CELEX: 62022CJ0492
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Naliehavé prejudiciálne konanie
Justičná spolupráca v trestných veciach
Európsky zatykač
Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV
Článok 6 ods. 2
Určenie príslušných súdnych orgánov
Rozhodnutie o odložení odovzdania prijaté orgánom, ktorý nemá postavenie vykonávajúceho súdneho orgánu
Článok 23
Uplynutie lehôt stanovených na odovzdanie
Dôsledky
Článok 12 a článok 24 ods. 1
Ponechanie vyžiadanej osoby vo väzbe na účely trestného stíhania vo vykonávajúcom členskom štáte
Články 6, 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie
Právo obvinenej osoby osobne sa zúčastniť na konaní pred súdom

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  článku 6  ods. 2,  článku 12 a článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  Rady  2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom  zatykači a postupoch  odovzdávania  osôb  medzi  členskými  štátmi  (Ú. v. ES L 190,  2002,  s. 1;  Mim.  vyd.  19/006,  s. 34),  zmeneného  rámcovým  rozhodnutím  Rady  2009/299/SVV z 26. februára  2009  (Ú. v. EÚ L 81,  2009,  s. 24)  (ďalej  len  „rámcové  rozhodnutie  2002/584“), a článkov 6,  47 a 48  Charty  základných  práv  Európskej  únie  (ďalej  len  „Charta“).
Tento  návrh  bol  podaný v súvislosti s výkonom  európskeho  zatykača v Holandsku,  ktorý  vydal  31. augusta  2021  Sąd  Okręgowy w Krakowie  Wydział  III  Karny  (Krajský  súd  Krakov,  3. trestnoprávne oddelenie,  Poľsko),  na  účely  výkonu  trestu  odňatia  slobody  uloženého  CJ.

Právny rámec

Právo

Únie
Odôvodnenia  8,  9 a 12  rámcového  rozhodnutia  2002/584  stanovujú:
„(8)      Rozhodnutia o výkone  európskeho  zatykača  musia  podliehať  dostatočným  kontrolám,  čo  znamená,  že  súdny  orgán  členského  štátu, v ktorom  bola  požadovaná  [vyžiadaná –
neoficiálny  preklad
]  osoba  zatknutá,  vydá  rozhodnutie o jej  vydaní,
(9)      úloha  ústredných  orgánov  pri  výkone  európskeho  zatykača  sa  musí  obmedziť  na  praktickú a administratívnu  pomoc,
…
(12)      toto  rámcové  rozhodnutie  rešpektuje  základné  práva a dodržiava  zásady  uznané v článku 6  [ZEÚ] a vyjadrené v [Charte],  najmä  jej  Kapitoly  VI;  nič v tomto  rámcovom  rozhodnutí  sa  nemôže  vykladať  ako  zákaz  odmietnutia  odovzdať  osobu,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač,  keď  existujú  dôvody  domnievať  sa,  na  základe  objektívnych  skutočností,  že  uvedený  zatykač  bol  vydaný s cieľom  trestného  stíhania  alebo  potrestania  osoby z dôvodu  jej  pohlavia,  rasy,  náboženského  vyznania,  etnického  pôvodu,  národnosti,  jazyka,  politického  zmýšľania  alebo  sexuálnej  orientácie,  alebo  že  postavenie  tejto  osoby  môže  byť  predpojaté z niektorého z uvedených  dôvodov.“
Článok 1  ods. 1 a 3  tohto  rámcového  rozhodnutia  stanovuje:
„1.      Európsky  zatykač  je  súdne  rozhodnutie  vydané  členským  štátom s cieľom  zatknúť a vydať  požadovanú  osobu  inému  členskému  štátu  na  účely  vedenia  trestného  stíhania  alebo  výkonu  trestu  alebo  ochranného  opatrenia  [s cieľom,  aby  iný  členský  štát  zatkol a odovzdal  vyžiadanú  osobu  na  účely  vedenia  trestného  stíhania  alebo  výkonu  trestu  odňatia  slobody,  alebo  ochranného  opatrenia  spojeného s odňatím  slobody –
neoficiálny  preklad
].
