CELEX: 62021CJ0528
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Prisťahovalecká politika
Článok 20 ZFEÚ
Účinné využívanie podstaty práv vyplývajúcich z postavenia občana Únie
Článok 47 Charty základných práv Európskej únie
Smernica 2008/115/ES
Spoločné normy a postupy členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území
Články 5, 11 a 13
Priamy účinok
Právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom
Rozhodnutie o zákaze vstupu a pobytu prijaté voči štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý je rodinným príslušníkom maloletého občana Únie
Hrozba pre národnú bezpečnosť
Nezohľadnenie individuálnej situácie tohto štátneho príslušníka tretej krajiny
Odmietnutie vykonať súdne rozhodnutie, ktorým sa pozastavujú účinky tohto rozhodnutia o zákaze
Dôsledky

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  článku 20 ZFEÚ,  článku 47  Charty  základných  práv  Európskej  únie  (ďalej  len  „Charta“),  ako  aj  článkov 5,  11 a 13  smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  2008/115/ES  zo  16. decembra  2008 o spoločných  normách a postupoch  členských  štátov  na  účely  návratu  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  sa  neoprávnene  zdržiavajú  na  ich  území  (Ú. v. EÚ L 348,  2008,  s. 98).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  M.D. a Országos  Idegenrendészeti  Főigazgatóság  Budapesti  és  Pest  Megyei  Regionális  Igazgatósága  (Regionálne  riaditeľstvo  Národného  generálneho  riaditeľstva  cudzineckej  polície  pre  Budapešť a Peštiansku  župu,  Maďarsko)  (ďalej  len  „úrad  cudzineckej  polície“)  vo  veci  zákonnosti  rozhodnutia,  ktorým  tento  úrad  prijal  rozhodnutie o zákaze  vstupu a pobytu  voči  M.D.

Právny rámec

Právo

Únie

DVSD
Článok 25  Dohovoru,  ktorým  sa  vykonáva  Schengenská  dohoda  zo  14. júna  1985  uzatvorená  medzi  vládami  Hospodárskej  únie  Beneluxu,  Spolkovej  republiky  Nemecko a Francúzskej  republiky o postupnom  zrušení  kontrol  na  ich  spoločných  hraniciach,  podpísaného v Schengene  19. júna  1990,  ktorý  nadobudol  platnosť  26. marca 1995  (Ú. v. ES L 239,  2000,  s. 19;  Mim.  vyd.  19/002,  s. 9),  zmeneného  nariadením  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  č. 265/2010 z 25. marca 2010  (Ú. v. EÚ L 85,  2010,  s. 1)  (ďalej  len  „DVSD“),  stanovuje:
„1.      Ak  členský  štát  zvažuje  udelenie  povolenia  na  pobyt,  uskutoční  systematické  vyhľadávanie v Schengenskom  informačnom  systéme.  Ak  členský  štát  zamýšľa  udeliť  povolenie  na  pobyt  cudzincovi,  na  ktorého  bol  vydaný  zápis  na  účely  odopretia  vstupu,  prekonzultuje  to  najskôr s členským  štátom,  ktorý  vydal  zápis, a zohľadní  jeho  záujmy;  povolenie  na  pobyt  sa  udelí  len v prípade  závažných,  najmä  humanitárnych  dôvodov,  alebo  na  základe  medzinárodných  záväzkov.
Pokiaľ  sa  udelí  povolenie  na  pobyt,  členský  štát,  ktorý  vydal  zápis,  tento  zápis  zruší,  avšak  môže  dotknutého  cudzinca  zapísať  do  svojho  vnútroštátneho  zoznamu  zápisov.
…
2.      Pokiaľ  vyjde  najavo,  že  cudzinec,  ktorý  disponuje  platným  povolením k pobytu  udeleným  jednou  zo  zmluvných  strán,  je  uvedený  na  zozname  odmietnutia  vstupu,  zmluvná  strana,  ktorá  záznam  vykonala,  konzultuje  zmluvnú  stranu,  ktorá  udelila  povolenie k pobytu,  aby  preverila,  či  existujú  dostatočné  dôvody  pre  zrušenie  povolenia k pobytu.
V prípade,  že  povolenie k pobytu  nebude  zrušené,  zmluvná  strana,  ktorá  záznam  vykonala,  záznam  zruší a môže  zapísať  dotyčného  cudzinca  do  vnútroštátneho  zoznamu.
…“

Nariadenie (ES) č. 1987/2006
Článok 34  nariadenia  Európskeho  parlamentu a Rady  (ES)  č. 1987/2006 z 20. decembra  2006, o zriadení,  prevádzke a využívaní  Schengenského  informačného  systému  druhej  generácie  (SIS  II)  (Ú. v. ES L 381,  2006,  s. 4),  stanovuje:
„1.      Členský  štát,  ktorý  vydáva  zápis,  je  zodpovedný  za  zabezpečenie  tohto,  že  údaje  sú  správne,  aktuálne a vložené  do  SIS  II v súlade  so  zákonom.
2.      Len  členský  štát,  ktorý  vydáva  zápis,  je  oprávnený  meniť,  dopĺňať,  opravovať,  aktualizovať  alebo  vymazávať  údaje,  ktoré  vložil.
…“

Smernica 2008/115
Odôvodnenia  2,  22 a 24  smernice  2008/115  znejú:
„(2)      Európska  rada  na  zasadnutí  4. a 5. novembra  2004 v Bruseli  vyzvala  na  zavedenie  účinnej  politiky  odsunu  [vyhostenia –
neoficiálny  preklad
] a repatriácie  založenej  na  spoločných  normách  pre  osoby,  ktoré  majú  byť  vrátené  humánnym  spôsobom  pri  úplnom  rešpektovaní  ich  ľudských  práv a dôstojnosti.
…
(22)      V súlade s Dohovorom  Organizácie  Spojených  národov o právach  dieťaťa z roku  1989  [prijatým  Valným  zhromaždením  Organizácie  Spojených  národov  20. novembra  1989]  by  pri  vykonávaní  tejto  smernice  mal  byť  pre  členské  štáty  prvoradým  hľadiskom  ‚najlepší  záujem  dieťaťa‘. V súlade s Európskym  dohovorom o ochrane  ľudských  práv a základných  slobôd  [podpísaným v Ríme  4. novembra  1950]  by  malo  byť  prvoradým  hľadiskom  pri  vykonávaní  tejto  smernice  rešpektovanie  rodinného  života.
…
(24)      Táto  smernica  rešpektuje  základné  práva a dodržiavanie  zásady  uznávané  najmä  [Chartou].“
Článok 2  ods. 2  tejto  smernice  stanovuje:
„Členské  štáty  sa  môžu  rozhodnúť,  že  túto  smernicu  nebudú  uplatňovať  na  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín:
a)      ktorým  sa v súlade s článkom 13  Kódexu  schengenských  hraníc  odoprel  vstup,  alebo  ktorí  boli  zadržaní  príslušnými  orgánmi v súvislosti s neoprávneným  prekročením  vonkajšej  pozemnej,  vzdušnej  alebo  vodnej  hranice  členského  štátu a ktorí  následne v tomto  členskom  štáte  nezískali  oprávnenie  alebo  právo  na  pobyt
b)      ktorým  sa  podľa  vnútroštátneho  práva  uložil  návrat  ako  trestná  sankcia  alebo  návrat z trestnej  sankcie  vyplýva,  alebo  voči  ktorým  prebieha  extradičné  konanie.“
Článok 3  body 3 a 6  uvedenej  smernice  stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
…
3.      ‚návrat‘ je proces  vrátenia  sa  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny – bez  ohľadu  na  to,  či  ide o dobrovoľné  splnenie  povinnosti  návratu  alebo  nútený  návrat – do:
–        jeho  krajiny  pôvodu,  alebo
–        krajiny  tranzitu v súlade s dvojstrannými  dohodami o readmisii  alebo  dohodami  Spoločenstva o readmisii  či  inými  dojednaniami,  alebo
–        inej  tretej  krajiny,  do  ktorej  sa  štátny  príslušník  tretej  krajiny  dobrovoľne  rozhodne  vrátiť a ktorá  ho  prijme;
…
6.      ‚zákaz vstupu‘ je správne alebo súdne rozhodnutie alebo akt, ktorým sa na stanovené obdobie zakazuje vstup na územie členských štátov a pobyt na tomto území a ktoré je pripojené k rozhodnutiu o návrate.“
Článok 5  tej  istej  smernice  znie:
„Pri  vykonávaní  tejto  smernice  členské  štáty  zoberú  náležite  do  úvahy:
a)      najlepšie  záujmy  dieťaťa,
b)      rodinný  život,
c)      zdravotný  stav  dotknutého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,
a dodržiavajú  zásadu  zákazu  vyhostenia  alebo  vrátenia.“
Článok 6  smernice  2008/115  stanovuje:
„1.      Členské  štáty  vydajú  rozhodnutie o návrate  každého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,  ktorý  sa  neoprávnene  zdržiava  na  ich  území  bez  toho,  aby  boli  dotknuté  výnimky  uvedené v odsekoch  2  až  5.
2.      Od  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  sa  neoprávnene  zdržiavajú  na  území  členského  štátu a majú  platné  povolenie  na  pobyt  alebo  iné  oprávnenie  udeľujúce  právo  na  pobyt,  ktoré  vydal  iný  členský  štát,  sa  vyžaduje,  aby  bezodkladne  odišli  na  územie  tohto  iného  členského  štátu.  Ak  dotknutý  štátny  príslušník  tretej  krajiny  túto  požiadavku  nedodrží  alebo  ak  sa z dôvodu  verejného  poriadku  alebo  národnej  bezpečnosti  požaduje  jeho  bezodkladný  odchod,  uplatňuje  sa  odsek  1.
…
6.      Táto smernica nebráni členským štátom prijať rozhodnutie o ukončení legálneho pobytu spolu s rozhodnutím o návrate a/alebo rozhodnutím o odsune [vyhostení –
neoficiálny  preklad
] a/alebo o zákaze vstupu v jednom správnom alebo súdnom rozhodnutí alebo akte v zmysle ustanovení ich vnútroštátnych právnych predpisov, a to bez toho, aby boli dotknuté procesné záruky ustanovené v kapitole III a v iných príslušných ustanoveniach práva Spoločenstva a vnútroštátneho práva.“
Podľa  článku 7  ods. 4  tejto  smernice:
„Ak  existuje  riziko  úteku  alebo  ak  žiadosť o legálny  pobyt  bola  zamietnutá  ako  zjavne  neodôvodnená  alebo  podvodná,  alebo  ak  dotknutá  osoba  predstavuje  riziko  pre  verejný  poriadok,  verejnú  bezpečnosť  alebo  národnú  bezpečnosť,  členské  štáty  môžu  upustiť  od  poskytnutia  lehoty  na  dobrovoľný  odchod  alebo  môžu  poskytnúť  lehotu  kratšiu  ako  sedem  dní.“
Článok 8  ods. 1  uvedenej  smernice  stanovuje:
„Členské štáty prijmú všetky opatrenia potrebné na vykonanie rozhodnutia o návrate, ak sa neposkytla lehota na dobrovoľný odchod v súlade s článkom 7 ods. 4 alebo sa nesplnila povinnosť návratu v rámci lehoty na dobrovoľný odchod poskytnutej v súlade s článkom 7.“
Článok 11  ods. 1  tejto  istej  smernice  stanovuje:
„K rozhodnutiam o návrate  sa  pripája  zákaz  vstupu:
a)      ak  sa  nestanovila  lehota  na  dobrovoľný  odchod,  alebo
b)      ak  sa  nesplnila  povinnosť  návratu.
V ostatných  prípadoch  sa k rozhodnutiam o návrate  môže  pripojiť  zákaz  vstupu.“
Článok 13  ods. 1 a 2  smernice  2008/115  znie  takto:
„1.      Dotknutému  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny  sa  poskytne  účinný  opravný  prostriedok, o ktorom  rozhoduje  príslušný  súdny  alebo  správny  orgán,  alebo  príslušný  orgán  zložený z členov,  ktorí  sú  nestranní a majú  zaručenú  nezávislosť,  na  odvolanie  sa  proti  rozhodnutiam  vzťahujúcim  sa  na  návrat  uvedeným v článku 12  ods. 1  alebo  na  ich  preskúmanie.
2.      Orgán  uvedený v odseku  1  má  právomoc  preskúmať  rozhodnutia  vzťahujúce  sa  na  návrat  uvedené v článku 12  ods. 1  vrátane  možnosti  dočasného  pozastavenia  ich  výkonu,  pokiaľ  sa  dočasné  pozastavenie  výkonu  už  neuplatňuje  na  základe  vnútroštátnych  právnych  predpisov.“

