CELEX: 62021TJ0164
Javna služba
Privremeno osoblje
Neproduljenje na neodređeno vrijeme ugovora koji je sklopljen na određeno vrijeme
Interes službe
Pogreška koja se tiče prava
Očita pogreška u ocjeni
Pravo na saslušanje
Načelo dobre uprave
Dužnost brižnog postupanja

)
Tužbom na temelju članka 270. UFEU‑a tužitelj QM zahtijeva poništenje odluke Agencije Europske unije za suradnju tijela za izvršavanje zakonodavstva (Europol) od 27. svibnja 2020. o neproduljenju njegova ugovora o radu na neodređeno vrijeme (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) kao i, prema potrebi, poništenje odluke od 18. prosinca 2020. o odbijanju njegove žalbe (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).
Okolnosti spora
[
omissis
]
Postupak produljenja tužiteljeva ugovora ugovorom o radu na neodređeno vrijeme započeo je 7. siječnja 2020., u skladu s pravilima koja se primjenjuju u Europolu.
[
omissis
]
Izvršna direktorica je 5. svibnja 2020., u svojstvu tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora), obavijestila tužitelja o svojoj namjeri da ne produlji njegov ugovor ugovorom na neodređeno vrijeme, pri čemu je pojasnila da, kako bi se ostvarila strategija Europola pod nazivom „Europol Strategy 2020+” (u daljnjem tekstu: strategija Europola 2020+) i odgovornosti koje su povjerene Europolu u okviru programa „EU Interoperability Agenda”, budući načelnik sektora [
povjerljivo
] treba imati dodatne sposobnosti i znanja kojima on ne raspolaže (u daljnjem tekstu: obavijest od 5. svibnja 2020.).
Dana 12. svibnja 2020. tužitelj je u odjeljak 6. obrasca za produljenje ugovora unio svoje komentare u vezi s namjerom izvršne direktorice da ne produlji njegov ugovor.
Tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora donijelo je 27. svibnja 2020. pobijanu odluku. Porukom elektroničke pošte od 2. lipnja 2020. tužitelj je obaviješten o toj odluci.
Tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora pojasnilo je u pobijanoj odluci da je „[n]akon analize strategije Europol 2020+ i Europolovih ‚programskih dokumenata’, uključujući odgovornosti dodijeljenih Europolu u okviru programa interoperabilnosti Unije, koji se provode u fazama, ipak utvrđena operativna potreba za načelnikom sektora [
povjerljivo
] koji ima dodatno stručno znanje u odnosu na profil trenutačnog radnog mjesta [tužitelja]”.
[
omissis
]
Zahtjevi stranaka
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku i, po potrebi, odluku o odbijanju žalbe;
–
naloži Europolu snošenje troškova.
Europol od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu kao neosnovanu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
[
omissis
]
Zahtjev za poništenje pobijane odluke
U prilog svojoj tužbi za poništenje tužitelj ističe pet tužbenih razloga, od kojih se prvi temelji na pogreškama koje je tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora počinilo u primjeni kriterija ocjene kandidata za produljenje ugovora na neodređeno vrijeme, na nepostojanju odluke o preustroju i utvrđivanju novih potreba službe, drugi na povredi prava na saslušanje, treći na predrasudi u pogledu njegovih sposobnosti da odgovori na buduće zahtjeve službe, na nepostojanju provjere njegovih sposobnosti, povredi obveze dobre uprave i njegova legitimnog prava da ga se ocjeni, četvrti na očitoj povredi u ocjeni njegova profila i sposobnosti i peti, na zloupotrebi prava i povredi dužne pažnje.