…
3.      Toto  rámcové  rozhodnutie  nebude  meniť  povinnosť  rešpektovať  základné  práva a základné  právne  princípy  zakotvené v článku 6  [ZEÚ].“
Podľa  článku 2  ods. 2  tohto  rámcového  rozhodnutia:
„Nasledujúce  trestné  činy,  ak  sú  trestné v členskom  štáte,  ktorý  vydal  rozhodnutie o treste  odňatia  slobody  alebo o ochrannom  opatrení,  ktorých  horná  hranica  je  najmenej  tri  roky a sú  vymedzené  trestným  poriadkom  vydávajúceho  členského  štátu,  sú  dôvodom  podľa  podmienok  tohto  rámcového  rozhodnutia a bez  overenia  dvojitej  trestnosti  činu,  na  vydanie  osôb v súlade s európskym  zatykačom:
…
–        organizovaná  alebo  ozbrojená  lúpež
…“
Článok 5  rámcového  rozhodnutia  stanovuje:
„Výkon  európskeho  zatykača  vykonávajúcim  súdnym  orgánom  môže  podľa  právnych  predpisov  vykonávajúceho  členského  štátu  podliehať  nasledujúcim  podmienkam:
…
3.      ak  osoba,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač  pre  účely  trestného  stíhania,  je  štátnym  občanom  alebo  má  trvalý  pobyt  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte,  odovzdanie  môže  podliehať  podmienke,  že  táto  osoba  bude  po  vypočutí  vrátená  do  vykonávajúceho  členského  štátu s cieľom  výkonu  trestu  alebo  ochranného  opatrenia,  ktorý  bol  proti  nej  vydaný  vo  vydávajúcom  členskom  štáte.“
Článok 6  ods. 2  rámcového  rozhodnutia  2002/584  uvádza:
„Vykonávajúci  súdny  orgán  bude  súdny  orgán  vykonávajúceho  členského  štátu,  ktorý  je  oprávnený  vykonať  európsky  zatykač v zmysle  právnych  predpisov  tohto  štátu.“
Článok 7  ods. 1  tohto  rámcového  rozhodnutia  stanovuje:
„Každý  členský  štát  môže  určiť  ústredný  orgán  alebo,  ak  to  umožňuje  jeho  právny  systém,  viac  než  jeden  ústredný  orgán,  ktorý  bude  pomáhať  súdnym  orgánom.“
Článok 12  tohto  rámcového  rozhodnutia  znie  takto:
„Keď  je  osoba  zatknutá  na  základe  európskeho  zatykača,  vykonávajúci  súdny  orgán  vydá  rozhodnutie o tom,  či  vyžiadaná  osoba  sa  má  naďalej  zadržiavať v súlade s právnymi  predpismi  vykonávajúceho  členského  štátu.  Osoba  sa  môže  kedykoľvek  dočasne  prepustiť v súlade s vnútroštátnymi  právnymi  predpismi  vykonávajúceho  členského  štátu  za  podmienky,  že  príslušný  orgán  uvedeného  členského  štátu  vykoná  všetky  potrebné  opatrenia,  na  jej  zabránenie  ukrytiu  [na  zabránenie  jej  úteku –
neoficiálny  preklad
].“
Článok 23  toho  istého  rámcového  rozhodnutia  znie  takto:
„1.      Vyžiadaná  osoba  sa  odovzdá  čo  najskôr v termíne  dohodnutom  medzi  dotknutými  orgánmi.
2.      Osoba  sa  odovzdá  do  10  dní  po  prijatí  konečného  rozhodnutia o vykonaní  európskeho  zatykača.
3.      Ak  odovzdaniu  vyžiadanej  osoby v lehote  stanovenej v odseku  2  bránia  okolnosti,  ktoré  sú  mimo  kontroly  ktoréhokoľvek  členského  štátu,  vykonávajúci a vydávajúci  súdny  orgán  sa  neodkladne  navzájom  skontaktujú a dohodnú o novom  termíne  odovzdania. V takomto  prípade  sa  odovzdanie  uskutoční v 10‑dňovej  lehote  odo  dňa  dohody.
4.      Odovzdanie  sa  môže  výnimočne  odložiť z vážnych  humanitárnych  dôvodov,  napríklad  ak  sú  závažné  dôvody  domnievať  sa,  že  by  odovzdanie  zjavne  ohrozilo  život  alebo  zdravie  vyžiadanej  osoby.  Európsky  zatykač  sa  vykoná  hneď  po  tom,  ako  tieto  dôvody  zanikli.  Vykonávajúci  súdny  orgán  neodkladne  informuje  vydávajúci  súdny  orgán a dohodne s ním  nový  termín  odovzdania. V takomto  prípade  sa  odovzdanie  uskutoční v 10‑dňovej  lehote  odo  dňa  dohody.