Maďarské

právo

Zákon č. I
Ustanovenie § 33 2007  évi  I. törvény a szabad  mozgás  és  tartózkodás  jogával  rendelkező  személyek  beutazásáról  és  tartózkodásáról  (zákon  č. I z roku  2007 o vstupe a pobyte  osôb s právom  na  voľný  pohyb a pobyt) z 18. decembra  2006  (
Magyar  Közlöny
2007/1.)  (ďalej  len  „zákon  č. I“)  stanovuje:
„Právo  na  vstup a pobyt  osôb,  na  ktoré  sa  vzťahuje  tento  zákon,  možno v súlade  so  zásadou  proporcionality  obmedziť  len  na  základe  osobného  správania  dotknutej  osoby,  ktoré  predstavuje  skutočnú,  priamu a závažnú  hrozbu  pre  verejný  poriadok,  verejnú  bezpečnosť,  národnú  bezpečnosť  alebo  verejné  zdravie.“
Ustanovenie § 42  ods. 1  tohto  zákona  stanovuje:
„Vyhostenie v rámci  cudzineckej  polície  nemožno  nariadiť  voči  štátnemu  príslušníkovi  členského  štátu  [Európskeho  hospodárskeho  priestoru  (EHP)]  alebo  jeho  rodinnému  príslušníkovi,  ktorý:
a)      má  viac  ako  desať  rokov  legálny  pobyt  na  území  Maďarska;
b)      je  maloletou  osobou, s výnimkou  prípadu,  keď  je  vyhostenie v záujme  maloletej  osoby.“

Zákon č. II
Ustanovenie § 43 a harmadik  országbeli  állampolgárok  beutazásáról  és  tartózkodásáról  szóló  2007.  évi  II.  törvény  (zákon  č. II z roku  2007 o vstupe a pobyte  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín) z 18. decembra 2006  (
Magyar  Közlöny
2007/1.)  (ďalej  len  „zákon č. II.“)  stanovuje:
„1.      Úrad  cudzineckej  polície  vydá  samostatný  zákaz  vstupu a pobytu  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny,  ktorý  sa  zdržiava  na  neznámom  mieste  alebo v zahraničí,
a)      voči  ktorému  sa  Maďarsko  podľa  medzinárodného  práva  zaviazalo  zabezpečiť  dodržiavanie  zákazu  vstupu a pobytu;
b)      ktorému  Rada  Európskej  únie  uložila  zákaz  vstupu  alebo  pobytu;
c)      ktorého  vstup a pobyt  narúša  alebo  ohrozuje  národnú  bezpečnosť,  verejnú  bezpečnosť  alebo  verejný  poriadok;
…
3.      Podnet  na  samostatný  zákaz  vstupu a pobytu z dôvodu  uvedeného v odseku  1 písm. c)…  môžu  podať  aj  orgány  verejnej  správy  poverené v nariadení  vlády v rámci  svojej  pôsobnosti  na  plnenie  úloh  súvisiacich s ochranou  záujmov  stanovených  zákonom.  Ak  je  uložený  samostatný  zákaz  vstupu a pobytu a vyhostenie  na  základe  cudzineckej  polície z dôvodov  uvedených v odseku  1 písm. c),… orgány  verejnej  správy  poverené v nariadení  vlády v prípadoch,  ktoré  sa  týkajú  ich  povinností a oprávnení,  podajú  návrh  na  trvanie  zákazu  vstupu a pobytu.  Úrad  cudzineckej  polície  sa  nesmie  od  obsahu  tohto  návrhu  odchýliť.“
Ustanovenie § 44  ods. 1  tohto  istého  zákona  stanovuje:
„Dĺžka  trvania  samostatného  zákazu  vstupu a pobytu  podľa § 43  ods. 1 písm. a) a b)  sa  zosúladí s dĺžkou  trvania  povinnosti  alebo  zákazu,  na  ktorom  sa  rozhodnutie  zakladá.  Dĺžku  trvania  samostatného  zákazu  vstupu a pobytu  podľa § 43  ods. 1 písm. c)  až  f)  určí  úrad  cudzineckej  polície,  ktorý  vydáva  rozhodnutie, a jeho  dĺžka  je  najviac  tri  roky,  pričom  môže  byť  prípadne  predĺžená  najviac o ďalšie  tri  roky.  Zákaz  vstupu a pobytu  sa  okamžite  ukončí,  ak  dôvod,  pre  ktorý  bol  vydaný,  zanikol.“
Podľa § 45 ods. 1  uvedeného  zákona:
„1.      Pred  prijatím  rozhodnutia o vyhostení  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny s povolením  na  pobyt  na  základe  jeho  rodinných  väzieb  úrad  cudzineckej  polície  zohľadní  tieto  aspekty:
a)      dĺžku  trvania  pobytu;
b)      vek a rodinnú  situáciu  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny a prípadné  dôsledky  jeho  vyhostenia  pre  jeho  rodinných  príslušníkov;
c)      väzby  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny s Maďarskom,  ako  aj  neexistenciu  väzieb s krajinou  jeho  pôvodu.“
Ustanovenie § 87/B  ods. 4  tohto  zákona  stanovuje:
„Úrad  cudzineckej  polície,  ktorý  vec  prejednáva,  je  viazaný  stanoviskom  špecializovaného  úradu,  pokiaľ  ide o otázku  dotknutého  znaleckého  posudku.“

