CELEX: 62018CJ0203
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Nariadenie (ES) č. 561/2006
Cestná doprava
Sociálne ustanovenia
Vozidlá používané na dodávku zásielok v rámci univerzálnych poštových služieb
Výnimky
Vozidlá čiastočne používané pre takúto dodávku
Smernica 97/67/ES
Článok 3 ods. 1
‚Univerzálna služba‘
Pojem

Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 z 15. marca 2006 o harmonizácii niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a zrušuje nariadenie Rady (EHS) č. 3820/85 (
Ú. v. EÚ L 102, 2006, s. 1
), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 165/2014 zo 4. februára 2014 (
Ú. v. EÚ L 60, 2014, s. 1
) (ďalej len „nariadenie č. 561/2006“).
Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi jednak poskytovateľom poštových služieb Deutsche Post AG a vedúcim oddelenia dopravy jeho prevádzkarne v Bonne (Nemecko), pánom Leymannom (ďalej spoločne „Deutsche Post a i.“) na jednej strane a Land Nordrhein‑Westfalen (vec C‑203/18) a jednak medzi spoločnosťami UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, DPD Dynamic Parcel Distribution GmbH & Co. KG, ako aj odborovým združením Bundesverband Paket & Expresslogistik e. V., (ďalej spolu „UPS Deutschland a i.“) na jednej strane a poskytovateľom poštových služieb Deutsche Post na druhej strane (vec C‑374/18), ktoré sa týkajú uplatňovania pravidiel o dĺžke jazdy, prestávkach v jazde a čase odpočinku, ktoré musia dodržiavať vodiči zabezpečujúci nákladnú a osobnú cestnú prepravu.
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie č. 561/2006
Podľa odôvodnení 4, 17, 22 a 23 nariadenia č. 561/2006:
„(4)
Účinné a jednotné zabezpečenie dodržiavania [ustanovení nariadenia (EHS) č. 3820/85 o čase jazdy, prestávke a dobe odpočinku pre vodičov pôsobiacich vo vnútroštátnej i medzinárodnej cestnej doprave v rámci Spoločenstva] je žiaduce, ak sa majú dosiahnuť ciele týchto ustanovení a ak sa nemá znevážiť uplatňovanie pravidiel. Vzniká teda potreba súboru jednoznačnejších a jednoduchších pravidiel, ktoré budú ľahšie pochopiteľné, vykladané a uplatniteľné v odvetví cestnej dopravy a orgánmi zabezpečujúcimi ich dodržiavanie.
…
(17)
Toto nariadenie má za cieľ zlepšiť sociálne podmienky zamestnancov, na ktorých sa nariadenie vzťahuje, ako aj zlepšiť celkovú bezpečnosť na cestách. Uskutočňuje sa to najmä prostredníctvom ustanovení týkajúcich sa maximálneho času jazdy za deň, za týždeň a za obdobie dvoch po sebe idúcich týždňov, prostredníctvom ustanovenia, ktoré vodičovi ukladá čerpať pravidelnú týždennú dobu odpočinku najmenej raz za dva po sebe idúce týždne, a prostredníctvom ustanovení, ktoré predpisujú, že denná doba odpočinku nemá byť za žiadnych okolností kratšia ako neprerušovaný časový úsek deviatich hodín. Pretože tieto ustanovenia zaručujú primeraný odpočinok a takisto vzhľadom na skúsenosti s postupmi zabezpečenia dodržiavania týchto predpisov z minulých rokov, systém náhrady za skrátené doby denného odpočinku už nie je potrebný.
…
(22)
S cieľom podporovať sociálny pokrok a zvýšenie bezpečnosti na cestách by si mal každý členský štát zachovať právo prijímať niektoré vhodné opatrenia.
(23)
Vnútroštátne odchýlky by mali odrážať zmeny v odvetví cestnej dopravy a mali by sa obmedziť len na tie prvky, na ktoré v súčasnosti nepôsobia konkurenčné tlaky.“
V článku 1 tohto nariadenia sa stanovuje:
„Toto nariadenie stanovuje pravidlá o časoch jazdy, prestávkach a dobách odpočinku vodičov, pôsobiacich v cestnej nákladnej i osobnej doprave, s cieľom harmonizovať podmienky hospodárskej súťaže medzi druhmi vnútrozemskej dopravy, a to najmä vzhľadom na odvetvie cestnej dopravy, zlepšiť pracovné podmienky a bezpečnosť na cestách. Cieľom tohto nariadenia je tiež podporovať lepšie monitorovanie a postup zabezpečenia dodržiavania predpisov členskými štátmi a vylepšené pracovné postupy v odvetví cestnej dopravy.“
Článok 2 ods. 1 písm. a) uvedeného kódexu stanovuje:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na cestnú dopravu:
a)
tovaru, kde maximálna prípustná hmotnosť vozidla vrátane každého prívesu alebo návesu je vyššia ako 3,5 tony,…“
Články 5 až 9 tohto nariadenia stanovujú pravidlá uplatniteľné na posádku dopravného prostriedku, čas jazdy, prestávky a dobu odpočinku.
Kapitola IV toho istého nariadenia, nazvaná „Výnimky“, obsahuje článok 13, ktorý stanovuje:
„1.   Ak tým nebudú dotknuté ciele stanovené v článku 1, môže každý členský štát na svojom vlastnom území alebo so súhlasom dotknutých štátov na území iného členského štátu udeliť výnimky a tieto výnimky individuálne podmieniť, z článkov 5 až 9, ktoré sa vzťahujú na dopravu:
…
d)
vozidlami alebo jazdnými súpravami s maximálnou prípustnou hmotnosťou nepresahujúcou 7,5 tony, ktoré používajú poskytovatelia univerzálnych služieb v zmysle článku 2 ods. 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/67/ES z 15. decembra 1997 o spoločných pravidlách rozvoja vnútorného trhu poštových služieb Spoločenstva a zlepšovaní kvality služieb [
Ú. v. ES L 15, 1998, s. 14
; Mim. vyd. 06/003, s. 71] na dodávku zásielok ako súčasť univerzálnej služby.