[
omissis
]
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje je tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora počinilo u primjeni kriterija ocjene kandidata za produljenje ugovora na neodređeno vrijeme, na nepostojanju odluke o preustroju i utvrđivanju novih potreba službe
Prema tužiteljevu mišljenju, u skladu s člankom 4. stavkom 3. Odluke od 28. ožujka 2019., izraz „predvidljiv budući razvoj” naveden u tom članku odnosi se na stalnu potrebu radnog mjesta ili službe i stoga isključivo na prvi kriterij. Međutim, iz obrazloženja pobijane odluke proizlazi da se ona temelji isključivo na drugom kriteriju predviđenom u navedenoj odredbi, odnosno na sposobnostima i znanjima službenika, koji ne upućuju na predvidljiv budući razvoj.
Stoga tužitelj tvrdi da se pobijana odluka, time što se od njega zahtijeva da dokaže nove sposobnosti s obzirom na predvidljiv budući razvoj, zapravo temeljila na preinaci funkcije koju je obavljao, koja nije bila predmet nikakve odluke o reorganizaciji, dok nove potrebe te funkcije nisu bile utvrđene u trenutku donošenja odluke o neproduljenju njegova ugovora.
U tom pogledu, kao prvo, pozivajući se na presudu od 16. prosinca 2020., VP/Cedefop (
T‑187/18
, neobjavljena,
EU:T:2020:613
), tužitelj ističe da se Europol mogao pozvati na buduće reorganizacije kako bi ocijenio svoj interes za produljenjem ili neproduljenjem ugovora jednog od svojih službenika samo u slučaju da su navedene reorganizacije bile predvidljive. Stoga je izvršna direktorica pogriješila time što je odlučila da neće produljiti tužiteljev ugovor na neodređeno vrijeme zbog toga što su druge sposobnosti bile potrebne za obavljanje zadataka povjerenih budućem načelniku sektora [povjerljivo], iako opis dužnosti povezanih s tim radnim mjestom još nije bio izmijenjen.
Kao drugo, tužitelj tvrdi da se u pobijanoj odluci ne pojašnjavaju sposobnosti koje će biti nužne za posao načelnika sektora [povjerljivo] u budućnosti. Osim toga, prema njegovu mišljenju, nijedan dokument na koji upućuje Europol ne određuje nova znanja koja bi budući načelnik sektora [
povjerljivo
] trebao imati.
Stoga smatra da su njegove sposobnosti i znanja trebali biti ispitani kako bi se provjerilo odgovara li profilu radnog mjesta koje je predviđeno u budućnosti. Naime, Europol je trebao ocijeniti tužiteljeve sposobnosti i znanja na temelju postupka ili testa, a ne na temelju uspješnosti pri ispunjavanju zadaća trenutačnog radnog mjesta.
Tužitelj nadalje tvrdi da je dokazao da ima sposobnosti i znanja koji su sada traženi ili barem da je tijekom cijele svoje karijere pokazao da je u potpunosti sposoban prilagoditi svoj poslovni profil s obzirom na svoja znanja i obrnuto.
Tužitelj također ističe da je objavljena obavijest o slobodnom radnom mjestu [
povjerljivo
] sadržavala opis radnog mjesta sličnog onomu na kojem je bio zaposlen. U tom pogledu tvrdi da se opis njegova radnog mjesta, dok je tamo radio, nikada nije mijenjao unatoč prilagodbi njegovih funkcija.
Kao treće, tužitelj ne odobrava činjenicu da je radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
] bilo razvrstano među tzv. „ograničena” radna mjesta. Tvrdi da se ne može valjano pozivati na tu promjenu protiv njega jer promjena vrste radnog mjesta tijekom obavljanja funkcija ne može biti na štetu službenika koji je zaposlen na predmetnom radnom mjestu. Međutim, ta promjena, koja je dovela do obveze rotacije privremenog osoblja, imala je za posljedicu to da je tužitelj bio spriječen natjecati se za to radno mjesto zbog trogodišnjeg razdoblja latencije.
Kao četvrto, tužitelj ističe nejednako postupanje i povredu članka 27. Pravilnika o osoblju. Tvrdi da osoba imenovana u [
povjerljivo
] na radnom mjestu načelnika sektora [
povjerljivo
] nije imala dodatna znanja u odnosu na njegova i da je njezin profil sličan njegovu. Jedina razlika između te osobe i tužitelja je državljanstvo. Tužitelj dodaje da je odabir službenika [
povjerljivo
] za radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
] u kojem su i dva načelnika odjela također [
povjerljivo
] ugrozio ravnotežu između državljanstava dužnosnika i službenika i načelo iz članka 27. Pravilnika o osoblju.