Pozmeňujúci zákon
Ustanovenie § 17 2018  évi  CXXXIII.  törvény  az  egyes  migrációs  tárgyú  és  kapcsolódó  törvények  módosításáról  (zákon  č. CXXXIII z roku  2018 o zmene  niektorých  zákonov o migrácii a iných  súvisiacich  zákonov) z 21. decembra  2018  (
Magyar  Közlöny
2018/208.)  (ďalej  len  „pozmeňujúci  zákon“)  nadobudol  účinnosť  1. januára  2019.  Uvádza  sa v ňom:
„Zákon  č. I  sa  dopĺňa  týmto § 94:
‚1.      V konaniach  týkajúcich  sa  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  sú  rodinnými  príslušníkmi  maďarských  občanov,  začatých  alebo  obnovených  po  nadobudnutí  účinnosti  [pozmeňujúceho  zákona],  sa  uplatnia  ustanovenia  zákona  č. II.
…
4.      Povolenie  na  pobyt  alebo  povolenie  na  trvalý  pobyt  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,  ktorý  má  platné  povolenie  na  pobyt  alebo  povolenie  na  trvalý  pobyt  ako  rodinný  príslušník  maďarského  občana,  sa  mu  odníme
…
b)      ak  pobyt  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny  ohrozuje  verejný  poriadok,  verejnú  bezpečnosť  alebo  národnú  bezpečnosť  Maďarska.
5.      Pokiaľ  ide o odborné  otázky  definované v odseku  4 písm. b),  je  potrebné  obrátiť  sa  na  určené  špecializované  orgány v súlade s pravidlami  zákona  č. II o vydávaní  povolenia  na  usadenie s cieľom  získať  znalecký  posudok.’
…“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
M.D. je  štátny  príslušník  tretej  krajiny,  ktorý  prišiel  do  Maďarska v roku  2002. V tomto  členskom  štáte  sa  usadil  so  svojou  matkou,  ako  aj  so  svojou  partnerkou a ich  maloletým  dieťaťom  narodeným v roku 2016,  ktorí  majú  obaja  maďarskú  štátnu  príslušnosť. O všetky  tri  osoby  sa  stará  M.D. Posledný uvedený  pracoval v pekárni,  ktorú  prevádzkoval. V Maďarsku  vlastní  štyri  ďalšie  pekárne a svoju  spoločnosť  založil  na  Slovensku.
Dňa  31. mája  2003  bolo  M.D. udelené  povolenie  na  pobyt  na  maďarskom  území.  Toto  povolenie  bolo  viackrát  predĺžené.
Dňa  12. júna  2018  podal  M.D. žiadosť o vydanie  povolenia  na  trvalý  pobyt,  ktorú  úrad  cudzineckej  polície v prvostupňovom  konaní  zamietol.  Po  tom,  ako  bol  M.D. odsúdený  na  trest  odňatia  slobody  za  trestný čin prevádzačstva spáchaný poskytnutím pomoci pri nelegálnom  prekročení  hraníc,  tento  úrad  podal  návrh v oblasti  národnej  bezpečnosti,  na  základe  ktorej  Alkotmányvédelmi  Hivatal  (Úrad  na  ochranu  Ústavy,  Maďarsko)  dospel k záveru,  že  správanie  M.D. sa  má  považovať  za  skutočnú,  priamu a vážnu  hrozbu  pre  národnú  bezpečnosť.
Rozhodnutím z 27. augusta  2018  úrad  cudzineckej  polície  konštatoval,  že  právo  M.D. na  pobyt  zaniklo.  Toto  rozhodnutie  bolo  potvrdené  rozhodnutím z 26. novembra  2018  toho  istého  úradu v druhostupňovom  konaní.  Obidve  rozhodnutia  boli  založené  na  stanovisku  Úradu  na  ochranu  Ústavy  uvedenom v predchádzajúcom  bode.
Dňa  3. januára  2019  prijal  úrad  cudzineckej  polície  rozhodnutie o návrate  týkajúce  sa  M.D. a uložil  mu  zákaz  vstupu a pobytu  na  päť  rokov.  Toto  rozhodnutie  však  bolo  18. februára  2019  zrušené z dôvodu  jeho  rozporu s § 42  ods. 1  zákona  č. I.
Rozsudkom z 28. mája  2019  Fővárosi  Közigazgatási  és  Munkaügyi  Bíróság  (Správny a pracovný  súd  hlavného  mesta  Budapešť,  Maďarsko)  zrušil  rozhodnutie  úradu  cudzineckej  polície z 26. novembra  2018 a rozšíril  účinky  tohto  zrušenia  aj  na  rozhodnutie  tohto  úradu z 27. augusta  2018,  a to z dôvodu,  že  tento  úrad  nepreukázal  splnenie  kumulatívnych  podmienok  stanovených v § 33  zákona  č. I,  keďže  svoje  rozhodnutie  založil  na  stanovisku  Úradu  na  ochranu  Ústavy,  ktorý  nebol  účastníkom  konania v danej  veci  ako  špecializovaný  orgán.  Okrem  toho  úrad  cudzineckej  polície  neposúdil  všetky  okolnosti  prejednávanej  veci,  čo  mal  urobiť,  hoci  M.D. predstavoval  skutočnú,  priamu a vážnu  hrozbu  pre  verejnú  bezpečnosť  alebo  verejný  poriadok.  Okrem  toho  uvedený  súd  nariadil  úradu cudzineckej polície,  aby v rámci  nového  konania  posúdil  všetky  okolnosti  prejednávanej  veci,  konkrétne  skutočnosť,  že  M.D. a jeho  partnerka  viedli v Maďarsku  rodinný  život  so  svojím  maloletým  dieťaťom,  maďarským  občanom.
Rozhodnutím z 29. augusta  2019  na  základe  tohto  nového  konania  úrad  cudzineckej  polície  odňal  M.D. povolenie  na  pobyt,  pričom  sa  opieral o stanovisko  Úradu  na  ochranu  Ústavy a Pest  Megyei  Rendőr‑főkapitányság  (Hlavná  policajná  stanica  Pešť,  Maďarsko),  podľa  ktorého  osobné  správanie  M.D. predstavuje  skutočnú,  priamu a vážnu  hrozbu  pre  národnú  bezpečnosť.  Úrad  cudzineckej  polície,  rozhodujúci v druhostupňovom  konaní,  potvrdil  toto  rozhodnutie,  pričom  najmä  zdôraznil,  že  podľa § 87/B  ods. 4  zákona  č. II,  uplatniteľného  od  nadobudnutia  účinnosti  pozmeňujúceho  zákona,  sa  od  tohto  stanoviska  nemôže  odchýliť.
Fővárosi  Törvényszék  (Súd  hlavného  mesta  Budapešť,  Maďarsko)  zamietol  žalobu,  ktorú  podal  M.D. proti  uvedenému  rozhodnutiu.
Kúria  (Najvyšší  súd,  Maďarsko)  tento  rozsudok  potvrdil,  keďže  zastával  názor,  že  predložené  údaje  boli  dostatočné  na  preukázanie toho,  že  pobyt  M.D. v Maďarsku  predstavuje  skutočnú a priamu  hrozbu  pre  národnú  bezpečnosť  tohto  členského  štátu a že  vzhľadom  na  existenciu  tejto  hrozby  posúdenie  osobnej  situácie  M.D. nemôže  viesť  ku  kladnému  posúdeniu  jeho  žiadosti.
Dňa  14. októbra  2020  prijal  úrad  cudzineckej  polície  rozhodnutie o zákaze  vstupu a pobytu  na  dobu  troch  rokov  voči  M.D. a vložil  zápis o tomto  zákaze  do  Schengenského  informačného  systému  (ďalej  len  „SIS“).
Tento  úrad  zastával  názor,  že v súlade s § 94  ods. 1  zákona  č. I,  ktorý  bol  do  tohto  zákona  vložený  pozmeňujúcim  zákonom,  M.D. spadá  do  pôsobnosti  zákona  č. II.  Zároveň  uviedol,  že  Úrad  na  ochranu  Ústavy  odporučil,  aby  bol  M.D. vyhostený a aby  mu  bol  uložený  zákaz  vstupu a pobytu  na  desať  rokov.  Uvedený  úrad  tiež  uviedol,  že  slovenské  orgány  udelili  M.D. od  26. februára  2019  povolenie  na  pobyt  na  dva  roky.
Na  základe  týchto  skutočností  sa  úrad  cudzineckej  polície  domnieval,  že  správanie  M.D. predstavuje  hrozbu  pre  národnú  bezpečnosť  Maďarska.
Rozhodnutiu o zákaze  vstupu a pobytu  prijatému  voči  M.D.,  ktoré  je  uvedené v bode 30  tohto  rozsudku,  nepredchádzalo  prijatie  rozhodnutia o návrate,  keďže  M.D. opustil  maďarské  územie  24. septembra  2020.
Vnútroštátny  súd,  na  ktorý  M.D. podal  žalobu  proti  tomuto  rozhodnutiu o zákaze  vstupu a pobytu,  po  prvé  zdôrazňuje,  že  hoci  bolo  uvedené  rozhodnutie  prijaté v čase,  keď  sa  M.D. už  nenachádzal v Maďarsku,  treba  ho  považovať  za  zákaz  vstupu v zmysle  článku 11  smernice 2008/115.
Vnútroštátny  súd  na  jednej  strane  uvádza,  že  povolenie  na  pobyt  udelené  M.D. slovenskými  orgánmi  nemohlo  byť  predĺžené z dôvodu  toho  istého  rozhodnutia a zápisu  M.D. do  SIS, a na  druhej  strane,  že v čase  podania  tohto  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  M.D. zdržiaval v Rakúsku, a nemohol  sa  vrátiť  do  Maďarska,  keďže  úrad  cudzineckej  polície  odmietol  vykonať  právoplatné  rozhodnutie,  ktorým  uvedený  súd  pozastavil  účinky  dotknutého  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu.
Vnútroštátny  súd  po  druhé  poznamenáva,  že  zákon  č. I  síce  prebral  smernicu  Európskeho  parlamentu a Rady  2004/38/ES z 29. apríla  2004 o práve  občanov  Únie a ich  rodinných  príslušníkov  voľne  sa  pohybovať a zdržiavať  sa v rámci  územia  členských  štátov,  ktorá  mení a dopĺňa  nariadenie  (EHS)  1612/68 a ruší  smernice  64/221/EHS,  68/360/EHS,  72/194/EHS,  73/148/EHS,  75/34/EHS,  75/35/EHS,  90/364/EHS,  90/365/EHS a 93/96/EHS  (Ú. v. EÚ L 158,  2004,  s. 77;  Mim.  vyd.  05/005,  s. 46),  avšak  jeho  pôsobnosť  sa  vzťahovala  okrem  iného  na  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  sú  rodinnými  príslušníkmi  maďarského  štátneho  príslušníka,  ktorý  nevyužil  svoje  právo  na  voľný  pohyb.  Tento  zákon  teda  umožnil  týmto  štátnym  príslušníkom  tretích  krajín  zdržiavať  sa v Maďarsku  za  rovnakých  podmienok  ako  štátnym  príslušníkom  tretích  krajín,  ktorí  sú  rodinnými  príslušníkmi  štátnych  príslušníkov  členských  štátov  EHP,  ktorí  využili  svoje  právo  na  voľný  pohyb.  Pozmeňujúci  zákon,  ktorý  nadobudol  účinnosť  1. januára  2019,  však  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  sú  rodinnými  príslušníkmi  maďarského  štátneho  príslušníka,  vylúčil z pôsobnosti  zákona  č. I a stanovil,  že  na  ich  vstup a pobyt  sa  bude  uplatňovať  zákon č. II,  ktorý  dovtedy  upravoval  len  vstup a pobyt  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  nie  sú  rodinnými  príslušníkmi  štátneho  príslušníka  členského  štátu  EHP.
V súlade s § 17  tohto  pozmeňujúceho  zákona  sa  zákon  č. II  uplatňuje  aj  na  konania,  ktoré,  tak  ako v prejednávanej  veci,  boli  obnovené  po  nadobudnutí  účinnosti  uvedeného  pozmeňujúceho  zákona.  Podľa  tohto  zákona  č. II  však  možno  povolenie  na  pobyt  alebo  trvalý  pobyt  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny  odňať  ľahšie  ako  podľa  zákona  č. I,  najmä v prípade,  keď  správanie  tohto  štátneho  príslušníka  ohrozuje  verejný  poriadok,  verejnú  bezpečnosť  alebo  národnú  bezpečnosť  Maďarska. V takomto  prípade  sa  teda  musí  nariadiť  vyhostenie  dotknutého  štátneho  príslušníka z tretej  krajiny  bez  toho,  aby  sa  zohľadňovali  rodinné  alebo  osobné  pomery  dotknutého  štátneho  príslušníka.
Vnútroštátny  súd  pritom  pripomína,  že v rozsudku z 11. marca 2021,  Belgický  štát  (Návrat  rodiča  maloletého  dieťaťa)  (C‑112/20,  EU:C:2021:197),  Súdny  dvor  rozhodol,  že  článok 5  smernice  2008/115 v spojení s článkom 24  Charty  ukladá  členským  štátom  povinnosť  náležite  zohľadniť  najlepší  záujem  dieťaťa  pred  prijatím  rozhodnutia o návrate  spojeného  so  zákazom  vstupu, a to  aj  vtedy,  ak  adresátom  tohto  rozhodnutia  nie  je  maloletá  osoba,  ale  jej  otec.
Vnútroštátny  súd  po  tretie  zdôrazňuje,  že  maďarskí  štátni  príslušníci,  ktorí  sú  rodinnými  príslušníkmi  M.D.,  nevyužili  svoje  právo  na  voľný  pohyb v rámci  Európskej  únie a že v dôsledku  toho  M.D. nemôže  odvodené  právo  na  pobyt  založiť  na  smernici  2004/38  ani  na  článku 21 ZFEÚ.
Vnútroštátny  súd  však  poznamenáva,  že v prípade  okamžitého  výkonu  vyhostenia  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny  nariadeného z dôvodu  národnej  bezpečnosti  musia  maďarské  územie  opustiť  aj  rodinní  príslušníci  tohto  štátneho  príslušníka,  ktorí  majú,  ako v prejednávanej  veci,  občianstvo  Únie,  pretože  inak  by  sa  celistvosť  rodiny  trvalo  narušila,  keďže  dôvod  súvisiaci s národnou  bezpečnosťou  bráni  aj  udeleniu  víza.  Uvedený  súd  však  pripomína,  že  odmietnutie  udeliť  právo  na  pobyt  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny  môže  spochybniť  užitočný  účinok  občianstva  Únie,  ak  medzi  týmto  štátnym  príslušníkom  tretej  krajiny a občanom  Únie,  ktorý  je  jeho  rodinným  príslušníkom,  existuje  taký  vzťah  závislosti,  ktorý  by  viedol k tomu,  že  tento  posledný  uvedený  by  bol  nútený  sprevádzať  uvedeného  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,  ktorý  je  jeho  rodinným  príslušníkom, a opustiť  územie  Únie.
Ten  istý  súd  zastáva  názor,  že v maďarskom  práve  sa  nenachádza  žiadne  ustanovenie,  ktoré  by  vyžadovalo  preskúmanie  osobných a rodinných  pomerov  pred  prijatím  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  nemajú  povolenie  na  pobyt.  M.D. sa  tak  nachádza v menej  priaznivej  situácii  nielen v porovnaní  so  situáciou štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  sú  rodinnými  príslušníkmi  občana  Únie,  ktorý  využil  svoje  právo  na  voľný  pohyb,  ale  aj v porovnaní  so  situáciou štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  nie  sú  rodinnými  príslušníkmi  občana  Únie,  pričom  situácia  týchto  posledných  uvedených  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín  sa  riadi  smernicami  prebratými  zákonom  č. II,  ktoré  sa  však  neuplatňujú  na  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín,  ktorí  sú,  rovnako  ako  M.D.,  rodinnými  príslušníkmi  občana  Únie.
Po  štvrté  sa  vnútroštátny  súd  pýta,  či v prípade  nezlučiteľnosti  novej  maďarskej  právnej  úpravy s právom  Únie a neexistencie  inej  osobitnej  vnútroštátnej  právnej  úpravy  je  možné  zohľadniť § 42  ods. 1  zákona č. I,  ktorý  sa  na  M.D. uplatňoval  do  1. januára  2019,  alebo  či  môže  obísť  vnútroštátne  právo a založiť  svoje  rozhodnutie  priamo  na  smernici  2008/115.
Napokon  tento  súd  zastáva  názor,  že  neexistuje  judikatúra  Súdneho  dvora,  pokiaľ  ide o odmietnutie  úradu  cudzineckej  polície  vykonať  rozhodnutie,  ktorým  nariadil  pozastaviť  výkon  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu  prijatého  voči  M.D.  uvedeného v bode 30  tohto  rozsudku.
Za  týchto  okolností  Fővárosi  Törvényszék  (Súd  hlavného  mesta  Budapešť)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  nasledujúce  prejudiciálne  otázky:
„1.      Majú  sa  články 5 a 11  smernice  2008/115,  ako  aj  článok 20 ZFEÚ v spojení s článkami 7,  20,  24 a 47  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  praxi  členského  štátu,  podľa  ktorej  sa  legislatívna  reforma  uplatní  aj  na  obnovené  konania  na  základe  súdneho  príkazu  vydaného v rámci  skôr  začatých  konaní,  pričom  ide o legislatívnu  reformu, v dôsledku  ktorej  je  štátny  príslušník  tretej  krajiny,  ktorý  je  rodinným  príslušníkom  občana  Únie,  vystavený  oveľa  nepriaznivejšiemu  procesnému  režimu  do  tej  miery,  že  stratí  postavenie  osoby,  ktorú  nemožno  vrátiť, a to  ani z dôvodov  verejného  poriadku,  verejnej  bezpečnosti  alebo  národnej  bezpečnosti,  ktoré  dosiahol  na  základe  trvania  svojho  pobytu  do  uvedeného  okamihu;  že  jeho  žiadosť o povolenie  na  trvalý  pobyt  bola  následne  zamietnutá  na  základe  tej  istej  skutkovej  situácie a z dôvodov  národnej  bezpečnosti;  že  mu  bolo  odňaté  povolenie  na  pobyt  vydané v jeho  prospech a že  mu  bol  napokon  uložený  zákaz  vstupu a pobytu  bez  toho,  aby  boli  zohľadnené  jeho  osobné a rodinné  pomery v ktoromkoľvek  konaní – najmä v tomto  kontexte  skutočnosť,  že  sa  stará o maloletého  maďarského  občana  –,  pričom  ide o rozhodnutia,  ktoré  majú  za  následok  buď  rozpad  rodiny,  alebo  skutočnosť,  že  občania  Únie,  ktorí  sú  rodinnými  príslušníkmi  uvedeného  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,  vrátane  jeho  maloletého  dieťaťa,  sú  nútení  opustiť  územie  členského  štátu?
2.      Majú  sa  články 5 a 11  smernice  2008/115,  ako  aj  článok 20 ZFEÚ v spojení s článkami 7 a 24  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  praxi  členského  štátu,  podľa  ktorej  sa  osobné a rodinné  pomery  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny  neskúmajú  predtým,  ako  sa  mu  uloží  zákaz  vstupu a pobytu, s odôvodnením,  že  pobyt  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,  ktorý  je  rodinným  príslušníkom  občana  Únie,  predstavuje  skutočnú,  priamu a vážnu  hrozbu  pre  národnú  bezpečnosť  krajiny?
V prípade  kladnej  odpovede  na  prvú a druhú  otázku:
3.      Majú  sa  články 5 a 13  smernice  [2008/115],  ako  aj  článok 20 ZFEÚ v spojení s článkami 20 a 47  Charty,  ako  aj  odôvodnenie  22  smernice  2008/115,  ktoré  ako  prvoradé  hľadisko  stanovuje  povinnosť  zohľadniť  najlepší  záujem  dieťaťa, a odôvodnenie  24  tejto  smernice,  ktoré  vyžaduje,  aby  boli  zaručené  základné  práva a zásady  zakotvené v Charte,  vykladať v tom  zmysle,  že v prípade,  ak  vnútroštátny  súd  na  základe  rozhodnutia  Súdneho  dvora  Európskej  únie  konštatuje,  že  právo  členského  štátu  alebo  prax  úradu  cudzineckej  polície  založená  na  uvedenom  práve,  sú v rozpore s právom  Únie,  tento  súd  môže  pri  skúmaní  právneho  základu  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu  zohľadniť  ako  nadobudnuté  právo  žalobcu v prejednávanej  veci  skutočnosť,  že  podľa  [zákona  č. I]  žalobca  splnil  podmienky  potrebné  na  uplatnenie § 42  [tohto  zákona],  teda  že  mal  viac  ako  desať  rokov  legálny  pobyt v Maďarsku,  alebo  tento  súd  musí  pri  skúmaní  dôvodnosti  vydania  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu  vychádzať  pri  zohľadnení  rodinných a osobných  pomerov  priamo z článku 5  smernice  2008/115,  pokiaľ v tejto  súvislosti  neexistujú  pravidlá  uvedené v [zákone  č. II]?
4.      Je v súlade s právom  Únie,  najmä s právom  na  účinný  opravný  prostriedok  zaručeným v článku 13  smernice  2008/115 a s právom  na  spravodlivý  proces  zakotveným v článku 47  Charty,  prax  členského  štátu,  podľa  ktorej, v rámci  konania  začatého  štátnym  príslušníkom  tretej  krajiny,  ktorý  je  rodinným  príslušníkom  občana  Únie,  pri  uplatnení  svojho  práva  podať  opravný  prostriedok,  úrad  cudzineckej  polície  nerešpektuje  právoplatné  súdne  rozhodnutie,  ktorým  sa  nariaďuje  okamžitá  súdna  ochrana  proti  výkonu  rozhodnutia  [uvedených  úradov] z dôvodu,  že  už  vložili  do  [SIS]  zápis o zákaze  vstupu a pobytu, v dôsledku  čoho  štátny  príslušník  tretej  krajiny,  ktorý  je  rodinným  príslušníkom  občana  Únie,  nemôže  osobne  uplatniť  právo  na  odvolanie  ani  vstúpiť  na  územie  Maďarska  počas  trvania  konania  pred  vydaním  právoplatného  rozhodnutia  vo  veci,  ktorá  sa  ho  týka?“