Tieto vozidlá sa používajú iba v okruhu 100 kilometrov od základne podniku a pod podmienkou, že vedenie vozidla nepredstavuje hlavnú činnosť vodiča.
e)
vozidlami prevádzkovanými výlučne na ostrovoch s rozlohou do 2300 kilometrov štvorcových, ktoré nie sú s ostatnou časťou štátneho územia spojené mostom, brodom alebo tunelom, ktorý je prístupný motorovým vozidlám;
…
i)
vozidlami s počtom miest na sedenie od 10 do 17, ktoré sa používajú výlučne na nekomerčnú osobnú dopravu;
…
o)
vozidlami, ktoré sa používajú výlučne v rámci zberných priestorov, ako sú prístavy, terminály intermodálnej dopravy a železničné terminály;
…“
Smernica 97/67
Podľa znenia odôvodnenia 18 smernice 97/67, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2008/6/ES z 20. februára 2008 (
Ú. v. EÚ L 52, 2008, s. 3
) (ďalej len „smernica 97/67“):
„keďže vzhľadom na skutočnosť, že podstatný rozdiel medzi expresnou poštou a univerzálnou poštovou službou spočíva v pridanej hodnote (bez ohľadu na to, akú má formu), ktorú vytvárajú expresné služby a vnímajú zákazníci, najúčinnejším spôsobom určenia vnímanej nadhodnoty je posúdenie osobitnej ceny, ktorú sú zákazníci ochotní zaplatiť, čím však nie je dotknutý cenový limit vyhradenej oblasti, ktorý treba dodržiavať“.
Článok 2 bod 13 tejto smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia nasledovné definície:
…
(13)
‚poskytovateľ univerzálnej služby‘: verejný alebo súkromný poskytovateľ poštových služieb, ktorý poskytuje univerzálnu poštovú službu alebo jej časť v rámci členského štátu a ktorého totožnosť sa oznámila Komisii v súlade s článkom 4“.
Článok 3 ods. 1, 4 a 5 tejto smernice stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby mali užívatelia právo na univerzáln[e] služb[y], medzi ktoré patrí trvalé poskytovanie poštových služieb stanovenej kvality na všetkých miestach na ich území za prijateľné ceny pre všetkých užívateľov.
…
4.   Každý členský štát prijme opatrenia, ktorými zabezpečí, aby univerzálne služby zahŕňali minimálne nasledovné služby:
…
–
vyberanie, triedenie, prepravu a distribúciu poštových balíkov do desiatich kilogramov,
…
5.   Národné regulačné orgány môžu zvýšiť hmotnostný limit rozsahu univerzálnej služby pre poštové balíky na akúkoľvek hmotnosť, ktorá nepresahuje 20 kilogramov, a môžu stanoviť osobitné opatrenia na dodávanie takýchto balíkov do domu.
…“
Nemecké právo
Verordnung zur Durchführung des Fahrpersonalgesetzes (nariadenie, ktorým sa vykonáva zákon týkajúci sa posádok vozidiel v cestnej doprave), z 27. júna 2005 (BGBl. 2005 I, s. 1882), zmenený nariadením z 8. augusta 2017 (BGBl. 2017 I, s. 3158) (ďalej len „FPersV“) prijalo Bundesministerium für Verkehr, Bau‑ und Stadtentwicklung (spolkové ministerstvo dopravy, výstavby a mestského rozvoja, Nemecko) s cieľom zabezpečiť vykonanie nariadenia č. 561/2006 v nemeckom právnom poriadku.
Podľa znenia § 1 FPersV, nazvaného „Čas jazdy a doba odpočinku v cestnej doprave“:
„1.   Vodiči:
(1)
vozidiel vrátane vozidiel s prívesom alebo návesom, ktoré slúžia na prepravu tovaru a ktorých maximálna prípustná hmotnosť predstavuje viac ako 2,8 a nie viac ako 3,5 tony…
…
musia dodržiavať čas jazdy, prestávky a dobu odpočinku podľa článkov 4, 6 až 9 a 12 [nariadenia č. 561/2006].
2.   Ustanovenia odseku 1 sa nevzťahujú na:
(1)
vozidlá uvedené v § 18,
…
6.   …
Obchodník musí
(1)
poskytnúť vodičovi na vyhotovenie záznamov podľa vzoru v prílohe 1 vhodné formuláre v dostatočnom množstve;
(2)
skontrolovať záznamy bezodkladne po ich vyhotovení vodičom a vykonať opatrenia, ktoré sú nevyhnutné na zabezpečenie dodržiavania prvej až piatej vety;
(3)
uchovávať záznamy počas jedného roka od ich vyhotovenia vodičom v chronologickom poradí a v čitateľnej podobe mimo vozidla a na požiadanie ich predložiť príslušným osobám;
(4)
zničiť záznamy po uplynutí obdobia uchovávania do 31. marca nasledujúceho kalendárneho roka
…“
§ 18 FPersV s názvom „Výnimky podľa nariadení (ES) č. 561/2006 a (EÚ) č. 165/2014“ stanovuje:
„1.   Podľa článku 13 ods. 1 nariadenia (ES) č. 561/2006 a podľa článku 3 ods. 2 nariadenia (EÚ) č. 165/2014 sú v rozsahu pôsobnosti [Fahrpersonalgesetz (zákon týkajúci sa posádok vozidiel v cestnej doprave)] vyňaté z uplatňovania článkov 5 až 9 nariadenia (ES) č. 561/2006 a z uplatňovania nariadenia (EU) č. 165/2014 tieto kategórie vozidiel:
…
(4)
vozidlá alebo jazdné súpravy s maximálnou prípustnou hmotnosťou nie viac ako 7,5 tony, používané poskytovateľmi poštových služieb, ktorí poskytujú univerzálne služby v zmysle § 1 ods. 1 Post‑Universaldienstleistungsverordnung [spolkové nariadenie o univerzálnej poštovej službe] z 15. decembra 1999 (BGBl. 1999 I, s. 2418), v znení § 3 ods. 26 zákona zo 7. júla 2005 (BGBl., s. 1970), v okruhu 100 km od sídla podniku na účely doručovania zásielok v rámci univerzálnych služieb, pokiaľ vedenie vozidla nepredstavuje hlavnú činnosť vodiča;
…“
§ 4 bod 1 písm. b) Postgesetz (zákon o poštových službách) z 22. decembra 1997 (BGBl. 1997 I, s. 3294), v znení článku 169 zákona z 29. marca 2017 (BGBl. 2017 I, s. 626) (ďalej len „PostG“), stanovuje:
„1.   „Poštové služby v zmysle tohto zákona sú tieto komerčné služby:
…
b)
preprava adresovaných balíkov s hmotnosťou kusu nepresahujúcou 20 kg, alebo
…“
Podľa znenia § 11 PostG:
„1.   Univerzálna služba je minimálna ponuka poštových služieb uvedených v § 4 bode 1, ktoré sa poskytujú v stanovenej kvalite na všetkých miestach na území za prijateľné ceny. Univerzálna služba je obmedzená na poštové služby, ktorých poskytovanie si vyžaduje licenciu, a na poštové služby, ktoré sa z hľadiska dopravnej technológie môžu poskytovať aspoň čiastočne so službami, ktorých poskytovanie si vyžaduje licenciu. Zahŕňa výhradne tie služby, ktoré sa všeobecne považujú za nevyhnutné.