Europol osporava tužiteljeve argumente.
U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, mogućnost produljenja ugovora člana privremenog osoblja samo mogućnost ostavljena ocjeni nadležnog tijela jer institucije raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću prilikom organizacije svojih službi, s obzirom na zadatke koji su im povjereni, i prilikom raspoređivanja osoblja, u istu svrhu, koje im je na raspolaganju, pod uvjetom da je to raspoređivanje u interesu službe (vidjeti presudu od 10. listopada 2014., EMA/BU,
T‑444/13 P
,
EU:T:2014:865
, t.
28.
i navedenu sudsku praksu).
Ta je sudska praksa tim više relevantna kada je riječ o zamjeni ugovora na određeno vrijeme ugovorom na neodređeno vrijeme koji stvara stabilniju vezu i bez vremenskog ograničenja između institucije i predmetnog člana osoblja (presuda od 26. siječnja 2022., MN/Europol,
T‑586/20
, neobjavljena,
EU:T:2022:24
, t.
34.
).
Organizacija i funkcioniranje službe su u isključivoj nadležnosti institucije i za organizaciju službe isključivo je odgovorno nadređeno tijelo. Odgovornost je isključivo tog tijela procijeniti potrebe službe i, shodno tomu, rasporediti osoblje koje mu stoji na raspolaganju (vidjeti presudu od 16. prosinca 2020., VP/Cedefop,
T‑187/18
, neobjavljenu,
EU:T:2020:613
, t.
104.
i navedenu sudsku praksu).
Tako institucije i agencije Unije imaju slobodu strukturiranja svojih upravnih odjela, pri čemu uzimaju u obzir sve čimbenike, poput naravi i opsega poslova koji su im dodijeljeni te proračunskih mogućnosti. Ta sloboda podrazumijeva slobodu ukidanja radnih mjesta i izmjenu dodjele poslova, u interesu postizanja veće učinkovitosti organizacije poslova ili radi odgovora na proračunske zahtjeve za ukidanje radnih mjesta koje propisuju politička tijela Unije, kao i moć preraspodjele poslova koje je prethodno obavljao zaposlenik čije je radno mjesto ukinuto a da to ukidanje nije nužno uvjetovano time da sve poslove obavlja znatno manji broj osoba nego prije reorganizacije (vidjeti presudu od 16. prosinca 2020., VP/Cedefop,
T‑187/18
, neobjavljenu,
EU:T:2020:613
, t.
105.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, za razliku od dužnosnika čija je stabilnost zaposlenja zajamčena Pravilnikom o osoblju, članovi privremenog osoblja potpadaju pod drugi režim čiji je temelj ugovor o radu sklopljen s predmetnom institucijom. Iz članka 47. stavka 1. točke (b) Uvjeta zaposlenja proizlazi da je trajanje radnog odnosa između institucije i člana privremenog osoblja koji je zaposlen na određeno vrijeme uređeno upravo uvjetima utvrđenima u ugovoru sklopljenom između stranaka (presuda od 13. prosinca 2018., Wahlström/Frontex,
T‑591/16
, neobjavljena,
EU:T:2018:938
, t.
46.
).
Međutim, valja istaknuti da, kada je uprava internim smjernicama uvela poseban sustav namijenjen osobito jamčenju transparentnosti postupka obnavljanja ugovora i ispravnoj primjeni određenih postupovnih uvjeta, taj sustav treba smatrati samoograničavanjem diskrecijske ovlasti institucije, od kojeg uprava može odstupiti samo ako jasno navede razloge kojima to odstupanje može opravdati, jer bi u protivnom bilo povrijeđeno načelo jednakog postupanja (presuda od 26. rujna 2017., Hanschmann/Europol,
T‑562/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:664
, t.