5.      Ak  sa  osoba  naďalej  zadržiava,  po  vypršaní  lehoty  uvedenej v odsekoch  2  až  4  sa  prepustí.“
Článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  stanovuje:
„Vykonávajúci  súdny  orgán  môže  po  prijatí  rozhodnutia o vykonaní  európskeho  zatykača  odložiť  odovzdanie  vyžiadanej  osoby,  aby  umožnil  jej  trestné  stíhanie  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte,  alebo,  ak  táto  osoba  už  bola  odsúdená,  aby  jej  umožnil  výkon  trestu  uloženého  za  iný  čin,  než  je  čin  uvedený v európskom  zatykači,  na  svojom  území.“
Podľa  článku 26  ods. 1  tohto  rámcového  rozhodnutia:
„Vydávajúci  členský  štát  započíta  všetky  obdobia  zadržiavania  vyplývajúce z výkonu  európskeho  zatykača  do  celkovej  doby  zadržiavania  na  výkon  vyneseného  trestu  alebo  ochranného  opatrenia  vo  vydávajúcom  členskom  štáte.“

Holandské

právo
Rámcové  rozhodnutie  2002/584  bolo  do  holandského  práva  prebraté  zákonom  Wet  tot  implementatie  van  het  kaderbesluit  van  de  Raad  van  de  Europese  Unie  betreffende  het  Europees  aanhoudingsbevel  en  de  procedures  van  overlevering  tussen  de  lidstaten  van  de  Europese  Unie  (Overleveringswet)  [zákon,  ktorým  sa  vykonáva  rámcové  rozhodnutie  Rady  Európskej  únie o európskom  zatykači a postupoch  odovzdávania  osôb  medzi  členskými  štátmi  (zákon o odovzdávaní  osôb)] z 29. apríla  2004  (Stb.  2004,  č. 195)  (ďalej  len  „zákon o odovzdávaní  osôb“).
Podľa  článku 1  zákona o odovzdávaní  osôb:
„Na  účely  tohto  zákona  znamená:
…
e.      prokurátor:  ktorýkoľvek  prokurátor,  ak  je  stanovený,  ak  nie  je  stanovený,  [officier  van  justitie  bij  het  arrondissementsparket  Amsterdam  (prokurátor  Prokuratúry  súdneho  obvodu  Amsterdam,  Holandsko)];
…“
Článok 27  ods. 2  tohto  zákona  stanovuje:
„Pred  ukončením  pojednávania  súd  bez  návrhu  rozhodne o ďalšom  ponechaní  vyžiadanej  osoby  vo  väzbe  tak,  aby  táto  osoba  mohla  byť  zaistená.“
Článok 33  tohto  zákona  stanovuje:
„Pozbavenie  osobnej  slobody  nariadené  na  základe  článku 27,  pokiaľ  nepokračuje z iných  dôvodov,  sa  ukončí,  ak:
a.      to  nariadi  súd  alebo  prokurátor  bez  návrhu,  alebo  na  základe  návrhu  vyžiadanej  osoby  alebo  jej  právneho  zástupcu;
b.      uplynulo  10  dní  odo  dňa  vydania  rozhodnutia,  pokiaľ  súd  na  základe  žiadosti  prokurátora  medzitým  nepredĺžil  väzbu.“
Článok 34  toho  istého  zákona  stanovuje:
„1.      Pozbavenie  osobnej  slobody  uvedené v článku 33 písm. b)  sa  môže  predĺžiť  najviac o 10  dní.
2.      Odchýlne  od  odseku  1  môže  byť  pozbavenie  osobnej  slobody  predĺžené  na  obdobie  nepresahujúce  30  dní,  ak:
…
b.      je  odovzdanie  povolené,  ale k samotnému  odovzdaniu  nemohlo  dôjsť v stanovenej  lehote.
…“
Článok 35  zákona o odovzdávaní  osôb  znie  takto:
„1.      Samotné  odovzdanie  vyžiadanej  osoby  sa  uskutoční  čo  najskôr  po  rozhodnutí,  ktorým  sa  čiastočne  alebo  úplne  povolilo  jej  odovzdanie,  najneskôr  však  do  10  dní  od  tohto  rozhodnutia.  Prokurátor  stanoví  miesto a čas  [samotného  odovzdania]  po  prerokovaní s vydávajúcim  súdnym  orgánom.