2.   Spolková vláda je so súhlasom Bundestag [Spolkový parlament, Nemecko] a Bundesrat [Spolková rada, Nemecko] oprávnená nariadením stanoviť podľa odseku 1 obsah a rozsah univerzálnej služby.…“
Spolková vláda na základe § 11 ods. 2 PostG objasnila rozsah univerzálnej služby, pokiaľ ide o zásielky balíkov stanovené v § 1 ods. 1 bode 2 Post‑Universaldienstleistungsverordnung (spolkové nariadenie o univerzálnej poštovej službe) z 15. decembra 1999 (BGBl. I, s. 2418), v znení § 3 ods. 26 zákona zo 7. júla 2005 (BGBl. 2005 I, s. 1970) (ďalej len „PUDLV“), ktorý znie takto:
„1.   ‚Univerzálna služba‘ znamená nasledujúce poštové služby:
…
2.
Preprava adresovaných balíkov, ktorých kusová hmotnosť nepresahuje 20 kg a ktorých rozmery nepresahujú rozmery stanovené v zmluve o celosvetovej poštovej únii a náležitými vykonávacími predpismi.
…“
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
Vec C‑203/18
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že Deutsche Post je určená za poskytovateľku univerzálnej poštovej služby v zmysle § 11 ods. 1 PostG a vykonáva tak prepravu adresovaných balíkov s maximálnou hmotnosťou 20 kg v súlade s článkom 1 ods. 1 bodom 2 spolkového nariadenia o univerzálnej poštovej službe v znení zákona zo 7. júla 2005. Túto službu poskytuje s použitím vozidiel alebo jazdných súprav s maximálnou prípustnou hmotnosťou pohybujúcou sa od 2,8 tony do 3,5 tony, ako aj vozidiel alebo jazdných súprav s maximálnou prípustnou hmotnosťou nepresahujúcou 7,5 tony. Súčasne, a s tými istými vozidlami, Deutsche Post AG takisto zabezpečuje doručovanie balíkov s hmotnosťou viac ako 20 kilogramov – t. j. balíkov mimo univerzálnej služby – ktoré však podľa informácií od spoločnosti Deutsche Post nepredstavujú viac ako 5 % celkového nákladu všetkých vozidiel, a to ani počas obdobia intenzívneho doručovania.
Deutsche Post sa domnieva, že ako poskytovateľka univerzálnej služby patrí do pôsobnosti ustanovenia o výnimke v § 18 ods. 1 bode 4 FPersV, ktorým sa preberá článok 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006. Z tohto dôvodu najmä nepodlieha povinnosti uplatňovať pravidlá vzťahujúce sa na podniky, ktoré sa týkajú času jazdy, prestávok a doby odpočinku, ktoré musia dodržiavať vodiči zabezpečujúci cestnú nákladnú a osobnú dopravu v zmysle uvedeného nariadenia.
Naopak, podľa príslušných nemeckých orgánov a spolkových krajín toto ustanovenie o výnimke sa na Deutsche Post neuplatní, lebo Deutsche Post prepravuje aj balíky, ktorých hmotnosť presahuje 20 kilogramov, uplatňujúcu sa na zásielky patriace do univerzálnej služby. V tejto súvislosti už prevádzkarne spoločnosti Deutsche Post boli podrobené inšpekciám a voči tomuto prevádzkovateľovi boli začaté konania, ktoré môžu viesť k správnym pokutám.
Dňa 21. januára 2015 Deutsche Post a i. podali na Verwaltungsgericht Köln (Správny súd Kolín, Nemecko) žalobu na určenie práva, ktorou sa domáhali objasnenia rozsahu výnimky ustanovenej v § 18 ods. 1 bode 4 FPersV a navrhli rozhodnúť, že sa táto výnimka vzťahuje aj na poskytovanie predmetnej služby. Rozsudkom z 2. februára 2016 bola žaloba zamietnutá ako nedôvodná, keď si uvedený súd osvojil výklad, ktorý uvádzala Land Nordrhein-Westfalen (Spolková krajina Severné Porýnie‑Vestfálsko, Nemecko) a podľa ktorého sa dotknutá výnimka uplatňuje len v prípade, že sa vozidlá používajú „výlučne“ na doručovanie zásielok, ktoré patria do univerzálnej poštovej služby.
Dňa 7. marca 2016 Deutsche Post a i. podali odvolanie proti tomuto rozsudku na Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (Vrchný správny súd spolkovej krajiny Severné Porýnie‑Vestfálsko, Nemecko). Tento súd uvádza, že prijatím § 18 ods. 1 bodu 4 FPersV nemecký zákonodarca v plnom rozsahu prebral článok 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, takže výklad tohto vnútroštátneho ustanovenia v podstate závisí od toho, ako sa má vykladať ustanovenie o výnimke práva Únie.
Konkrétne vnútroštátny súd uvádza, že vzhľadom na to, že Súdny dvor ešte neobjasnil rozsah a obsah tejto výnimky, v tomto štádiu nie je možné vylúčiť ani výklad, ktorý uvádza Deutsche Post a i., ani výklad, ktorý obhajuje Land Nordrhein-Westfalen (Spolková krajina Severné Porýnie‑Vestfálsko). V tejto súvislosti poukazuje na to, že výklad, ktorý obhajuje táto spolková krajina, by umožnil zabrániť tomu, aby mal poskytovateľ univerzálnej poštovej služby prospech z konkurenčnej výhody, ktorú má v porovnaní so spoločnosťami, ktoré takúto službu neposkytujú a v dôsledku toho podliehajú pravidlám týkajúcim sa času jazdy, prestávok a doby odpočinku. Podľa tohto súdu by však túto konkurenčnú výhodu bolo možné tiež chápať ako kompenzáciu konkurenčnej nevýhody vyplývajúcej pre podniky poskytujúce univerzálnu poštovú službu zo štátnej regulácie cien a kvality poskytovania takej služby.