67.
).
U ovom predmetu, kao prvo, valja istaknuti da odluka od 28. ožujka 2019. kojom se definira opća politika Europola u području produljenja ugovora predstavlja internu smjernicu u smislu sudske prakse navedene u točki 87. ove presude. Naime, učinak je te odluke uspostava posebnog sustava koji uvjetuje obnavljanje ugovora na neodređeno vrijeme trima kumulativnim uvjetima.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 4. stavkom 3. Odluke od 28. ožujka 2019., produljenje ugovora na neodređeno vrijeme podliježe trima kriterijima, to jest, kao prvo, stalnoj potrebi za radnim mjestom ili funkcijom, uključujući s obzirom na predvidljiv budući razvoj, kao drugo, sposobnostima i znanju službenika i njihovoj relevantnosti za predmetno radno mjesto ili funkciju i, kao treće, visokom učinku dotičnog službenika u svakom trenutku.
U ovom slučaju iz pobijane odluke u biti proizlazi da, iako stalna potreba za radnim mjestom i tužiteljev visok učinak u svakom trenutku nisu osporeni, upitne su njegove sposobnosti i znanja kao i njihova relevantnost za predmetno radno mjesto s obzirom na predvidljiv budući razvoj.
Tako je Europol u ovom slučaju primijenio prva dva kriterija, to jest, s jedne strane, stalnu potrebu za radnim mjestom i funkcijom s obzirom na predvidljiv budući razvoj i, s druge strane, službenikove sposobnosti i znanja i njihovu relevantnost za funkciju koju obavlja, te je utvrdio da su tužiteljeve sposobnosti i znanja neusklađeni s obzirom na predvidljiv budući razvoj u području [
povjerljivo
].
Valja ispitati je li takva primjena koju tužitelj osporava, kao što to u biti tvrdi, neopravdana i nedosljedna.
Kao prvo, valja smatrati da je Europol u interesu službe prije donošenja odluke o produljenju ugovora morao, na odgovornan način, ocijeniti buduće izmjene i promjene koje je moguće predvidjeti.
U ovom slučaju, s jedne strane, Europol je, uzimajući u obzir brojne strateške programske dokumente koji se odnose na njegovu djelatnost, smatrao da sektor [
povjerljivo
] treba obavljati operativne djelatnosti, a ne više samo djelatnosti podrške operativnim djelatnostima drugih sektora, tako da načelnik sektora [
povjerljivo
] mora imati dodatna znanja.
S druge strane, Europol je, nakon što je ocijenio tužiteljeve sposobnosti i znanja, uzimajući u obzir njegov osobni dosje i komentare podnesene u okviru postupka produljenja ugovora, smatrao da oni ne odgovaraju budućem razvoju u području [
povjerljivo
].
Kao drugo, ako se, kao što to tvrdi tužitelj, kriteriji utvrđeni u članku 4. stavku 3. Odluke od 28. ožujka 2019. moraju primijeniti potpuno samostalno, takva bi primjena mogla dovesti do situacije u kojoj bi Europol trebao obnoviti ugovor službenika iako njegova znanja ne odgovaraju zahtjevima, razumno predvidljivima u budućnosti, radnog mjesta na kojem radi, što bi bilo očito protivno interesu službe i cilju postupka predviđenog navedenim člankom.
Stoga, s obzirom na te napomene i uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast tijela nadležnog za sklapanje ugovora u području produljenja ugovora na određeno vrijeme ugovorima na neodređeno vrijeme, ne čini se da se Europolu može prigovoriti da je počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom primjene kriterija ocjene kandidata za produljenje ugovora.
Kao drugo, kao što to proizlazi iz pobijane odluke, ona se ne temelji na budućoj reorganizaciji agencije, nego na činjenici da tužiteljeve sposobnosti i znanja nisu odgovarali profilu radnog mjesta s obzirom na njegov predvidljiv i budući razvoj.
Radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
] zadržano je u Europolovom organigramu, ali su ponovno utvrđene potrebe radnog mjesta koje odgovaraju novim znanjima, tako da navedeno radno mjesto zahtijeva dodatna znanja a da pritom nije ukinuto ili reorganizirano.
Stoga se presuda od 16. prosinca 2020., VP/Cedefop (
T‑187/18
, neobjavljena,
EU:T:2020:613
), kojom je odluka o neproduljenju ugovora o radu službenika poništena zbog toga što se temeljila na budućoj reorganizaciji, iako u tom pogledu nije donesena nikakva konkretna odluka, ne može primijeniti u ovom slučaju.
Kao treće, što se tiče argumenta koji se temelji na tome da se pobijanom odlukom ne pojašnjavaju sposobnosti potrebne za popunjavanje radnog mjesta načelnika sektora [
povjerljivo
] u budućnosti, valja podsjetiti na to da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u pobijanoj odluci pojasnilo da [
povjerljivo
] su ključna znanja i da će „sposobnost upravljanja [
povjerljivo
] biti ključna za načelnika sektora [
povjerljivo
]”.
Osim toga, iz različitih dokumenata spisa, kako strateške prirode, kao što je strategija Europol 2020+, tako i programske prirode, između ostalog iz programske dokumentacije Europola i osobito one iz razdoblja 2020. – 2022., uključujući odgovornosti dodijeljene Europolu u okviru programa interoperabilnosti Unije, u čijem je nastajanju tužitelj, u svojstvu načelnika sektora [
povjerljivo
], sudjelovao i koje nije mogao zanemariti, proizlazi da su razgovori o tim budućim potrebama u području [
povjerljivo
] započeli 2019. godine.
U tom kontekstu, pobijana odluka kao i pojašnjenja iz obavijesti od 5. svibnja 2020. i dokumenata dostupnih tužitelju, kao što su strategija Europol 2020+, Europolov plan za interoperabilnost, programski dokument Europola 2020. – 2022., nacrt programskog dokumenta 2021. – 2023., izvješće Europola vanjskim suradnicima, Europolov plan interoperabilnosti Unije i Europolova izvješća o provođenju strategije Europol 2020+, nužno su mu omogućili da razumije koje se sposobnosti i znanja zahtijevaju za radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
].
Što se tiče tvrdnje prema kojoj je Europol trebao moći ocijeniti tužiteljeva znanja i sposobnosti na temelju postupka ili testa, valja istaknuti da takav test nije predviđen Odlukom od 28. ožujka 2018. kojom se definira postupak produljenja ugovora. Znanja i sposobnosti službenika ispituje izvršni direktor uzimajući u obzir rezultate koje je službenik postigao, njegov osobni dosje, uključujući njegov životopis i komentare podnesene u okviru postupka produljenja, što je postupak koji je tijelo nadležno za sklapanje ugovora provelo u ovom slučaju. Provedba dodatnog postupka u obliku testa ili razgovora koji je zatražio tužitelj ne bi bila u skladu s tekstom Odluke od 28. ožujka 2018. i mogla bi predstavljati povredu načela jednakog postupanja.
Kao četvrto, što se tiče razvrstavanja radnog mjesta načelnika sektora [
povjerljivo
] među takozvana „ograničena” radna mjesta, dovoljno je utvrditi da se ta promjena u ovom slučaju dogodila nakon donošenja pobijane odluke i stoga ne može imati nikakav utjecaj na njezinu zakonitost. Prema tome, pitanje može li se na navedenu promjenu pozvati protiv tužitelja nije relevantno.
Kao peto, što se tiče prigovora prema kojem osoba koja je novozaposlena kao načelnik sektora [
povjerljivo
] nema dodatna znanja u odnosu na ona kojima tužitelj raspolaže, valja istaknuti da se ti navodi temelje na tužiteljevoj osobnoj predodžbi javno dostupnih informacija. Međutim, kao što to tvrdi Europol, te informacije ne mogu zamijeniti informacije iz prijave u okviru postupka odabira.