Konanie na Súdnom dvore
Vnútroštátny  súd  navrhol,  aby  sa  na  prejednávanú  vec  vzťahovali  ustanovenia o naliehavom  prejudiciálnom  konaní  podľa  článku 107  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora.
Rozhodnutím  zo  16. septembra  2021  piata  komora  na  návrh  sudcu  spravodajcu a po  vypočutí  generálneho  advokáta  rozhodla,  že  nie  je  opodstatnené  vyhovieť  návrhu  na  prejednanie  tejto  veci v naliehavom  prejudiciálnom  konaní.
Dňa  1. októbra  2021  predseda  Súdneho  dvora  rozhodol,  že  prejednávaná  vec  bude  prejednaná  prednostne v súlade s článkom 53  ods. 3  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora.

O prejudiciálnych otázkach

O
prípustnosti
Podľa  maďarskej  vlády  treba  prejudiciálne  otázky  vyhlásiť  za  neprípustné v rozsahu, v akom  sa  týkajú  jednak  určenia,  či  právo  Únie  bráni  odňatiu  práva  M.D. na  pobyt  na  maďarskom  území,  hoci  toto  odňatie  nie  je  predmetom  sporu  prebiehajúceho  pred  vnútroštátnym  súdom, a jednak  výkladu  smernice  2008/115,  hoci  rozhodnutie o zákaze  vstupu a pobytu, o ktoré  ide  vo  veci  samej,  nepatrí  do  pôsobnosti  tejto  smernice,  pretože  bolo  prijaté  po  tom,  ako  M.D. opustil  maďarské  územie.
Z ustálenej judikatúry  Súdneho  dvora v tejto  súvislosti  vyplýva,  že  pri  otázkach  týkajúcich  sa  výkladu  práva  Únie  položených  vnútroštátnym  súdom v rámci  právnej  úpravy a skutkových  okolností,  ktoré  tento  súd  vymedzí  na  svoju  vlastnú  zodpovednosť a ktorých  správnosť  Súdnemu  dvoru  neprináleží  preverovať,  platí  prezumpcia  relevantnosti.  Súdny  dvor  môže  odmietnuť  rozhodnúť o návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  podanom  vnútroštátnym  súdom  len  vtedy,  ak  je  zjavné,  že  požadovaný  výklad  práva  Únie  nemá  nijakú  súvislosť s realitou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  pokiaľ  ide o hypotetický  problém,  alebo  ak  Súdny  dvor  nedisponuje  skutkovými  ani  právnymi  okolnosťami  potrebnými  na  užitočnú  odpoveď  na  otázky,  ktoré  mu  boli  položené  [rozsudok z 8. novembra  2022,  Staatssecretaris  van  Justitie  en  Veiligheid  (Preskúmanie  zaistenia z úradnej  moci), C‑704/20 a C‑39/21,  EU:C:2022:858,  bod 61,  ako  aj  citovaná  judikatúra].
V prejednávanej  veci z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania a z odpovede  vnútroštátneho  súdu  na  žiadosť o informácie,  ktorá  mu  bola  zaslaná,  na  jednej  strane  vyplýva,  že  tento  súd  má  preskúmať  len  zákonnosť  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu  prijatého  voči  M.D.,  keďže  rozhodnutie,  ktorým  bolo  tomuto  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny  odňaté  právo  na  pobyt  na  maďarskom  území,  nadobudlo  právoplatnosť, a na  druhej  strane,  že  tento  zákaz  vstupu a pobytu  platí  pre  celé  územie  Únie.
Z toho  vyplýva,  ako  tvrdí  maďarská  vláda,  že  prejudiciálne  otázky  sú  užitočné  na  vyriešenie  sporu, o ktorý  ide  vo  veci  samej,  len v rozsahu, v akom  sa  týkajú  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu  M.D., a preto  sú  prípustné  len v tomto  rozsahu.
Pokiaľ  ide  naopak o užitočnosť  výkladu  smernice  2008/115 v rámci  sporu  vo  veci  samej,  treba  pripomenúť,  že  ak  nie  je  zrejmé,  ako  je  to v prejednávanej  veci,  že  výklad  ustanovenia  práva  Únie  nijako  nesúvisí s realitou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  námietka  založená  na  neuplatniteľnosti  tohto  ustanovenia  na  spor  vo  veci  samej  nemá  vplyv  na  prípustnosť  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  ale  patrí  do  vecného  preskúmania  položených  otázok  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  14. júla  2022,  ASADE, C‑436/20,  EU:C:2022:559,  bod 41 a citovanú  judikatúru).