Okrem toho za predpokladu, že dotknuté ustanovenie článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006 o výnimke nevyžaduje, aby sa vozidlá alebo jazdné súpravy používali „výlučne“ na doručovanie zásielok v rámci univerzálnej služby, bude potrebné špecifikovať, či toto ustanovenie vyžaduje aspoň určitý podiel zásielok spadajúcich pod univerzálnu službu na to, aby tieto vozidlá a jazdné súpravy mohli byť oslobodené od plnenia povinností stanovených týmto nariadením.
Za týchto okolností Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (Vrchný správny súd spolkovej krajiny Severné Porýnie‑Vestfálsko, Nemecko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa ustanovenie o výnimke v článku 13 ods. 1 písm. d) [nariadenia č. 561/2006] vykladať v tom zmysle, že zahŕňa iba vozidlá alebo jazdné súpravy, ktoré sa používajú výlučne na dodávku zásielok ako súčasť univerzálnej služby, alebo sú podmienky ustanovenia o výnimke splnené aj vtedy, ak sa vozidlá alebo jazdné súpravy prevažne alebo podielom určeným iným spôsobom používajú aj na dodávku zásielok ako súčasť univerzálnej služby?
2.
Má sa v rámci ustanovenia o výnimke uvedeného v prvej otázke na účely posúdenia, či sa vozidlo alebo jazdná súprava výlučne alebo – prípadne – prevažne alebo podielom určeným iným spôsobom používa aj na dodávku zásielok ako súčasť univerzálnej služby, zohľadniť všeobecné použitie vozidla alebo jazdnej súpravy alebo konkrétne použitie vozidla alebo jazdnej súpravy pri jednotlivej jazde?“
Vec C‑374/18
Podobne ako vo veci C‑203/18 sa spor vo veci samej týka dodržiavania povinností podľa FPersV, ktorým sa preberajú určité ustanovenia nariadenie č. 561/2006, spoločnosťou Deutsche Post. Vo veci C‑374/18 sa však skutkové okolnosti odlišujú v tom zmysle, že ide len o vozidlá alebo jazdné súpravy s maximálnou prípustnou hmotnosťou od 2,8 ton do 3,5 tony.
Keďže nedodržanie týchto povinností zo strany spoločnosti Deutsche Post predstavuje porušenie § 3 a 3a Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (zákon proti nekalej súťaži, BGBl. 2010 I, s. 254) UPS Deutschland a i. podali na Landgericht Köln (Krajinský súd Kolín, Nemecko) žalobu, ktorou sa domáhali, aby došlo k ukončeniu týchto postupov a uloženiu povinnosti nahradiť takto spôsobenú škodu.
Tento súd sa prikláňa k názoru, že Deutsche Post si nemôže uplatniť výnimku ustanovenú v § 18 ods. 1 bode 4 FPersV, lebo ako vyplýva z významu a účelu tohto ustanovenia, dotknutá výnimka sa môže uplatniť len vtedy, keď sa doručujú iba zásielky patriace do univerzálnej poštovej služby. Cieľ zlepšiť pracovné podmienky vodičov a bezpečnosť na cestách sledovaný FPersV, ktorým sa do nemeckého právneho poriadku doslovne prebralo nariadenie č. 561/2006, možno dosiahnuť len v prípade, že sa budú výnimky v odvetví, ktoré sa vyznačuje silnou hospodárskou súťažou, akým je odvetvie poštových služieb, vykladať reštriktívne.
Navyše vzhľadom na to, že FPersV tiež prebralo ustanovenia nariadenia č. 561/2006, pokiaľ ide o vozidlá s maximálnou prípustnou hmotnosťou presahujúcou 2,8 tony a nepresahujúcou 3,5 tony, vyvstáva otázka, či a v akom rozsahu je potrebné použiť ustanovenia práva Únie v rámci výkladu vnútroštátneho ustanovenia, akým je § 18 ods. 1 bod 4 FPersV.
Vnútroštátny súd má navyše pochybnosti, či skutočnosť, že sa v súvislosti s poštovou zásielkou poskytujú niektoré dodatočné služby, odporuje tomu, aby sa daná zásielka považovala za zásielku dodanú ako „súčasť univerzálnej služby“. Podľa názoru tohto súdu treba na túto otázku odpovedať kladne. Domnieva sa však, že riešenie sporu závisí najmä od výkladu ustanovení nariadenia č. 561/2006.
Za týchto okolností Landgericht Köln (Krajinský súd Kolín) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 13 ods. 1 nariadenia č. 561/2006 vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie pripúšťa výnimky z článkov 5 až 9 [tohto nariadenia] len v prípade, že vozidlo poskytovateľa univerzálnych služieb v zmysle článku 2 ods. 13 smernice 97/67 podľa článku 13 ods. 1 písm. d) [uvedeného nariadenia] prepravuje iba a výlučne zásielky v rámci univerzálnej služby, alebo sú výnimky z článkov 5 až 9 [toho istého nariadenia] prípustné aj vtedy, ak dotknuté vozidlá popri zásielkach, ktoré sa prepravujú ako súčasť univerzálnej služby, prepravujú navyše aj ďalšie zásielky, ktoré nepatria do univerzálnej služby?
2.
V prípade, že Súdny dvor na prvú otázku odpovie tak, že výnimky z článkov 5 až 9 nariadenia (ES) č. 561/2006 sú prípustné aj vtedy, keď dotknuté vozidlá popri zásielkach, ktoré sa prepravujú v rámci univerzálnej služby, prepravujú navyše aj ďalšie zásielky, ktoré nespadajú pod univerzálnu službu:
a)
Aký pomer musí v tomto prípade predstavovať podiel zásielok, ktoré vozidlo prepravuje v rámci univerzálnej služby?
b)
Aký pomer smie v tomto prípade najviac predstavovať podiel zásielok, ktoré nespadajú pod univerzálnu službu a ktoré vozidlo prepravuje súčasne s poskytovaním univerzálnych služieb?
c)
Ako sa má zakaždým určiť primeraný pomer, ako je to opísané v písmenách a) a b)?
d)
Musí byť primeraný pomer, ako je to opísané v písmenách a) a b), daný pri každej jednotlivej jazde dotknutého vozidla alebo postačuje priemerná hodnota vzťahujúca sa na všetky jazdy aktuálneho vozidla?