2.      Ak  sa v dôsledku  osobitných  okolností  samotné  odovzdanie  nemôže  uskutočniť v lehote  stanovenej v odseku  1,  po  vzájomnej  dohode  sa  stanoví  nový  termín. V takom  prípade  sa  samotné  odovzdanie  uskutoční  do  desiatich  dní  od  dohodnutého  termínu.
3.      Vo  výnimočných  prípadoch  možno  samotné  odovzdanie  odložiť  po  dobu,  po  ktorú  odovzdaniu  bránia  vážne  humanitárne  dôvody,  najmä  pokiaľ  zdravotný  stav  vyžiadanej  osoby  neumožňuje  jej  vycestovanie.  Vydávajúci  súdny  orgán  je o tom  bezodkladne  informovaný.  Prokurátor  po  prerokovaní s vydávajúcim  súdnym  orgánom  určí  miesto a čas,  kedy  sa  môže  uskutočniť  samotné  odovzdanie. V takom  prípade  sa  samotné  odovzdanie  uskutoční  do  desiatich  dní  od  dohodnutého  termínu.
4.      Po  uplynutí  lehôt  uvedených v odsekoch  1  až  3  sa  vyžiadaná  osoba  prepustí  na  slobodu.“
Článok 36  tohto  zákona  stanovuje:
„1.      Rozhodnutie o termíne a mieste  samotného  odovzdania  môže  byť  odložené v prípade a po  dobu,  kedy  sa  proti  vyžiadanej  osobe  vedie  trestné  stíhanie v Holandsku,  alebo  ak  je  trestný  rozsudok  holandského  súdu  vydaný  proti  nej  úplne  alebo  čiastočne  vykonateľný.
2.      V prípadoch  uvedených v odseku  1  môže  minister  po  porade s prokurátorom  rozhodnúť,  že  vyžiadaná  osoba  už  môže  byť  dočasne  odovzdaná  vydávajúcemu  súdnemu  orgánu  na  účely  súdneho  konania  alebo  výkonu  trestu  odňatia  slobody,  ktorý  jej  bol  uložený  právoplatným  súdnym  rozhodnutím, a stanoviť  podmienky  takéhoto  dočasného  odovzdania.
3.      Podmienky  stanovené  ministrom  zahŕňajú v prípade:
a.      prebiehajúceho  trestného  stíhania,  ako  je  trestné  stíhanie  uvedené v odseku  1:  že v každom  prípade  bude  dodržané  právo  vyžiadanej  osoby  byť  prítomná  na  trestnom  konaní v Holandsku a že v Holandsku  vykoná  trest,  ktorý  jej  bol  uložený v Holandsku.
…“

Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa  31. augusta  2021  vydal  Sąd  Okręgowy w Krakowie  Wydział  III  Karny  (Krajský  súd  Krakov,  3. trestnoprávne  oddelenie,  Poľsko)  európsky  zatykač  proti  CJ,  poľskému  štátnemu  príslušníkovi,  na  účely  výkonu  trestu  odňatia  slobody v dĺžke  dvoch  rokov v Poľsku,  ktorý  mu  bol  uložený  za  trinásť  trestných  činov  spadajúcich  do  kategórie  organizovaná  alebo  ozbrojená  lúpež v zmysle  článku 2  ods. 2  rámcového  rozhodnutia  2002/584. Z informácií  vnútroštátneho  súdu  rechtbank  Amsterdam  (súd v Amsterdame,  Holandsko)  vyplýva,  že  CJ  zostáva  ešte  vykonať  takmer  celý  trest  uložený  za  tieto  trestné  činy.
V rámci  výkonu  tohto  európskeho  zatykača  vnútroštátny  súd  vzal  rozhodnutím z 2. júna  2022  CJ  do  väzby.  Právoplatným  rozhodnutím  zo  16. júna  2022  povolil  tento  súd  odovzdanie  dotknutej  osoby  za  trestné  činy  uvedené v tomto  európskom  zatykači.
