade uppgifter om vad som kännetecknar den relevanta marknaden, denna marknads geografiska omfattning och huruvida det eventuellt föreligger likvärdiga tjänster.
Besluten om hänskjutande innehåller nämligen inte några uppgifter som gör det möjligt att slå fast huruvida det föreligger sådana omständigheter som utgör en dominerande ställning i den mening som avses i artikel 102 FEUF i de nationella målen. Det ska i detta hänseende påpekas att det, trots de upplysningar som lämnats av deltagarna i förfarandet vid domstolen som svar på de frågor som domstolen ställt, inte är möjligt att med tillräcklig precision avgränsa den relevanta marknaden med avseende på de tjänster som är i fråga i de nationella målen och denna marknads geografiska omfattning samt de marknadsandelar som innehas av de olika företag som är verksamma på nämnda marknad. Det är inte heller möjligt att med säkerhet fastställa att det förhållandet att koncessionshavarna är skyldiga att ha ett transaktionskonto hos Poste Italiane för uppbörd av kommunal fastighetsskatt skulle ge sistnämnda bolag en dominerande ställning på en väsentlig del av nämnda marknad.
I besluten om hänskjutande förklaras inte heller varför den aktuella italienska lagstiftningen kan leda till att Poste Italiane missbrukar sin ställning.
Eftersom domstolen inte har tillgång till de uppgifter som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar, konstaterar domstolen att den tredje frågan inte kan tas upp till sakprövning.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i de nationella målen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

Artikel 107 FEUF ska tolkas så, att den nationella åtgärd som innebär att de koncessionshavare som ansvarar för uppbörd av imposta comunale sugli immobili (kommunal fastighetsskatt) är skyldiga att ha ett transaktionskonto som upprättats i deras namn hos Poste Italiane SpA för att de skattskyldiga ska ges möjlighet att betala denna skatt, samt att erlägga en avgift för tillhandahållandet av detta transaktionskonto, ska anses utgöra ”statligt stöd”, under förutsättning att denna åtgärd kan tillskrivas staten, att den ger Poste Italiane SpA en selektiv fördel med hjälp av statliga medel och att den kan snedvrida konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.