Što se tiče tužiteljeve tvrdnje da bi imenovanje službenika [
povjerljivo
] na radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
] u kojem su druga dva načelnika odjela također [
povjerljivo
] povrijedilo članak 27. Pravilnika, valja utvrditi da je kandidat koji je odabran za radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
] državljanin [
povjerljiv
o], dok su druga dva načelnika odjela državljani [
povjerljivo
].
Stoga, s obzirom na to da nema drugih dokaza, ne čini se da Europol, time što je kao načelnika sektora [
povjerljivo
] imenovao službenika [
povjerljivo
], [
povjerljivo
] državljanstva, dok dva načelnika odjela u tom sektoru imaju [
povjerljivo
] državljanstvo, nije poštovao članak 27. Pravilnika o osoblju kojim se osobito nalaže agencijama Unije zapošljavanje vlastitog osoblja na što je moguće široj zemljopisnoj osnovi među državljanima država članica Unije i koji im zabranjuje da namjenjuju radna mjesta državljanima jedne određene države članice.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da prvi tužbeni razlog treba odbiti.
Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni
U okviru četvrtog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da njegova profesionalna iskustva, sposobnosti i mogućnost prilagodbe s obzirom na potrebe dokazuju da on ima sposobnosti koje se zahtijevaju za radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
] i da je izvršna direktorica stoga počinila očitu pogrešku u ocjeni u pogledu njegovih sposobnosti obavljanja zadataka s obzirom na predvidljiv budući razvoj radnog mjesta načelnika sektora [
povjerljivo
].
Osim toga, tužitelj podsjeća na to da nije znao za nove organizacijske potrebe s obzirom na to da tražena znanja nisu bila dio zahtjeva ili opisa raspoloživog radnog mjesta.
U svakom slučaju, prema tužitelju se nije postupalo jednako u odnosu na druge kandidate za radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
] u pogledu načina ocjenjivanja njegovih sposobnosti.
Europol osporava tužiteljevu argumentaciju.
Najprije valja istaknuti da, iako uprava raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću prilikom produljenja ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme, kao što to proizlazi iz točaka 82. i 83. ove presude, Opći sud, kojem je podnesena tužba za poništenje akta donesenog u okviru izvršavanja takve ovlasti, ipak provodi nadzor zakonitosti, koji se očituje u više pogleda. Kada je riječ o zahtjevu za poništenje odluke o neproduljenju ugovora člana privremenog osoblja, koja predstavlja akt kojim se nanosi šteta, nadzor suda Unije mora se ograničiti na provjeru nepostojanja pogreške koja se tiče prava, očite pogreške u ocjeni kod ocjene interesa službe koji je mogao opravdati tu odluku, zlouporabe ovlasti kao i nepostojanja povrede dužnosti brižnog postupanja koju ima uprava kada se mora izjasniti o produljenju ugovora koji je veže za nekog od njezinih zaposlenika. Osim toga, Opći sud provjerava je li uprava prekršila postupak ili pogrešno primijenila materijalno pravo (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2018., Wahlström/Frontex,
T‑591/16
, neobjavljenu,
EU:T:2018:938
, t.
47.
).
Osim toga, pogreška se može smatrati očitom samo kada se može lako uočiti i otkriti na temelju kriterija kojima je predmetno izvršavanje ovlasti odlučivanja podvrgnuto. Slijedom navedenog, kako bi se utvrdilo da je uprava počinila očitu pogrešku u ocjeni činjenica kojom bi se opravdalo poništenje odluke, dokazi koje tužitelj treba podnijeti moraju biti dovoljni kako bi se ocjene upravnog tijela lišile vjerodostojnosti. Drugim riječima, razlog koji se temelji na postojanju očite pogreške treba odbiti ako se, usprkos dokazima koje je podnio tužitelj, ocjena koja je dovedena u pitanje još može prihvatiti kao točna ili valjana (vidjeti presudu od 15. prosinca 2021., HB/BEI,
T‑689/20
, neobjavljenu,
EU:T:2021:891
, t.