O
veci

samej

O prvej a druhej otázke
Svojou  prvou a druhou  otázkou,  ktoré  treba  preskúmať  spoločne,  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  článok 20 ZFEÚ a články 5 a 11  smernice  2008/115 v spojení s článkami 7,  20,  24 a 47  Charty  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  tomu,  aby  členský  štát  prijal  rozhodnutie,  ktorým  sa  zakazuje  vstup  na  územie  Únie  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny,  ktorý  je  rodinným  príslušníkom  občana  Únie,  štátneho  príslušníka  tohto  členského  štátu,  ktorý  nikdy  nevyužil  svoje  právo  na  voľný  pohyb, z dôvodu,  že  správanie  tohto  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny  predstavuje  skutočnú,  priamu a vážnu  hrozbu  pre  národnú  bezpečnosť  uvedeného  členského  štátu,  bez  toho,  aby  bola  preskúmaná  osobná a rodinná  situácia  uvedeného  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny.
Na  úvod  treba  uviesť,  že  podľa  maďarskej  vlády  uplatniteľná  maďarská  právna  úprava  umožňuje v situácii, o akú  ide  vo  veci  samej,  zohľadniť  osobnú a rodinnú  situáciu  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny  predtým,  ako  bolo  voči  nemu  prijaté  rozhodnutie o zákaze  vstupu  na  územie  Únie.
Ako  však  bolo  pripomenuté v bode 49  tohto  rozsudku,  otázky  týkajúce  sa  výkladu  práva  Únie  kladie  vnútroštátny  súd v rámci  právnej  úpravy a skutkových  okolností,  ktoré  vymedzuje  na  vlastnú  zodpovednosť a ktorých  správnosť  Súdnemu  dvoru  neprináleží  preverovať.  Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  teda  musí  preskúmať z hľadiska  výkladu  vnútroštátneho  práva,  ktorý  podal  vnútroštátny  súd, a nie z hľadiska  výkladu,  na  ktorý  sa  odvoláva  vláda  členského  štátu  [rozsudok z 20. októbra  2022,  Centre  public  d’action  sociale  de  Liège  (Zrušenie  alebo  pozastavenie  rozhodnutia o návrate), C‑825/21,  EU:C:2022:810,  bod 35].
Z toho  vyplýva,  že  na  prvú a druhú  otázku  treba  odpovedať  na  základe  predpokladu,  ktorý  však  prináleží  preveriť  vnútroštátnemu  súdu,  podľa  ktorého  vnútroštátne  právo  neumožňuje,  aby  sa v situácii, o akú  ide  vo  veci  samej,  zohľadnila  osobná a rodinná  situácia  dotknutého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny  pred  prijatím  rozhodnutia o zákaze  jeho  vstupu  na  územie  Únie.
–
O článku 20 ZFEÚ
V prvom  rade  treba  pripomenúť,  že  článok 20 ZFEÚ  bráni  vnútroštátnym  opatreniam,  ktorých  účinkom  je  zbavenie  občanov  Únie  účinného  vyžívania  podstaty  práv,  ktoré  im  vyplývajú z ich  postavenia  občana  Únie  [rozsudky z 8. marca 2011,  Ruiz  Zambrano, C‑34/09,  EU:C:2011:124,  bod 42, a z 27. februára  2020,  Subdelegación  del  Gobierno  en  Ciudad  Real  (Manžel  občana  Únie), C‑836/18,  EU:C:2020:119,  bod 37].
V tejto  súvislosti  už  Súdny  dvor  rozhodol,  že  existujú  veľmi  osobitné  situácie, v ktorých  napriek  skutočnosti,  že  sekundárne  právo  týkajúce  sa  práva  na  pobyt  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín  nie  je  uplatniteľné a dotknutý  občan  Únie  nevyužil  svoje  právo  na  voľný  pohyb,  musí  byť  právo  na  pobyt  priznané  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny,  ktorý  je  rodinným  príslušníkom  tohto  občana,  aby  nedošlo k narušeniu  potrebného  účinku  občianstva  Únie,  pokiaľ  by v dôsledku  odopretia  takého  práva  bol  uvedený  občan  nútený  opustiť  územie  Únie  ako  celok,  čo  by  ho  zbavilo  možnosti  účinne  vyžívať  podstatu  práv,  ktoré  mu z jeho  postavenia  občana  Únie  vyplývajú  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 8. marca 2011,  Ruiz  Zambrano, C‑34/09,  EU:C:2011:124,  body 43 a 44,  ako  aj z 5. mája  2022,  Subdelegación  del  Gobierno  en  Toledo  (Pobyt  rodinného  príslušníka – Nedostatočné  zdroje), C‑451/19 a C‑532/19,  EU:C:2022:354,  bod 45].
Odmietnutie  priznať  právo  na  pobyt  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny  však  môže  ohroziť  potrebný  účinok  občianstva  Únie  len  vtedy,  keď  medzi  týmto  štátnym  príslušníkom  tretej  krajiny a občanom  Únie,  ktorý  je  jeho  rodinným  príslušníkom,  existuje  taký  vzťah  závislosti,  ktorého  dôsledkom  je,  že  občan  Únie  je  nútený  sprevádzať  dotknutého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny a opustiť  územie  Únie  ako  celok  [rozsudky z 8. mája  2018,  K.A. a i. (Zlúčenie  rodiny v Belgicku), C‑82/16,  EU:C:2018:308,  bod 52,  ako  aj z 5. mája  2022,  Subdelegación  del  Gobierno  en  Toledo  (Pobyt  rodinného  príslušníka – Nedostatočné  zdroje), C‑451/19 a C‑532/19,  EU:C:2022:354,  bod 46,  ako  aj  citovaná  judikatúra].
V druhom  rade,  podobne  ako  odmietnutie  alebo  strata  práva  na  pobyt  na  území  členského  štátu,  zákaz  vstupu  na  územie  Únie  uložený  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny,  ktorý  je  rodinným  príslušníkom  občana  Únie,  môže  viesť k tomu,  že  tento  občan  bude  zbavený  možnosti  účinne  využívať  podstatu práv vyplývajúcich z jeho  postavenia,  ak  vzhľadom  na  vzťah  závislosti  existujúci  medzi  týmito  osobami  tento  zákaz  vstupu v skutočnosti  núti  uvedeného  občana  opustiť  územie  Únie  ako  celok,  aby  sprevádzal  svojho  rodinného  príslušníka,  ktorý  je  štátnym  príslušníkom  tretej  krajiny,  na  ktorého  sa  vzťahuje  uvedený  zákaz  (pozri  analogicky  rozsudok z 13. septembra  2016,  CS, C‑304/14,  EU:C:2016:674,  bod 32).
V prejednávanej  veci  maloleté  dieťa  M.D.,  rovnako  ako  jeho  matka,  majú  ako  občania  Únie  práva  zakotvené v článku 20 ZFEÚ.  Preto  nemožno
a priori
vylúčiť,  že  zákaz  vstupu a pobytu  uložený  M.D. vedie k tomu,  že  títo  občania  Únie  budú v skutočnosti  zbavení  možnosti  skutočne  využívať  podstatu  práv,  ktoré  im  vyplývajú z ich  postavenia  občana  Únie.  Tak  by  to  bolo v prípade,  ak  by  medzi  M.D. a jeho  maloletým  dieťaťom  alebo  jeho  partnerkou  existoval  vzťah  závislosti  na  účely  uplatnenia  článku 20 ZFEÚ,  ako  ho  vykladal  Súdny  dvor,  ktorý  by  nútil  toto  maloleté  dieťa  alebo  tohto  partnera  opustiť v skutočnosti  územie  Únie  [pozri  najmä  rozsudky z 8. mája  2018,  K.A. a i. (Zlúčenie  rodiny v Belgicku), C‑82/16,  EU:C:2018:308,  body 65 a 71 až 75,  ako  aj z 5. mája  2022,  Subdelegación  del  Gobierno  en  Toledo  (Pobyt  rodinného  príslušníka – Nedostatočné  zdroje), C‑451/19 a C‑532/19,  EU:C:2022:354,  bod 56,  ako  aj  body 64  až  69].
V tejto  súvislosti  treba  spresniť,  že  podľa  vnútroštátneho  súdu  mal  M.D. právo  na  pobyt  na  Slovensku v čase,  keď  mu  bolo  odňaté  jeho  povolenie  na  pobyt  na  maďarskom  území.  Nezdá  sa  teda,  že  by  takéto  odňatie  mohlo v skutočnosti  prinútiť  maloleté  dieťa  M.D. a jeho  partnerku,  ktorá  je  matkou  tohto  dieťaťa,  opustiť  územie  Únie  ako  celok,  keďže  nič  nenasvedčuje  tomu,  že  títo  občania  Únie  sa  nemohli  legálne  zdržiavať  na  Slovensku.
Na  základe  informácií,  ktoré  má  Súdny  dvor k dispozícii,  nie  je  teda  isté,  že  odňatím  povolenia  na  pobyt  M.D. maďarskými  orgánmi  mohol  byť  porušený  článok 20 ZFEÚ  (pozri  analogicky  rozsudok z 10. októbra 2013,  Alokpa a Moudoulou, C‑86/12,  EU:C:2013:645,  body 34 a 35).
Maďarské  orgány  prijatím  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu, o ktoré  ide  vo  veci  samej,  ktorého  účinky  majú  európsky  rozmer,  odňali  naopak M.D. akéhokoľvek  právo  na  pobyt  na  území  všetkých  členských  štátov  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  16. januára  2018,  E, C‑240/17,  EU:C:2018:8,  bod 42).
Z predchádzajúcich  úvah  vyplýva,  že  členský  štát  nemôže  zakázať  vstup  na  územie  Únie  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny,  ktorého  rodinným  príslušníkom  je  občan  Únie,  ktorý  je  štátnym  príslušníkom  tohto  členského  štátu,  ktorý  nikdy  nevyužil  svoje  právo  na  voľný  pohyb,  bez  toho,  aby  sa  preverila  existencia  vzťahu  závislosti,  ako  je  opísaný v bode 61  tohto  rozsudku,  medzi  týmto  štátnym  príslušníkom  tretej  krajiny a týmto  rodinným  príslušníkom.  Naopak,  príslušným  vnútroštátnym  orgánom  prináleží  posúdiť,  najmä  na  základe  skutočností,  ktoré  dotknutý  štátny  príslušník  tretej  krajiny a občan  Únie  musia  mať  možnosť  slobodne  predložiť, a v prípade  potreby  pristúpiť k potrebným  zisťovaniam,  či  medzi  týmito  dvoma  osobami  existuje  takýto  vzťah  závislosti  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 27. februára 2020,  Subdelegación  del  Gobierno  en  Ciudad  Real  (Manžel  občana  Únie), C‑836/18,  EU:C:2020:119,  bod 53].
V treťom  rade  treba  uviesť,  že  M.D. bolo  odňaté  právo  na  pobyt  na  maďarskom  území z dôvodu,  že  jeho  správanie  predstavovalo  skutočnú,  priamu a vážnu  hrozbu  pre  národnú  bezpečnosť a že  prijatie  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu  na  území  Únie  voči  nemu  bolo  založené  na  tom  istom  dôvode.
V tomto  rozsahu  treba  pripomenúť,  že  členské  štáty  sa  môžu  za  určitých  podmienok  odchýliť  od  odvodeného  práva  na  pobyt  vyplývajúceho z článku 20 ZFEÚ  pre  rodinného  príslušníka  občana  Únie  uvedeného v bode 58  tohto  rozsudku, s cieľom  zabezpečiť  zachovanie  verejného  poriadku  alebo  ochranu  verejnej  bezpečnosti.  Môže  to  tak  byť v prípade,  ak  tento  štátny  príslušník  tretej  krajiny  predstavuje  skutočnú,  existujúcu a dostatočne  vážnu  hrozbu  pre  verejný  poriadok  alebo  verejnú  či  národnú  bezpečnosť  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 8. mája  2018,  K.A. a i. (Zlúčenie  rodiny v Belgicku), C‑82/16,  EU:C:2018:308,  bod 92,  ako  aj  citovanú  judikatúru].
Ako  však  uviedol  generálny  advokát v bode 103  svojich  návrhov,  uplatnenie  takejto  výnimky  nemôže  byť  založené  len  na  záznamoch  dotknutého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny v registri  trestov. V prípade  potreby  môže  vyplývať  len z konkrétneho  posúdenia  všetkých  relevantných  okolností  prejednávanej  veci z hľadiska  zásady  proporcionality,  základných  práv,  ktorých  dodržiavanie  Súdny  dvor  zabezpečuje, a okrem  iného  najlepšieho  záujmu  dieťaťa,  občana  Únie.  Príslušný  vnútroštátny  orgán  tak  môže  zohľadniť  najmä  závažnosť  spáchaných  porušení a stupeň  prísnosti  trestov,  ako  aj  dĺžku  obdobia  medzi  dátumom,  kedy  boli  uložené, a dátumom,  kedy  tento  orgán  rozhoduje.  Pokiaľ  vzťah  závislosti  medzi  uvedeným  štátnym  príslušníkom  tretej  krajiny a maloletým  občanom  Únie  vyplýva  zo  skutočnosti,  že  prvý  uvedený  je  rodičom  druhého,  treba  tiež  zohľadniť  vek,  zdravotný  stav,  ako  aj  rodinnú a ekonomickú  situáciu  tohto  maloletého  občana  Únie  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 5. mája 2022,  Subdelegación  del  Gobierno  en  Toledo  (Pobyt  rodinného  príslušníka – Nedostatočné  zdroje), C‑451/19 a C‑532/19,  EU:C:2022:354,  bod 53,  ako  aj  citovanú  judikatúru].
Preto,  ak  existuje  vzťah  závislosti,  ako  je  opísaný v bode 61  tohto  rozsudku,  medzi  dotknutým  štátnym  príslušníkom  tretej  krajiny a jeho  rodinným  príslušníkom,  ktorý  je  občanom  Únie,  dotknutý  členský  štát  nemôže  zakázať  vstup a pobyt  tohto  štátneho  príslušníka  na  území  Únie z dôvodov  verejného  poriadku  alebo  národnej  bezpečnosti,  pokiaľ  nezohľadnil  všetky  relevantné  okolnosti, a najmä  najlepší  záujem  jeho  maloletého  dieťaťa,  ktoré  je  občanom  Únie.
Zo  všetkých  predchádzajúcich  úvah  vyplýva,  že  článok 20 ZFEÚ  bráni  tomu,  aby  členský  štát  prijal  rozhodnutie o zákaze  vstupu  na  územie  Únie  voči  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny,  ktorý  je  rodinným  príslušníkom  občana  Únie,  štátneho  príslušníka  tohto  členského  štátu,  ktorý  nikdy  nevyužil  svoje  právo  na  voľný  pohyb,  bez  toho,  aby  najprv  preskúmal,  či  medzi  týmito  osobami  existuje  vzťah  závislosti,  ktorý  by  skutočne  nútil  tohto  občana  Únie  opustiť  územie  Únie  ako  celok,  aby  mohol  sprevádzať  tohto  rodinného  príslušníka, a ak  áno,  či  dôvody,  na  základe  ktorých  bolo  toto  rozhodnutie  prijaté,  umožňujú  odchýliť  sa  od  odvodeného  práva  na  pobyt  tohto  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny.