3.
a)
Má sa vnútroštátne ustanovenie štátu Únie týkajúce sa času jazdy a doby odpočinku pre vozidlá a jazdné súpravy na prepravu tovaru s maximálnou prípustnou hmotnosťou viac ako 2,8 a nie viac ako 3,5 tony, ktoré doslovne preberá ustanovenia článku 13 ods. 1 nariadenia č. 561/2006, vykladať výlučne na základe práva Únie?
b)
Môže vnútroštátny súd aj napriek doslovnému prebratiu práva Únie uplatniť odchylné kritériá pre výklad predpisov prebratých z práva Únie?
4.
Odporuje zaradeniu zásielky ako zásielky v rámci univerzálnej služby podľa smernice 97/67, ak v súvislosti s touto sú ponúknuté dodatočné služby ako:
–
vyzdvihnutie (bez časového rozpätia),
–
vyzdvihnutie (s časovým rozpätím),
–
overenie veku,
–
dobierka,
–
doručenie na náklady adresáta do 31,5 kilogramov,
–
zmena zásielky,
–
zaslanie späť na adresu odosielateľa, ak sa zásielku nepodarí doručiť,
–
deň doručenia podľa vlastného výberu,
– hodina doručenia podľa vlastného výberu?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné pripomienky
Otázky vo veci C‑203/18, ako aj prvá, druhá a štvrtá otázka vo veci C‑374/18 sa v podstate týkajú výkladu ustanovení nariadenia č. 561/2006, ako aj smernice 97/67.
Naopak, pokiaľ ide o tretiu otázku vo veci C‑374/18, pochybnosti, ktoré uvádza Landgericht Köln (Krajinský súd Kolín) vychádzajú z okolnosti, že spor vo veci samej sa týka vozidiel alebo jazdných súprav, ktorých maximálna prípustná hmotnosť je od 2,8 do 3,5 tony, teda vozidiel, ktoré nepatria do pôsobnosti nariadenia č. 561/2006. Podľa svojho článku 2 ods. 1 písm. a) sa totiž nariadenie č. 561/2006 uplatňuje len na prepravu tovaru vozidlami, ktorých maximálna prípustná hmotnosť presahuje 3,5 tony.
Nemecký zákonodarca, ktorý využil možnosť stanovenú v článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006 tým, že úzko vychádzal zo znenia tohto ustanovenia, prostredníctvom § 18 ods. 1 bodu 4 FPersV však uplatňuje ustanovenia o výnimkách uvedené v článku 13 nariadenia č. 561/2006 aj na vozidlá, ktoré nedosahujú hmotnosť 3,5 ton.
Za týchto okolností, ako to uvádza generálny advokát v bodoch 39 a 40 svojich návrhov, odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku vo veci C‑374/18 môže mať dôsledky na právomoc Súdneho dvora odpovedať na prvú, druhú a štvrtú otázku v tejto veci, týkajúcu sa výkladu ustanovení nariadenia č. 561/2006. Preto sa treba tretej otázke venovať v prvom rade.
O tretej otázke vo veci C‑374/18
Svojou treťou otázkou vo veci C‑374/18 sa Landgericht Köln (Krajinský súd Kolín) v podstate pýta, či sa ustanovenie vnútroštátneho práva, o aké ide vo veci samej, ktoré doslovne preberá ustanovenia článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, v rozsahu, v akom sa uplatňuje na vozidlá s maximálnou hmotnosťou viac ako 2,8 tony, ale nepresahujúcou 3,5 tony, a ktoré z tohto dôvodu nepatria do pôsobnosti nariadenia č. 561/2006, má vykladať výlučne na základe práva Únie, alebo či vnútroštátny súd môže uplatňovať kritériá odlišné od kritérií práva Únie na výklad takéhoto vnútroštátneho ustanovenia.
S cieľom odpovedať na túto otázku treba pripomenúť, že Súdny dvor sa pri viacerých príležitostiach vyhlásil za príslušný na rozhodovanie o návrhu na začatie prejudiciálneho konania týkajúcom sa ustanovení práva Únie v situáciách, v ktorých, i keď skutkový stav vo veci samej nespadal priamo do pôsobnosti tohto práva, ustanovenia uvedeného práva boli na základe vnútroštátneho práva uplatniteľné z dôvodu odkazu stanoveného týmto právom na ich obsah. V takýchto situáciách totiž existuje jasný záujem Európskej únie na tom, aby sa s cieľom predchádzať budúcim výkladovým rozdielom vykladali ustanovenia prebrané z práva Únie jednotným spôsobom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. októbra 1990, Dzodzi,
C-297/88 a C-197/89
,
EU:C:1990:360
, bod
a z 13. marca 2019, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, body
a
, ako aj citovaná judikatúra).
Výklad ustanovení práva Únie Súdnym dvorom v situáciách, ktoré nepatria do pôsobnosti práva Únie, je teda odôvodnený, ak tieto ustanovenia sú na základe vnútroštátneho práva priamo a bezpodmienečne uplatniteľné na takéto situácie, aby sa zabezpečilo rovnaké posudzovanie týchto situácií a situácií, ktoré spadajú do pôsobnosti uvedených ustanovení (rozsudok z 13. marca 2019, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci treba overiť, či odkaz na článok 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, uvedený v § 18 ods. 1 bode 4 FPersV, treba kvalifikovať ako „priamy a nepodmienený“ v zmysle judikatúry citovanej v predchádzajúcom bode a v dôsledku toho, či sa uvedené ustanovenie práva Únie uplatňuje na vozidlá, ktoré z dôvodu maximálnej prípustnej hmotnosti nižšej ako minimálny limit 3,5 tony stanovený uvedeným nariadením, nepatria do pôsobnosti tohto nariadenia.