Súčasne s týmto  konaním  prebiehalo v Holandsku  trestné  stíhanie  proti  CJ  za  iný  čin,  ako  sú  tie,  za  ktoré  bol  vydaný  tento  európsky  zatykač.  Dňa  15. decembra 2021  Kantonrechter  in  de  rechtbank  Den  Haag  (kantonálny  sudca  pri súde v Haagu,  Holandsko)  odsúdil  CJ  na  pokutu  vo  výške  360  eur a subsidiárne  na  odňatie  slobody v dĺžke  trvania  7  dní  za  vedenie  motorového  vozidla  bez  vodičského  preukazu.  Tento  odsudzujúci  rozsudok  však  nie  je  právoplatný,  keďže  dotknutá  osoba  sa  proti  nemu  odvolala.  Pojednávanie  pred  odvolacím  súdom  bolo  naplánované  na  november  2022 a rozsudok  odvolacieho  súdu  môže  byť  ešte  predmetom  dovolania.  Vnútroštátny  súd  tiež  uvádza,  že  CJ  sa  nevzdal  svojho  práva  osobne  sa  zúčastniť  na  pojednávaniach,  ktoré  sa  budú  konať v rámci  tohto  trestného  konania.
Dňa  17. júna  2022  tak  officier  van  justitie  bij  het  arrondissementsparket  Amsterdam  (prokurátor  Prokuratúry  súdneho  obvodu  Amsterdam,  ďalej  len  „prokurátor  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame“)  požiadal  vnútroštátny  súd o predĺženie  väzby  CJ o tridsať  dní,  keďže k odovzdaniu  dotknutej  osoby  nemohlo  dôjsť v rámci  desaťdňovej  lehoty z dôvodu  „osobitných  okolností“.
V tejto  súvislosti  vnútroštátny  súd  zdôrazňuje  na  jednej  strane,  že  rozhodnutie o odložení  odovzdania  prináleží  podľa  článku 36  ods. 1  zákona o odovzdávaní  osôb v spojení s článkom 35  ods. 1  tohto  zákona  prokurátorovi.  Vnútroštátny  súd  nemá  právomoc  preskúmať  zákonnosť  takéhoto  rozhodnutia.
Na  druhej  strane  vnútroštátny  súd  konštatuje,  že  vo  veci,  ktorá  mu  bola  predložená,  jediným  dôvodom,  ktorý  odôvodňuje  podľa  holandského  práva  predĺženie  väzby,  je  odloženie  odovzdania.  Návrh  na  predĺženie  väzby  CJ  teda  nevyhnutne  vyplývala  zo  skutočnosti,  že  prokurátor  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame  rozhodol o odložení  odovzdania z dôvodu  prebiehajúceho  trestného  konania v Holandsku.
Na  návrh  prokurátora  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame  totiž  môže  rechtbank Amsterdam  (súd v Amsterdame)  rozhodnúť o ponechaní  vyžiadanej  osoby  vo  väzbe, a to  vždy  na  obdobie  nepresahujúce  tridsať  dní,  pokiaľ v Holandsku  prebieha  trestné  konanie,  pod  podmienkou,  že  odovzdávacie  konanie  bolo  vykonané  dostatočne  dôsledne a že  trvanie  väzby  tak  nie  je  neprimerané.
Dňa  22. júna  2022  vnútroštátny  súd  vyhovel  návrhu  prokurátora  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame o ponechaní  CJ  vo  väzbe a predĺžil  väzbu o 30  dní.
Dňa  6. júla  2022  prokurátor  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame  požiadal  druhýkrát o predĺženie  väzby  dotknutej  osoby o ďalších  30  dní s odôvodnením,  že  „vzhľadom  na  osobitné  okolnosti  sa  samotné  odovzdanie  nemôže  uskutočniť v desaťdňovej  lehote“.  Prokurátor v podstate  uviedol,  že  tieto  „osobitné  okolnosti“  spočívajú v skutočnosti,  že  CJ  sa  nevzdal  svojho  práva  osobne  sa  zúčastniť  na  pojednávaní v rámci  odvolacieho  konania.
Prokurátor  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame  okrem  toho  uviedol,  že  nariadi  odloženie  odovzdania a bude  pravidelne  žiadať o predĺženie  väzby  CJ  dovtedy,  kým  bude  proti  nemu  prebiehať  trestné  konanie v Holandsku.  Dňa  6. júla  2022  vnútroštátny  súd  vyhovel  návrhu  prokurátora  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame a predĺžil  CJ  väzbu o ďalších  30  dní.