–
O smernici 2008/115
Po  prvé  treba  preskúmať,  či  rozhodnutie o zákaze  vstupu  na  celé  územie  Únie  prijaté  členským  štátom  voči  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny  patrí  do  pôsobnosti  smernice  2008/115,  pokiaľ  bolo  toto  rozhodnutie,  ako  je  to v prejednávanej  veci,  prijaté  po  tom,  ako  tento  štátny  príslušník  opustil  územie  tohto  členského  štátu  bez  toho,  aby  bolo  prijaté  rozhodnutie o návrate,  ktoré  sa  ho  týka.
V tejto  súvislosti  po  prvé z odôvodnenia  2  smernice  2008/115  vyplýva,  že  jej  cieľom  je  zavedenie  účinnej  politiky  vyhostenia a repatriácie  založenej  na  spoločných  normách,  aby  boli  dotknuté  osoby  vrátené  humánnym  spôsobom  pri  úplnom  dodržaní  ich  základných  práv a ich  dôstojnosti.  Ako  vyplýva z názvu  tejto  smernice a jej  článku 1,  táto  smernica v tejto  súvislosti  stanovuje  „spoločné  normy a postupy“,  ktoré  majú  všetky  členské  štáty  uplatňovať  na  návrat  neoprávnene  sa  zdržiavajúcich  štátnych  príslušníkov  tretích  krajín [rozsudok z 8. mája  2018,  K.A. a i. (Zlúčenie  rodiny v Belgicku), C‑82/16,  EU:C:2018:308,  bod 100,  ako  aj  citovaná  judikatúra].
S výhradou  výnimiek  stanovených v článku 2  ods. 2  smernice 2008/115,  ktoré  sa  zrejme  neuplatňujú v takej  situácii, o akú  ide  vo  veci  samej,  sa  táto  smernica  uplatňuje  na  každého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,  ktorý  sa  neoprávnene  zdržiava  na  území  členského  štátu.  Okrem  toho,  keďže  štátny  príslušník  tretej  krajiny  spadá  do  pôsobnosti  uvedenej  smernice, v zásade  musí  podliehať  spoločným  normám a postupom  stanoveným  touto  smernicou  na  účely  jeho  návratu, a to  až  do  okamihu  prípadnej  legalizácie  jeho pobytu  [rozsudok z 22. novembra  2022,  Staatssecretaris  van  Justitie  en  Veiligheid  (Vyhostenie – Liečebné  konope), C‑69/21,  EU:C:2022:913,  bod 52 a citovaná  judikatúra].
Článok 6  ods. 1  smernice  2008/115  stanovuje,  že  ak  sa  preukáže  neoprávnenosť  pobytu,  každý  štátny  príslušník  tretej  krajiny  musí  byť  bez  toho,  aby  boli  dotknuté  výnimky  stanovené v odsekoch  2  až  5  tohto  článku a pri  prísnom  dodržaní  požiadaviek  stanovených v článku 5  tejto  smernice,  predmetom  rozhodnutia o návrate,  ktoré  musí  medzi  tretími  krajinami  uvedenými v článku 3  bode 3  smernice  2008/115  identifikovať  tú  krajinu,  do  ktorej  má  byť  vyhostený  [rozsudok z 22. novembra  2022,  Staatssecretaris  van  Justitie  en  Veiligheid  (Vyhostenie – Liečebné  konope), C‑69/21,  EU:C:2022:913,  bod 53 a citovaná  judikatúra].
Z článku 6  ods. 2  smernice  2008/115  teda  vyplýva,  že  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny,  ktorý  sa  neoprávnene  zdržiava  na  území  členského  štátu,  pričom  má  právo  na  pobyt v inom  členskom  štáte,  je  potrebné  predtým,  ako  sa  voči  nemu  vydá  rozhodnutie o návrate,  umožniť  mu  odísť  do  tohto  posledného  uvedeného  štátu, s výnimkou,  že  to  vyžaduje  verejný  poriadok  alebo  národná  bezpečnosť  [rozsudok z 24. februára  2021,  M a i. (Odovzdanie  do  členského  štátu), C‑673/19,  EU:C:2021:127,  bod 35].
Napokon  podľa  článku 11  ods. 1  smernice  2008/115  sú  členské  štáty  povinné  prijať  rozhodnutie o zákaze  vstupu,  pokiaľ  si  štátny  príslušník  tretej  krajiny,  voči  ktorému  bolo  vydané  rozhodnutie o návrate,  nesplnil  svoju  povinnosť  návratu  alebo  pokiaľ  mu  nebola  poskytnutá  lehota  na  dobrovoľný  odchod,  čo v súlade s článkom 7  ods. 4  tejto  smernice  prichádza  do  úvahy,  keď  dotknutá  osoba  predstavuje  riziko  pre  verejný  poriadok,  verejnú  bezpečnosť  alebo  národnú  bezpečnosť  [rozsudok z 8. mája  2018,  K.A. a i. (Zlúčenie  rodiny v Belgicku), C‑82/16,  EU:C:2018:308,  bod 86]. V ostatných  prípadoch z tohto  článku 11  ods. 1  vyplýva,  že  členské  štáty  môžu  spojiť  rozhodnutia o návrate s takýmto  zákazom  vstupu.
Z judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  zákaz  vstupu  je  prostriedkom  na  zvýšenie  účinnosti  politiky  Únie v oblasti  návratu  tým,  že  sa  zaručuje,  že  počas  určitého  obdobia  po  vyhostení  sa  štátny  príslušník  tretej  krajiny s nelegálnym  pobytom  už  nebude  môcť  legálne  vrátiť  na  územie  členských  štátov  [rozsudok  zo  17. septembre  2020,  JZ  (Trest  odňatia  slobody v prípade  zákazu  vstupu), C‑806/18,  EU:C:2020:724,  bod 32].
Po  druhé  skutočnosť,  že  sa  na  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,  ako  je  to v prejednávanej  veci,  vzťahuje  rozhodnutie o zákaze  vstupu  bez  toho,  aby  bol  predtým  adresátom  rozhodnutia o návrate,  nemusí  nevyhnutne  znamenať,  že  toto  rozhodnutie o zákaze  vstupu  nepatrí  do  pôsobnosti  smernice  2008/115.
Je  pravda,  že z článku 3  bodu 6 a článku 11  ods. 1  smernice  2008/115  vyplýva,  že  prijatie  rozhodnutia o zákaze  vstupu  voči  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny v zásade  nie  je  možné  bez  toho,  aby  bolo  voči  tomuto  štátnemu  príslušníkovi  prijaté  rozhodnutie o návrate.
V prejednávanej  veci  však z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  rozhodnutie,  ktorým  Maďarsko  zakázalo  M.D. vstup  na  územie  Únie z dôvodu,  že  jeho  správanie  predstavovalo  skutočnú,  priamu a vážnu  hrozbu  pre  národnú  bezpečnosť  tohto  členského  štátu,  bolo  prijaté v nadväznosti  na  rozhodnutie,  ktorým  mu  uvedený  členský  štát z rovnakého  dôvodu  odňal  jeho  právo  na  pobyt  na  území  toho  istého  členského  štátu.
Zo  samotného  znenia  článku 6  ods. 2  smernice  2008/115  však  vyplýva,  že v takom  prípade  členský  štát, v ktorom  sa  neoprávnene  zdržiava  štátny  príslušník  tretej  krajiny,  je  povinný  prijať  voči  nemu  rozhodnutie o návrate,  aj  keď  má  tento  štátny  príslušník  právo  na  pobyt v inom  členskom  štáte  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  16. januára  2018,  E, C‑240/17,  EU:C:2018:8,  bod 48).
V tejto  súvislosti  je  irelevantné,  ako  uviedla  maďarská  vláda,  že  neexistenciu  takéhoto  rozhodnutia o návrate  možno v prejednávanej  veci  vysvetliť  zložitosťou  rozhodovacieho  procesu  zavedeného  vnútroštátnou  právnou  úpravou.  Podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  sa  členský  štát  nemôže  dovolávať  ustanovení,  postupov  alebo  situácií  svojho  vnútroštátneho  právneho  poriadku  na  účely  odôvodnenia  nedodržania  povinností,  ktoré  mu  vyplývajú z práva  Únie  [rozsudky z 8. septembra  2010,  Carmen  Media  Group, C‑46/08,  EU:C:2010:505,  bod 69, a z 25. februára  2021,  Komisia/Španielsko  (Smernica o osobných  údajoch – Oblasť  trestného  práva), C‑658/19,  EU:C:2021:138,  bod 19,  ako  aj  citovaná  judikatúra].
Bolo  by  preto v rozpore s cieľom a všeobecnou  štruktúrou  smernice 2008/115  domnievať  sa,  že  rozhodnutie o zákaze  vstupu  na  územie  Únie  prijaté  voči  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny z dôvodu  zabezpečenia  národnej  bezpečnosti  nepatrí  do  pôsobnosti  tejto  smernice z dôvodu,  že  voči  tomuto  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny  nebolo  predtým  prijaté  rozhodnutie o návrate.
V takomto  prípade  by  totiž  konštatovanie,  že  smernica  2008/115  sa  na  toto  rozhodnutie o zákaze  vstupu  neuplatňuje,  neoprávnene  zbavilo  uvedeného  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny  hmotnoprávnych a procesných  záruk,  ktoré  sú  členské  štáty  podľa  tejto  smernice  povinné  dodržiavať,  keď  zamýšľajú  prijať  takéto  rozhodnutia o zákaze  vstupu.
Takýto  záver  nie  je  spochybnený  rozsudkom z 3. júna  2021,  Westerwaldkreis  (C‑546/19,  EU:C:2021:432),  keďže  situácia, o ktorú  išlo  vo  veci, v ktorej  bol  vydaný  tento  rozsudok,  bola  odlišná  od  situácie, o ktorú  ide  vo  veci  samej.  Rozhodnutie o zákaze  vstupu, o ktoré  išlo v uvedenom  rozsudku,  bolo  totiž  zachované,  hoci  rozhodnutie o návrate,  ku  ktorému  bolo  pripojené  toto  rozhodnutie o zákaze  vstupu,  bolo  zrušené.
Po  tretie  skutočnosť,  že  ku  dňu  prijatia  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny  sa  táto  osoba  už  neoprávnene  nezdržiavala  na  území  členského  štátu,  ktorý  toto  rozhodnutie  prijal,  nepostačuje  na  vylúčenie  tohto  rozhodnutia z pôsobnosti  smernice  2008/115.
Na  jednej  strane,  ako  bolo  uvedené v bode 77  tohto  rozsudku,  účelom  takéhoto  rozhodnutia o zákaze  je  zabrániť  dotknutému  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny v návrate  na  územie  Únie  po  tom,  ako  ho  opustil.  Na  druhej  strane,  hoci  článok 6  ods. 6  smernice  2008/115  umožňuje  prijať  rozhodnutie o návrate a rozhodnutie o zákaze  vstupu  súčasne,  toto  ustanovenie  to  nijako  nevyžaduje.  Na  to,  aby  toto  rozhodnutie o zákaze  nepatrilo  automatiky  do  pôsobnosti  tejto  smernice,  preto  nestačí,  aby  rozhodnutie o zákaze  vstupu  bolo  prijaté  po  odchode  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny z územia  členského  štátu.
Treba  preto  konštatovať,  že  rozhodnutie o zákaze  vstupu, o aké  ide  vo  veci  samej,  treba  považovať  za  zákaz  vstupu v zmysle  článku 11  smernice  2008/115 a že  jeho  prijatie  podlieha  dodržaniu  záruk  stanovených  touto  smernicou.
Po  druhé  článok 5  smernice  2008/115,  ktorý  predstavuje  všeobecné  pravidlo  záväzné  pre  členské  štáty,  od  momentu,  keď  vykonajú  túto  smernicu  [rozsudok z 22. novembra  2022,  Staatssecretaris  van  Justitie  en  Veiligheid  (Vyhostenie – Liečebné  konope), C‑69/21,  EU:C:2022:913,  bod 55],  im  ukladá  povinnosť  náležite  zohľadniť  najlepšie  záujmy  dieťaťa,  rodinný  život a zdravotný  stav  dotknutého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny.  Takáto  povinnosť  sa  teda  vzťahuje  aj  na  členské štáty,  ak  zamýšľajú  prijať  rozhodnutie o zákaze  vstupu v zmysle  článku 11  uvedenej  smernice.
Treba  tiež  spresniť,  že  podľa  tohto  článku 5  sú  členské  štáty  pred  prijatím  rozhodnutia o zákaze  vstupu  povinné  náležite  zohľadniť  najlepšie  záujmy  dieťaťa,  aj  keď  adresátom  tohto  rozhodnutia  nie  je  maloletá  osoba,  ale  jej  otec  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 11. marca 2021,  État  belge  (Návrat  rodina  maloletej  osoby), C‑112/20,  EU:C:2021:197,  bod 43].
Uvedený  článok 5  preto  bráni  tomu,  aby  bolo  rozhodnutie o zákaze  vstupu v zmysle  článku 11  smernice  2008/115  prijaté  vo  vzťahu k štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny  bez  toho,  aby  sa  predtým  zohľadnil  jeho  zdravotný  stav,  ako  aj  prípadne  jeho  rodinný  život a najlepší  záujem  jeho  maloletého  dieťaťa.
Zo  všetkých  predchádzajúcich  úvah  vyplýva,  na  prvú a druhú  otázku  treba  odpovedať  takto:
–        článok 20 ZFEÚ  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby  členský  štát  prijal  rozhodnutie o zákaze  vstupu  na  územie  Únie  voči  štátnemu  príslušníkovi  tretej  krajiny,  ktorý  je  rodinným  príslušníkom  občana  Únie,  štátneho  príslušníka  tohto  členského  štátu,  ktorý  nikdy  nevyužil  svoje  právo  na  voľný  pohyb,  bez  toho,  aby  najprv  preskúmal,  či  medzi  týmito  osobami  existuje  vzťah  závislosti,  ktorý  by  skutočne  nútil  tohto  občana  Únie  opustiť  toto  územie  ako  celok,  aby  mohol  sprevádzať  tohto  rodinného  príslušníka, a ak  áno,  či  dôvody,  na  základe  ktorých  bolo  toto  rozhodnutie  prijaté,  umožňujú  odchýliť  sa  od  odvodeného  práva  na  pobyt  tohto  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,
–        článok 5  smernice  2008/115  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby  sa  na  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,  ktorému  malo  byť  určené  rozhodnutie o návrate,  bezprostredne  po  prijatí  rozhodnutia,  ktorým  mu  bolo z dôvodov  súvisiacich s národnou  bezpečnosťou  odňaté  jeho  právo  na  pobyt  na  území  dotknutého  členského  štátu,  vzťahovalo  rozhodnutie o zákaze  vstupu  na  územie  Únie  prijaté z rovnakých  dôvodov  bez  toho,  aby  sa  predtým  zohľadnil  jeho  zdravotný  stav,  ako  aj  prípadne  jeho  rodinný  život a najlepší  záujem  jeho  maloletého  dieťaťa.