Ako to uvádza generálny advokát v bode 53 svojich návrhov, znenie § 18 FPersV po tom, čo výslovne odkazuje tak v jeho názve, ako aj vo svojej prvej vete, na nariadenia č. 561/2006 a č. 165/2014, preberá slovo za slovom, bez akejkoľvek zmeny vo svojom odseku 1 bode 4, obsah výnimky stanovenej v článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, zmeneného článkom 45 nariadenia č. 165/2014.
Okrem toho vnútroštátny súd, ktorý má jediný právomoc vykladať vnútroštátne právo v rámci systému súdnej spolupráce stanovenej článkom 267 ZFEÚ (pozri analogicky rozsudok zo 7. novembra 2018, K a B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, bod
ako aj citovanú judikatúru), v návrhu na začatie prejudiciálneho konania spresnil, že FPersV preberá ustanovenia uvedeného nariadenia, aby ich rozšírilo na vozidlá s maximálnou povolenou hmotnosťou od 2,8 do 3,5 ton, pričom výslovne odkazuje na požiadavky práva Únie. Okrem toho ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci C‑203/18, z dokumentov týkajúcich sa procesu vzniku § 18 ods. 1 bodu 4 FPersV jasne vyplýva, že nemecký zákonodarca „zamýšľal naplno využiť výnimku ustanovenú v článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006“, a tak harmonizovať zaobchádzanie s vnútroštátnymi situáciami so zaobchádzaním so situáciami zahrnutými v nariadení č. 561/2006.
Ako to zdôraznil generálny advokát v bode 57 svojich návrhov, vyplýva z toho, že § 18 ods. 1 bod 4 FPersV je súčasťou komplexného systému vnútroštátnych predpisov, ktorými sa rozširuje uplatňovanie právneho režimu Únie týkajúceho sa času jazdy, prestávok a doby odpočinku, zavedený nariadením č. 561/2006, na prepravu vozidlami, ktorých maximálna prípustná hmotnosť je menšia ako hmotnosť vozidiel, ktoré patria do pôsobnosti nariadenia č. 561/2006.
Za týchto podmienok treba odkaz na článok 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006 uvedený v § 18 ods. 1 bode 4 FPersV považovať za „priamy a nepodmienený“ v zmysle judikatúry citovanej v bode 36 tohto rozsudku, takže Súdny dvor má na základe článku 267 ZFEÚ právomoc odpovedať na otázky položené vnútroštátnym súdom a vykladať tak ustanovenia nariadenia č. 561/2006 v situácii, o akú ide vo veci samej.
Navyše s ohľadom na existenciu záujmu na tom, aby také ustanovenie práva Únie, ktoré sa stalo uplatniteľným vo vnútroštátnom práve, získalo, ako to vyplýva z judikatúry citovanej v bode 36 tohto rozsudku, jednotný výklad, vnútroštátny súd je viazaný výkladom ustanovení práva Únie sporných vo veci samej, ktorý poskytol Súdny dvor, a nemôže vychádzať z iných kritérií.
V dôsledku toho treba na tretiu otázku odpovedať tak, že ustanovenie vnútroštátneho práva, o aké ide vo veci samej, ktoré doslovne preberá ustanovenia článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, v rozsahu, v akom sa uplatňuje na vozidlá s maximálnou prípustnou hmotnosťou väčšou ako 2,8 tony, ale nepresahujúcou 3,5 tony, a ktoré z tohto dôvodu nepatria do pôsobnosti nariadenia č. 561/2006, sa má vykladať výlučne na základe práva Únie, ako ho vykladá Súdny dvor, pokiaľ sa tieto ustanovenia stali vnútroštátnym právom uplatniteľnými na také vozidlá priamo a nepodmienene.
O otázkach vo veci C‑203/18 a o prvej a druhej otázke vo veci C‑374/18
Svojimi otázkami vo veci C‑203/18 a prvou a druhou otázkou vo veci C‑374/18, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátne súdy v podstate pýtajú, či sa má článok 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006 vykladať v tom zmysle, že výnimka, ktorú stanovuje, sa týka len vozidiel alebo jazdných súprav, ktoré sa používajú výlučne počas určitej dopravnej operácie na účely dodania zásielok v rámci univerzálnej poštovej služby, alebo či sa táto výnimka uplatňuje aj vtedy, ak sa vozidlá alebo jazdné súpravy používajú hlavne alebo v určitom pomere na účely dodania zásielok, ktoré patria do univerzálnej poštovej služby.
S cieľom odpovedať na tieto otázky treba pripomenúť, že podľa jeho odôvodnenia 17 a jeho článku 1 nariadenie č. 561/2006 má za cieľ harmonizovať podmienky hospodárskej súťaže v odvetví cestnej dopravy a zlepšiť pracovné podmienky a bezpečnosť na cestách (rozsudok zo 7. februára 2019, NK,
C‑231/18
,
EU:C:2019:103
, bod
a citovaná judikatúra).
Na tento účel články 5 až 9 tohto nariadenia stanovujú celý rad pravidiel upravujúcich čas jazdy, prestávky a dobu odpočinku, ktoré musia dodržiavať vodiči vozidiel patriacich do jeho pôsobnosti.
Na základe článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006 sú však členské štáty oprávnené udeliť výnimky z uvedených pravidiel stanovených v článkoch 5 až 9 tohto nariadenia, ktoré sa vzťahujú najmä na dopravu vykonávanú vozidlami alebo jazdnými súpravami s maximálnou prípustnou hmotnosťou nepresahujúcou 7,5 tony, ktoré používajú poskytovatelia univerzálnej služby, ktorí sú definovaní v článku 2 bode 13 smernice 97/67 na dodávku zásielok v rámci univerzálnej služby.
Keďže Spolková republika Nemecko využila možnosť poskytovanú článkom 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, je potrebné určiť rozsah výnimky zavedenej týmto ustanovením.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že ako výnimku z článkov 5 až 9 nariadenia č. 561/2006 treba podmienky uplatnenia článku 13 ods. 1 písm. d) prvého pododseku tohto nariadenia vykladať prísne [pozri analogicky, pokiaľ ide o článok 13 ods. 1 písm. d) druhý pododsek uvedeného nariadenia, rozsudok z 28. júla 2011, Seeger,
C‑554/09
,
EU:C:2011:523
, bod
, a pokiaľ ide o článok 13 ods. 1 písm. p) nariadenia č. 561/2006, rozsudok zo 7. februára 2019, NK,
C‑231/18
,
EU:C:2019:103
, bod
]. Okrem toho rozsah tejto výnimky sa musí určiť s prihliadnutím na znenie, kontext a ciele právnej úpravy spornej vo veci samej.