Po  prvé  si  vnútroštátny  súd v tomto  kontexte  kladie  otázku s ohľadom na možnosť  ponechania  CJ  vo  väzbe,  ak  je  odložené  odovzdanie  dotknutej  osoby  do  vydávajúceho  členského  štátu z dôvodu,  že  proti  dotknutej  osobe  sa  vedie  trestné  konanie  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte.
V tejto  súvislosti  vnútroštátny  súd  uvádza,  že  články 12 a 24  rámcového  rozhodnutia  2002/584  nebránia  tomu,  aby  sa  osoba  nachádzajúca  sa v situácii  ako  CJ,  ponechala  vo  väzbe  až  do  skončenia  trestného  konania,  ktoré  sa  proti  nej  vedie v Holandsku.  Tieto  ustanovenia  by  tak v spojení s článkami 33  až  36  zákona o odovzdávaní  osôb  predstavovali  jasný a dostupný  právny  základ,  ktorý  by  vnútroštátnym  orgánom  poskytol  právomoc  ponechať  vo  väzbe  osobu,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač,  pokiaľ  bolo  jej  odovzdanie  odložené.
Podľa  vnútroštátneho  súdu  teda  zostáva  len  otázka,  či  by  sa  dĺžka  trvania  väzby  nestala  neprimeraná,  čo  by  bolo v rozpore s požiadavkami  článku 6  Charty.
Po  druhé  vnútroštátny  súd  pripomína,  že  podľa  článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  „vykonávajúcemu  súdnemu  orgánu“  prináleží  prijať  rozhodnutie o odložení  odovzdania,  aby  sa  umožnilo  jej  trestné  stíhanie vo vykonávajúcom  členskom  štáte.  Ako  však  vyplýva z bodu 24  tohto  rozsudku, v prejednávanom  prípade  je  príslušným  orgánom  na  rozhodnutie o prípadnom  odložení  odovzdania  prokurátor  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame.
Vnútroštátny  súd v tejto  súvislosti  pripomína,  že  Súdny  dvor  na  jednej  strane  už  rozhodol v bode 67  rozsudku z 24. novembra  2020,  Openbaar  Ministerie  (Falšovanie  listín)  (C‑510/19,  EU:C:2020:953),  že  takýto  prokurátor  nemôže  byť  kvalifikovaný  ako  „vykonávajúci  súdny  orgán“ z dôvodu  vplyvu,  ktorý  by  na  tento  orgán  mohla  vykonávať  výkonná  moc.  Na  druhej  strane,  pokiaľ  ide o uplatnenie  článku 23  ods. 2  rámcového  rozhodnutia  2002/584,  tento  súd  zdôrazňuje,  že v rozsudku z 28. apríla  2022,  C a CD  (Právne  prekážky  výkonu  rozhodnutia o odovzdaní)  (C‑804/21  PPU,  EU:C:2022:307),  Súdny  dvor  rozhodol,  že  posúdenie  existencie  vyššej  moci v zmysle  tohto  ustanovenia a prípadného  stanovenia  nového  termínu  odovzdania  predstavujú rozhodnutia o výkone  európskeho  zatykača, a v dôsledku  toho  patria  do  výlučnej  právomoci  vykonávajúceho  súdneho  orgánu  podľa  článku 6  ods. 2  tohto  rámcového  rozhodnutia v spojení s jeho  odôvodnením  8.
Za  týchto  okolností  si  vnútroštátny  súd  kladie  otázku,  či  rozhodnutie o nariadení  odloženia  odovzdania  stanovené v článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  predstavuje  rozhodnutie o výkone  európskeho  zatykača,  ktoré  musí  prijať  vykonávajúci  súdny  orgán  podľa  článku 6  ods. 2  tohto  rámcového  rozhodnutia.
Vnútroštátny  súd  ďalej  konštatuje,  že  okrem  prípadov  odloženia  odovzdania  stanovených v článku 23  ods. 3 a 4  rámcového  rozhodnutia  2002/584  sa  odovzdanie  musí  uskutočniť v lehote  desiatich  dní v súlade s článkom 23  ods. 2 a 5  tohto  rámcového  rozhodnutia. V prejednávanej  veci  si  však  vnútroštátny  súd  kladie  otázku,  keďže  tieto  lehoty  neboli  dodržané,  či  je  možné  ponechať  CJ  vo  väzbe  vzhľadom  na  skutočnosť,  že  rozhodnutie o odložení  odovzdania v podstate  predstavuje  základ  odôvodňujúci  túto  väzbu.