37.
i navedenu sudsku praksu).
Argumente koje je tužitelj iznio u prilog četvrtom tužbenom razlogu stoga valja ispitati s obzirom na prethodna razmatranja.
U ovom slučaju pobijana odluka temelji se na utvrđenju da tužiteljeve sposobnosti i znanja ne odgovaraju potrebama Europola za radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
] s obzirom na predvidljiv budući razvoj.
Kao prvo, što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem njegovi rezultati, iskustvo i njegova sposobnost prilagodbe pokazuju da on ima sposobnosti i znanja potrebne za radno mjesto načelnika sektora [
povjerljivo
], valja istaknuti da Europol ne osporava ni tužiteljeve visoke rezultate ni njegovu sposobnost prilagodbe. Razlog kojim se opravdava neproduljenje tužiteljeva ugovora je neprikladnost tužiteljeva profila za buduće potrebe Europola, odnosno u pogledu sposobnosti koja se sada zahtijeva [
povjerljivo
]. Iz toga proizlazi da su utvrđene nove potrebe i dodatna stručna znanja i da, prema mišljenju Europolua, tužiteljeva znanja nisu dovoljna da bi se na njih odgovorilo.
Iako tužitelj izjavljuje da ima novoutvrđena znanja i sposobnosti, on nije pojasnio ta znanja i stoga nije dokazao da bi njegovo iskustvo u Europolu ili njegovo ranije iskustvo mogli odgovarati potrebi Europola da raspolaže osobom koja ima sposobnost [
povjerljivo
] i još [
povjerljivo
].
Osim toga, iako tužitelj tvrdi da opis radnog mjesta u obavijesti o slobodnom radnom mjestu objavljenoj 7. siječnja 2021. nije zahtijevao nikakva dodatna znanja u odnosu na njegove zadatke, Opći sud ipak utvrđuje da je Europol, nakon neobnavljanja tužiteljeva ugovora o radu, objavio obavijest o slobodnom radnom mjestu načelnika sektora [
povjerljivo
] u kojem je bilo navedeno više zadaća koje tužitelj nije obavljao, osobito [
povjerljivo
].
Iz toga proizlazi da zadaci povjereni tužitelju u Europolu nisu odgovarali budućim i predvidljivim zahtjevima radnog mjesta načelnika sektora [
povjerljivo
] i da tužitelj nije dokazao očitu pogrešku u ocjeni koju je navodno počinio Europol procjenjujući da on nema potrebna znanja za popunjavanje tog radnog mjesta u budućnosti na temelju ugovora na neodređeno vrijeme.
Kao drugo, što se tiče tužiteljevih argumenata prema kojima nije znao za nove organizacijske potrebe, valja uputiti na ocjenu prvog i drugog tužbenog razloga, pri čemu valja istaknuti da je budući razvoj u području informacijskih tehnologija i komunikacije bio jasno definiran u brojnim strateškim dokumentima u čijoj je izradi sudjelovao tužitelj i u pogledu kojih je imao mogućnost iznijeti svoja očitovanja u dva navrata u okviru postupka produljenja ugovora i opisati one svoje sposobnosti koje nisu bile uključene u njegov osobni dosje.
S obzirom na prethodno navedeno, tužitelj nije podnio dovoljne dokaze na temelju kojih bi bilo moguće, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 115. ove presude, opovrgnuti vjerojatnost Europolove ocjene o neprikladnosti njegova profila s obzirom na nove potrebe službe.
Slijedom toga, iz spisa ne proizlazi da je Europol počinio očitu pogrešku u ocjeni time što je smatrao da tužitelj nema sposobnosti i znanja prikladne za njegove nove potrebe. Stoga tužiteljev četvrti tužbeni razlog treba odbiti.
[
omissis
]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (sedmo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Osobi QM nalaže se snošenje troškova.

da Silva Passos
Valančius
Sampol Pucurull
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. studenoga 2022.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.