Pokiaľ ide o znenie článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, treba uviesť, že toto ustanovenie sa výslovne týka vozidiel používaných na dodávku „zásielok ako súčasť univerzálnej služby“. Výnimka uvedená v tomto ustanovení je teda ohraničená v závislosti od druhu zásielok uskutočnených s dotknutými vozidlami, čo naznačuje, že normotvorca Únie si želal nezahrnúť do pôsobnosti tejto výnimky všetky vozidlá poskytovateľov univerzálnej poštovej služby, ale len vozidlá, ktoré prepravujú zásielky patriace do univerzálnej poštovej služby.
Predmetná výnimka, ktorej sa týka spor vo veci samej, sa preto nemôže vykladať tak, že sa vzťahuje na vozidlá, ktoré sa používajú na dodanie popri zásielkach univerzálnej poštovej služby aj iných zásielok nepatriacich do tejto služby.
Tento výklad nemôže byť vyvrátený tvrdeniami týkajúcimi sa kontextu uvedenej výnimky, ktoré uvádza Deutsche Post a poľská vláda, podľa ktorých voľba normotvorcu Únie použiť pojem „výlučne“, pokiaľ ide o výnimky uvedené v článku 13 ods. 1 písm. e), i) a o) nariadenia č. 561/2006, preukazuje, že zámerom normotvorcu Únie, pokiaľ ide o výnimku uvedenú v článku 13 ods. 1 písm. d) tohto nariadenia, nebolo obmedziť pôsobnosť tejto výnimky na dopravu vykonávanú prostredníctvom vozidiel používaných výlučne na účely dodania zásielok v rámci univerzálnej služby, ale zahrnúť do nej aj prípady, keď sa vozidlá používajú iba čiastočne na dodávku takýchto zásielok.
Ako to v podstate uvádza Komisia vo svojich písomných pripomienkach, neuvedenie výrazu „výlučne“ vo formulácii jednej z výnimiek uvedených v článku 13 ods. 1 nariadenia č. 561/2006
a contrario
nemusí nutne viesť k záveru, že si táto výnimka vyžaduje široký výklad. V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že v prípade použitia, hoci len čiastočného, vozidiel na iné účely, než sú tie, ktoré sú výslovne uvedené v článku 13 ods. 1 nariadenia č. 561/2006, sa výnimky upravené týmto ustanovením neuplatňujú (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2014, A. Karuse,
C‑222/12
,
EU:C:2014:142
, body
až
).
Okrem toho výklad výnimky uvedenej v článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, ktorý uviedol Súdny dvor v bode 52 tohto rozsudku, je podporený cieľmi uvedeného nariadenia, ktoré treba zohľadniť na účely určenia rozsahu takejto výnimky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2014, A. Karuse,
C‑222/12
,
EU:C:2014:142
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako bolo uvedené v bode 46 tohto rozsudku, podľa jeho odôvodnenia 17 a článku 1, cieľom nariadenia č. 561/2006 je harmonizovať podmienky hospodárskej súťaže, pokiaľ ide o odvetvie cestnej dopravy, zlepšiť sociálne podmienky zamestnancov, ako aj bezpečnosť cestnej premávky, a to najmä tým, že stanovuje pravidlá týkajúce sa dĺžky trvania jazdy, prestávok a dôb odpočinku, ktoré musia dodržiavať vodiči zabezpečujúci cestnú prepravu tovarov a cestujúcich.
Extenzívny výklad výnimky uvedenej v článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006 by však mohol mať za následok, že na jednej strane vodiči spoločnosti Deutsche Post, teda veľký počet vodičov, by už nemali prospech z ochrany svojich pracovných podmienok, ako to stanovuje nariadenie č. 561/2006, čo by bolo v rozpore s cieľom zlepšiť sociálne podmienky týchto pracovníkov. Takéto rozšírenie výnimky uvedenej v článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006 by na druhej strane mohlo mať za dôsledok, že všetky vozidlá spoločnosti Deutsche Post, teda veľmi veľký počet vozidiel, by takýto vodiči mohli legálne viesť počas dlhých hodín bez odpočinku, čo by mohlo vážne narušiť cieľ, ktorým je zvýšenie bezpečnosti na cestách (pozri analogicky rozsudok z 28. júla 2011, Seeger,
C‑554/09
,
EU:C:2011:523
, body
a
).
Okrem toho takýto extenzívny výklad výnimky spornej vo veci samej by hrozil spôsobiť zásah tiež do cieľa spočívajúceho v odstraňovaní nerovností spôsobilých narúšať hospodársku súťaž v oblasti cestnej dopravy. Podnik, akým je Deutsche Post, ktorý vykonáva svoje činnosti v oblasti univerzálnej poštovej služby, ale ktorý poskytuje tiež iné obvyklé poštové služby, pričom je oslobodený od povinností stanovených v článkoch 5 až 9 nariadenia č. 561/2006, by tak mal konkurenčnú výhodu voči konkurenčným podnikom, ako je UPS Deutschland a s., ktoré poskytujú iba obvyklé služby (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 13. marca 2014, A. Karuse,
C‑222/12
,
EU:C:2014:142
, bod
).
Konkrétne, pokiaľ ide o vozidlá patriace do pôsobnosti nariadenia č. 561/2006, podnik, akým je Deutsche Post, by mohol ušetriť náklady spojené s inštaláciou a údržbou tachografov na vozidlách, ktoré používa, v porovnaní s ostatnými konkurenčnými podnikmi.
Z toho vyplýva, že na prvú otázku vo veciach C‑203/18 a C‑374/18 treba odpovedať, že článok 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006 sa má vykladať v tom zmysle, že výnimka, ktorú stanovuje, sa týka len vozidiel alebo jazdných súprav, ktoré sa používajú výlučne počas určitej dopravnej operácie na účely dodania zásielok v rámci univerzálnej poštovej služby.
Vzhľadom na odpoveď na tieto otázky nie je potrebné odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku vo veciach C‑203/18 a C‑374/18.