O tretej otázke
Svojou  treťou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  článok 20 ZFEÚ a články 5 a 13  smernice  2008/115 v spojení s článkami 20 a 47  Charty  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  ak  vnútroštátny  súd  rozhoduje o opravnom  prostriedku  proti  rozhodnutiu o zákaze  vstupu  prijatému  na  základe  vnútroštátnej  právnej  úpravy  nezlučiteľnej s týmto  článkom 5,  môže  tento  súd  vychádzať  zo  skoršej  vnútroštátnej  právnej  úpravy  alebo  je  povinný  priamo  uplatniť  uvedený  článok 5.
V prvom  rade z ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  vo  všetkých  prípadoch, v ktorých  sú  ustanovenia  smernice  obsahovo  bezpodmienečné a dostatočne  presné,  majú  jednotlivci  právo  sa  na  ne  odvolávať  pred  vnútroštátnymi  súdmi  voči  štátu,  pokiaľ  tento štát  neprebral  smernicu  do  vnútroštátneho  právneho  poriadku v stanovenej  lehote,  alebo  ju  neprebral  správne  [rozsudky z 5. októbra  2004,  Pfeiffer a i., C‑397/01  až C‑403/01,  EU:C:2004:584,  bod 103,  ako  aj z 8. marca 2022,  Bezirkshauptmannschaft  Hartberg‑Fürstenfeld  (Priamy  účinok), C‑205/20,  EU:C:2022:168,  bod 17 a citovaná  judikatúra].
Ustanovenie  práva  Únie  je  na  jednej  strane  bezpodmienečné,  ak  povinnosť v ňom  stanovená  nezávisí  od  žiadnej  podmienky a jej  vykonávanie  alebo  jej  účinky  nepodliehajú  prijatiu  žiadneho  aktu  inštitúcií  Únie  alebo  členských  štátov, a na  druhej  strane  dostatočne  presné  na  to,  aby  sa  na  ňu  jednotlivec  mohol  odvolať a aby  ju  sudca  mohol  aplikovať,  je  vtedy,  ak  povinnosť  ukladá  jednoznačným  spôsobom.  Okrem  toho,  hoci  smernica  ponecháva  členským  štátom  určitú  mieru  voľnej  úvahy  pri  prijímaní  spôsobov  jej  vykonania,  možno  sa  domnievať,  že  ustanovenie  tejto  smernice  je  bezpodmienečné a presné,  pokiaľ  jednoznačne  ukladá  členským  štátom  povinnosť  dosiahnuť  presne  vymedzený  výsledok,  ktorá  nie  je  viazaná  žiadnou  podmienkou  týkajúcou  sa  uplatnenia  pravidla,  ktoré  stanovuje  [rozsudky z 19. januára  1982,  Becker,  8/81,  EU:C:1982:7,  bod 25, a z 8. marca 2022,  Bezirkshauptmannschaft  Hartberg‑Fürstenfeld  (Priamy  účinok), C‑205/20,  EU:C:2022:168,  body 18 a 19,  ako  aj  citovaná  judikatúra].
V prejednávanej  veci  otázka  položená  vnútroštátnym  súdom  vychádza z predpokladu,  podľa  ktorého  maďarský  zákonodarca  porušil  záruky  stanovené v článku 5  smernice  2008/115  tým,  že  od  príslušného  vnútroštátneho  orgánu  nevyžadoval,  aby  náležite  zohľadnil  zdravotný  stav  dotknutého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny, a prípadne  jeho  rodinný  život a najlepší  záujem  jeho  dieťaťa,  predtým,  ako  voči  tomuto  štátnemu  príslušníkovi  prijal  zákaz  vstupu z dôvodov  súvisiacich s národnou  bezpečnosťou.
V tejto  súvislosti  treba  uviesť,  že v rozsahu, v akom  článok 5  smernice 2008/115  ukladá  členským  štátom  povinnosť  náležite  zohľadniť  tieto  skutočnosti  pri  vykonávaní  tejto  smernice,  je  tento  článok 5  dostatočne  presný a bezpodmienečný  na  to,  aby  ho  bolo  možné  považovať  za  ustanovenie s priamym  účinkom.  Na  uvedený  článok  sa  teda  môže  odvolávať  jednotlivec a správne  orgány,  ako  aj  súdy  členských  štátov  ho  môžu  uplatňovať.
Konkrétne,  ak  členský  štát  prekročí  svoju  voľnú  úvahu  tým,  že  prijme  právnu  úpravu,  ktorá  nezaručuje,  že  príslušný  vnútroštátny  orgán  náležite  zohľadní  zdravotný  stav  dotknutého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny, a prípadne  jeho  rodinný  život a najlepší  záujem  jeho  dieťaťa,  tento  štátny  príslušník  musí  mať  možnosť  dovolávať  sa  priamo  článku 5  uvedenej  smernice  proti  takejto  právnej  úprave  [pozri  analogicky  rozsudok z 8. marca 2022,  Bezirkshauptmannschaft  Hartberg‑Fürstenfeld  (Priamy  účinok), C‑205/20,  EU:C:2022:168,  bod 30].
V druhom rade  je  potrebné  pripomenúť,  že v záujme  zabezpečenia  účinnosti  všetkých  ustanovení  práva  Únie  si  zásada  prednosti  okrem  iného  vyžaduje,  aby  vnútroštátne  súdy  vykladali  svoje  vnútroštátne  právo  čo  najviac v súlade s právom  Únie.  Povinnosť  konformného  výkladu  vnútroštátneho  práva  má  určité  obmedzenia a najmä  nemôže  slúžiť  ako  základ  pre  výklad  vnútroštátneho  práva
contra  legem
[rozsudky  zo  16. júna  2005,  Pupino, C‑105/03,  EU:C:2005:386,  bod 47, a z 8. marca 2022,  Bezirkshauptmannschaft  Hartberg‑Fürstenfeld  (Priamy  účinok), C‑205/20,  EU:C:2022:168,  body 35 a 36,  ako  aj  citovaná  judikatúra].
Treba  tiež  pripomenúť,  že  zásada  prednosti  ukladá  vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  je v rámci  svojej  právomoci  poverený  uplatňovať  ustanovenia  práva  Únie, v prípade  nemožnosti  vyložiť  vnútroštátnu  právnu  úpravu v súlade s požiadavkami  práva  Únie,  povinnosť  zabezpečiť  plný  účinok  požiadaviek  tohto  práva v spore, o ktorom  rozhoduje,  pričom v prípade  potreby z vlastnej  iniciatívy  neuplatní  akúkoľvek  vnútroštátnu  právnu  úpravu  alebo  prax,  hoci  aj  časovo  následnú,  ktorá  je v rozpore s ustanovením  práva  Únie s priamym  účinkom, a to  bez  toho,  aby  musel  požiadať  alebo  vyčkať  na  predchádzajúce  zrušenie  tejto  vnútroštátnej  právnej  úpravy  alebo  praxe  zákonodarnou  cestou  alebo  akýmkoľvek  iným  ústavným  postupom  [rozsudky z 24. júna  2019,  Popławski, C‑573/17,  EU:C:2019:530,  body 58 a 61,  ako  aj z 8. marca 2022,  Bezirkshauptmannschaft  Hartberg‑Fürstenfeld  (Priamy  účinok), C‑205/20,  EU:C:2022:168,  bod 37 a citovaná  judikatúra].
Preto,  ak  sa  jednotlivec  dovoláva  článku 5  smernice  2008/115  pred  vnútroštátnym  súdom  proti  členskému  štátu,  ktorý  ho  nesprávne  prebral,  prináleží  tomuto  súdu,  aby  zabezpečil  plnú  účinnosť  tohto  ustanovenia  práva  Únie s priamym  účinkom, a ak  nemôže  vykladať  vnútroštátnu  právnu  úpravu v súlade s týmto  článkom 5,  aby z vlastnej  iniciatívy  neuplatnil  vnútroštátne  ustanovenia,  ktoré  sú  nezlučiteľné s uvedeným  článkom 5.
S cieľom  zabezpečiť  plnú  účinnosť  povinnosti  náležite  zohľadniť  zdravotný  stav  dotknutého  štátneho  príslušníka  tretej  krajiny,  ako  aj  prípadne  jeho  rodinný  život a najlepší  záujem  dieťaťa,  prináleží  vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  rozhoduje o opravnom  prostriedku  proti  rozhodnutiu o zákaze  vstupu,  prijatému  na  základe  vnútroštátnej  právnej  úpravy,  ktorú  nemožno  vykladať v súlade s požiadavkami  vyplývajúcimi z článku 5  smernice  2008/115,  preskúmať,  či  môže  vylúčiť  len  tú  časť  tejto  právnej  úpravy, z ktorej  vyplýva  nemožnosť  náležite  zohľadniť  tieto  požiadavky. V opačnom  prípade  by  bol  vnútroštátny  súd  povinný  neuplatniť  uvedenú  právnu  úpravu v celom  rozsahu a založiť  svoje  rozhodnutie  priamo  na  tomto  článku 5.
Naproti  tomu  priamy  účinok  priznaný v článku 5  smernice  2008/115  nemôže  vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  vylúčil  vnútroštátnu  právnu  úpravu,  ktorá  je v rozpore s týmto  článkom 5,  uložiť  povinnosť  uplatniť  skoršiu  vnútroštátnu  právnu  úpravu,  ktorá  poskytuje  dodatočné  záruky k tým,  ktoré  vyplývajú z uvedeného  článku 5.
Z predchádzajúcich  úvah  vyplýva,  že  článok 5  smernice  2008/115  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  ak  vnútroštátny  súd  rozhoduje o opravnom  prostriedku  proti  rozhodnutiu o zákaze  vstupu,  ktoré  bolo  prijaté  na  základe  vnútroštátnej  právnej  úpravy  nezlučiteľnej s týmto  článkom 5, a nemôže  byť  predmetom  konformného  výkladu,  tento  súd  musí  upustiť  od  uplatnenia  tejto  právnej  úpravy v rozsahu, v akom  porušuje  uvedený  článok, a ak  je  to  nevyhnutné  na  zabezpečenie  jeho  plnej  účinnosti,  uplatniť  ten  istý  článok  priamo  na  spor,  ktorý  prejednáva.