O štvrtej otázke vo veci C‑374/18
Svojou štvrtou otázkou vo veci C‑374/18 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 1 smernice 97/67 vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že v súvislosti so zásielkou sa poskytujú dodatočné plnenia, akými sú vyzdvihnutie s časovým rozpätím alebo bez časového rozpätia, overenie veku, dobierka, doručenie na náklady adresáta do 31,5 kilogramov, zmena zásielky, zaslanie späť na adresu odosielateľa, ak sa zásielku nepodarí doručiť, ako aj výber dňa a hodiny doručenia podľa vlastného výberu, predstavuje prekážku pre to, aby sa táto zásielka považovala za vykonanú v rámci „univerzálnej služby“ v zmysle tohto ustanovenia, a preto za zásielku doručovanú „ako súčasť univerzálnej služby“ na účely uplatnenia výnimky stanovenej v článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006.
V tejto súvislosti zo znenia článku 3 ods. 4 a 5 smernice 97/67 vyplýva, že univerzálna poštová služba, ktorú sú členské štáty povinné zaručiť užívateľom, zahŕňa minimálne vyberanie, triedenie, prepravu a distribúciu poštových balíkov do 10 kilogramov, čo je limit, ktorý možno zvýšiť až na 20 kilogramov.
Okrem toho treba pripomenúť, že pokiaľ ide špecificky o službu expresnej pošty, podľa odôvodnenia 18 smernice 97/67 základný rozdiel medzi týmito službami a univerzálnou poštovou službou spočíva v pridanej hodnote bez ohľadu na to, akú má formu, ktorú vytvárajú expresné služby a vnímajú zákazníci. Preto najlepším spôsobom určenia pridanej hodnoty získanej zákazníkmi je posúdenie zvýšenia ceny, ktoré sú zákazníci ochotní zaplatiť.
V tejto súvislosti Súdny dvor nedávno rozhodol, že zásielku s pridanou hodnotou, teda zásielku, ku ktorej je pripojené dodatočné plnenie, treba odlišovať od univerzálnej služby ako základnej služby. Služby expresnej pošty sa odlišujú od univerzálnej poštovej služby svojou vyššou pridanou hodnotou, pre ktorú zákazníci súhlasia s platením vyššej ceny. Poskytovanie takýchto služieb zodpovedá špecifickým službám, ktoré možno oddeliť od služieb verejného záujmu, ku ktorým patria služby zodpovedajúce osobitným potrebám hospodárskych subjektov a ktoré vyžadujú niektoré dodatočné služby, ktoré tradičná poštová služba neponúka (rozsudok z 31. mája 2018, Confetra a i.,
C‑259/16 a C‑260/16
,
EU:C:2018:370
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci, ako uvádza generálny advokát v bode 125 svojich návrhov, je nesporné, že základné služby spojené s dodatočnými plneniami, ako sú tie, ktoré sú vymenované vnútroštátnym súdom, môžu priniesť pridanú hodnotu zákazníkom, ktorí sú takto pripravení platiť vyššiu cenu, aby mohli využívať uvedené dodatočné plnenia.
Z toho vyplýva, že takéto služby, ktoré sa skôr podobajú na služby expresnej pošty, nemožno považovať za služby, ktoré patria do „univerzálnej služby“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 97/67.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 smernice 97/67 sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že v súvislosti so zásielkou sa poskytujú dodatočné plnenia, akými sú vyzdvihnutie s časovým rozpätím alebo bez časového rozpätia, overenie veku, dobierka, doručenie na náklady adresáta do 31,5 kilogramov, zmena zásielky, zaslanie späť na adresu odosielateľa, ak sa zásielku nepodarí doručiť, ako aj výber dňa a hodiny doručenia podľa vlastného výberu, predstavuje prekážku pre to, aby sa táto zásielka považovala za vykonanú v rámci „univerzálnej služby“ v zmysle tohto ustanovenia, a preto za zásielku doručovanú „ako súčasť univerzálnej služby“ na účely uplatnenia výnimky stanovenej v článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaniach pred vnútroštátnymi súdmi, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Ustanovenie vnútroštátneho práva, o aké ide vo veci samej, ktoré doslovne preberá ustanovenia článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 z 15. marca 2006 o harmonizácii niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a zrušuje nariadenie Rady (EHS) č. 3820/85, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 165/2014 zo 4. februára 2014, v rozsahu, v akom sa uplatňuje na vozidlá s maximálnou prípustnou hmotnosťou väčšou ako 2,8 tony, ale nepresahujúcou 3,5 tony, a ktoré z tohto dôvodu nepatria do pôsobnosti nariadenia č. 561/2006, zmeneného nariadením č. 165/2014, sa má vykladať výlučne na základe práva Únie, ako ho vykladá Súdny dvor, pokiaľ sa tieto ustanovenia stali vnútroštátnym právom uplatniteľnými na také vozidlá priamo a nepodmienene.

2.
Článok 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, zmeneného nariadením č. 165/2014, sa má vykladať v tom zmysle, že výnimka, ktorú stanovuje, sa týka len vozidiel alebo jazdných súprav, ktoré sa používajú výlučne počas určitej dopravnej operácie na účely dodania zásielok v rámci univerzálnej poštovej služby.

3.
Článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/67/ES z 15. decembra 1997 o spoločných pravidlách rozvoja vnútorného trhu poštových služieb spoločenstva a zlepšovaní kvality služieb, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2008/6/ES z 20. februára 2008, sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že v súvislosti so zásielkou sa poskytujú dodatočné plnenia, akými sú vyzdvihnutie s časovým rozpätím alebo bez časového rozpätia, overenie veku, dobierka, doručenie na náklady adresáta do 31,5 kilogramov, zmena zásielky, zaslanie späť na adresu odosielateľa, ak sa zásielku nepodarí doručiť, ako aj výber dňa a hodiny doručenia podľa vlastného výberu, predstavuje prekážku pre to, aby sa táto zásielka považovala za vykonanú v rámci „univerzálnej služby“ v zmysle tohto ustanovenia, a preto za zásielku doručovanú „ako súčasť univerzálnej služby“ na účely uplatnenia výnimky stanovenej v článku 13 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 561/2006, zmeneného nariadením č. 165/2014.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.