O štvrtej otázke
Svojou  štvrtou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 13  smernice  2008/115 v spojení s článkom 47  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  praxi,  podľa  ktorej  správne  orgány  členského  štátu  odmietnu  uplatniť  právoplatné  súdne  rozhodnutie  nariaďujúce  pozastavenie  výkonu  rozhodnutia o zákaze  vstupu z dôvodu,  že  toto  posledné  uvedené  rozhodnutie  už  bolo  predmetom  zápisu  do  SIS.
V prejednávanej  veci  zo  spisu,  ktorý  má  Súdny  dvor k dispozícii,  konkrétne  vyplýva,  že  31. marca 2021  vnútroštátny  súd  nariadil  pozastavenie  výkonu  rozhodnutia o zákaze  vstupu a pobytu, o ktoré  ide  vo  veci  samej,  jednak z dôvodu  úmyslu  tohto  súdu  obrátiť  sa  na  Súdny  dvor s návrhom  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  ako  aj z dôvodu  nepriaznivých  dôsledkov  výkonu  tohto  rozhodnutia o zákaze  pre  M.D.,  ako  aj  pre  jeho  maloleté  dieťa a jeho  partnerku.
Na  základe  tohto  úvodného  spresnenia  treba v prvom  rade  uviesť,  že  podľa  článku 13  ods. 1  smernice  2008/115  má  dotknutý  štátny  príslušník  tretej  krajiny k dispozícii  účinný  opravný  prostriedok,  ktorým  môže  napadnúť  najmä  zákonnosť  rozhodnutia o zákaze  vstupu,  ktoré  sa  ho  týka.  Podľa  odseku  2  tohto  článku  príslušný  orgán,  ktorý  prejednáva  takýto  opravný  prostriedok,  musí  mať  možnosť  dočasne  pozastaviť  výkon  takéhoto  rozhodnutia o zákaze  vstupu,  pokiaľ  sa  pozastavenie  výkonu  tohto  rozhodnutia  už  neuplatňuje  na  základe  vnútroštátnych  právnych  predpisov.
Preto,  hoci  článok 13  ods. 2  smernice  2008/115  nevyžaduje,  aby  opravný  prostriedok  proti  rozhodnutiu o zákaze  vstupu  mal  odkladný  účinok,  nič  to  nemení  na  tom,  že  ak  členský  štát  nestanovuje  takéto  automatické  pozastavenie  výkonu,  orgán  príslušný  na  preskúmanie  tohto  opravného  prostriedku  musí  mať  možnosť  pozastaviť  výkon  tohto  rozhodnutia  (pozri v tomto  zmysle  uznesenie z 5. mája  2021,  CPAS  de  Liège, C‑641/20,  neuverejnené,  EU:C:2021:374,  bod 22).
Bolo  by  však v rozpore s potrebným  účinkom  tohto  ustanovenia,  ak  by  bol  správny  orgán  oprávnený  odmietnuť  uplatniť  rozhodnutie,  ktorým  súd  rozhodujúci o opravnom  prostriedku  proti  rozhodnutiu o zákaze  vstupu,  nariadil  pozastavenie  výkonu  tohto  posledného  uvedeného  rozhodnutia  (pozri  analogicky  rozsudok z 29. júla  2019,  Torubarov, C‑556/17,  EU:C:2019:626,  body 55  až  59 a 66).  Navyše  právo  na  účinný  prostriedok  nápravy  zakotvené v článku 47  Charty a konkretizované v článku 13  smernice  2008/115  by  bolo  iluzórne,  ak  by  právny  poriadok  členského  štátu  umožňoval,  aby  právoplatné a záväzné  súdne  rozhodnutie  nemalo  účinky, a to v neprospech  niektorého účastníka  konania  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 19. júna 2018,  Gnandi, C‑181/16,  EU:C:2018:465,  bod 52, a z 19. decembra  2019,  Deutsche  Umwelthilfe, C‑752/18,  EU:C:2019:1114,  body 35 a 36).
Skutočnosť,  že  rozhodnutie o zákaze  vstupu a pobytu, o ktoré  ide  vo  veci  samej,  už  bolo  predmetom  zápisu  do  SIS  zo  strany  dotknutého  členského  štátu,  nemôže  vyvrátiť  záver  uvedený v predchádzajúcom  bode  tohto  rozsudku. V súlade s článkom 34  ods. 2  nariadenia č. 1987/2006  totiž  tento  členský  štát  môže  vymazávať  údaje  vložené  do  SIS  najmä v nadväznosti  na  súdne  rozhodnutie  nariaďujúce  pozastavenie  výkonu  tohto  rozhodnutia o zákaze  vstupu,  ktorým  bol  odôvodnený  tento  zápis.
Okrem  toho  treba  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  plná  účinnosť  práva  Únie  vyžaduje,  aby  súd  rozhodujúci o spore,  ktorý  sa  spravuje  týmto  právom,  mohol  nariadiť  predbežné  opatrenia s cieľom  zabezpečiť  plnú  účinnosť  súdneho  rozhodnutia,  ku  ktorého  vydaniu  má  dôjsť,  ak  sa  rozhodne  obrátiť  sa  na  Súdny  dvor s návrhom  na  začatie  prejudiciálneho  konania.  Efektivita  systému  zavedeného v článku 267 ZFEÚ  by  teda  bola  ohrozená,  ak  by  právna  sila,  ktorá  sa  prisudzuje  takýmto  predbežným  opatreniam,  mohla  byť  porušená,  predovšetkým  zo  strany  orgánu  verejnej  moci  členského  štátu, v ktorom  boli  tieto  opatrenia  prijaté  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  6. októbra 2021,  W.Ż.  (Senát  pre  mimoriadne  preskúmanie a veci  verejné  najvyššieho  súdu  –  Menovanie), C‑487/19,  EU:C:2021:798,  bod 142].
Zo  všetkých  predchádzajúcich  úvah  vyplýva,  že  článok 13  smernice 2008/115 v spojení s článkom 47  Charty  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  praxi,  na  základe  ktorej  správne  orgány  členského  štátu  odmietajú  uplatniť  právoplatné  súdne  rozhodnutie,  ktorým  sa  nariaďuje  pozastavenie  výkonu  rozhodnutia o zákaze  vstupu z dôvodu,  že  toto  posledné  uvedené  rozhodnutie  už  bolo  predmetom  zápisu  do  SIS.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (štvrtá  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni tomu, aby členský štát prijal rozhodnutie o zákaze vstupu na územie Európskej únie voči štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý je rodinným príslušníkom občana Únie, štátneho príslušníka tohto členského štátu, ktorý nikdy nevyužil svoje právo na voľný pohyb, bez toho, aby najprv preskúmal, či medzi týmito osobami existuje vzťah závislosti, ktorý by skutočne nútil tohto občana Únie opustiť toto územie ako celok, aby mohol sprevádzať tohto rodinného príslušníka, a ak áno, či dôvody, na základe ktorých bolo toto rozhodnutie prijaté, umožňujú odchýliť sa od odvodeného práva na pobyt tohto štátneho príslušníka tretej krajiny.
2.
Článok 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni tomu, aby sa na štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorému malo byť určené rozhodnutie o návrate, bezprostredne po vydaní rozhodnutia, ktorým mu bolo z dôvodov súvisiacich s národnou bezpečnosťou odňaté jeho právo na pobyt na území dotknutého členského štátu, vzťahovalo rozhodnutie o zákaze vstupu na územie Európskej únie prijaté z rovnakých dôvodov bez toho, aby sa predtým zohľadnil jeho zdravotný stav, ako aj prípadne jeho rodinný život a najlepší záujem jeho maloletého dieťaťa.
3.
Článok 5 smernice 2008/115 sa má vykladať v tom zmysle, že:
ak vnútroštátny súd rozhoduje o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu o zákaze vstupu, ktoré bolo prijaté na základe vnútroštátnej právnej úpravy nezlučiteľnej s týmto článkom 5, a nemôže byť predmetom konformného výkladu, tento súd musí upustiť od uplatnenia tejto právnej úpravy v rozsahu, v akom porušuje uvedený článok, a ak je to nevyhnutné na zabezpečenie jeho plnej účinnosti, uplatniť ten istý článok priamo na spor, ktorý prejednáva.
4.
Článok 13 smernice 2008/115 v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej praxi, na základe ktorej správne orgány členského štátu odmietajú uplatniť právoplatné súdne rozhodnutie, ktorým sa nariaďuje pozastavenie výkonu rozhodnutia o zákaze vstupu z dôvodu, že toto posledné uvedené rozhodnutie už bolo predmetom zápisu do Schengenského informačného systému.
Podpisy
*
Jazyk konania: maďarčina.