Pokiaľ  by  Súdny  dvor  rozhodol,  že  prokurátor  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame  nemôže  byť  kvalifikovaný  ako  „vykonávajúci  súdny  orgán“, a v dôsledku  toho  nie  je  oprávnený  prijať  rozhodnutie o odložení  odovzdania v zmysle  článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584,  vnútroštátny  súd  si  kladie  otázku,  aké  budú  dôsledky  vyplývajúce z týchto  okolností  na  situáciu  CJ.
Po  tretie  vnútroštátny  súd  uvádza  na  jednej  strane,  že  samotné  odovzdanie  CJ  sa  môže  odložiť o niekoľko  mesiacov  po  prvé  vzhľadom  na  zámer  prokurátora  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame  žiadať o odloženie  až  do  skončenia  prebiehajúceho  trestného  konania v Holandsku, a po  druhé  vzhľadom  na  skutočnosť,  že  rozhodnutie  odvolacieho  súdu  ešte  môže  byť  predmetom  dovolania.
Na  druhej  strane  vnútroštátny  súd  zdôrazňuje,  že  CJ  musí  vykonať  trest  odňatia  slobody  vo  vydávajúcom  členskom  štáte,  zatiaľ  čo  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte  je  stíhaný  iba  pre  oveľa  menej  závažný  trestný  čin,  za  ktorý  môže  dostať  menej  prísny  trest. S prihliadnutím  na  prípadné  predĺženie  jeho  ponechania  vo  väzbe v Holandsku  na  jednej  strane a na  povinnosť  započítať  od  trestu,  ktorý  má  byť  vykonaný  vo  vydávajúcom  členskom  štáte,  akúkoľvek  dobu  väzby  vykonanú  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte v dôsledku  výkonu  európskeho  zatykača v súlade s článkom 26  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  na  strane  druhej,  by  však  CJ
de  facto
vykonal  podstatnú  časť  trestu  odňatia  slobody,  na  ktorý  bol  odsúdený v Poľsku,  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte,  teda v Holandsku.  Takýto  dôsledok  by  neprispel k zvýšeniu  šancí  na  sociálnu  nápravu  dotknutej  osoby  vo  vydávajúcom  členskom  štáte.
Za  týchto  podmienok  si  vnútroštátny  súd  kladie  otázku,  či  nemusí  vykonať  zváženie  dotknutých  záujmov,  keď  má  rozhodnúť o návrhu  na  predĺženie  väzby  osoby,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač.  Vnútroštátny  súd  si  najmä  kladie  otázku,  či  musí  vykonať  zváženie  záujmov  porovnateľné s tým,  ktoré  prináleží  vykonať  vydávajúcemu  súdnemu  orgánu  na  základe  článku 5  bodu 3  rámcového  rozhodnutia  2002/584,  keď  rozhoduje o čase  návratu  osoby  odovzdanej  vykonávajúcemu  členskému  štátu,  aby  tam  vykonala  svoj  trest  odňatia  slobody.  Pripomína,  že  Súdny  dvor  vo  svojom  rozsudku z 11. marca 2020,  SF  (Európsky  zatykač – Záruka  vrátenia  do  vykonávajúceho  štátu)  (C‑314/18,  EU:C:2020:191),  vyložil  toto  ustanovenie v tom  zmysle,  že  nie  je  možné,  aby  vydávajúci  súdny  orgán  systematicky a automaticky  odkladal  vrátenie  dotknutej  osoby  do  vykonávajúceho  členského  štátu  až  do  okamihu,  keby  budú  právoplatne  ukončené  ďalšie  procesné  štádiá  trestného  konania  týkajúceho  sa  trestného  činu,  pre  ktorý  bol  vydaný  európsky  zatykač.
Podľa  vnútroštátneho  súdu  by  analogické  uplatnenie  tejto  judikatúry  na  vec,  ktorá  mu  bola  predložená,  znamenalo,  že  vykonávajúci  orgán  nemôže  odložiť  odovzdanie  iba z toho  dôvodu,  že  vyžiadaná  osoba  sa  nevzdala  svojho  práva  osobne  sa  zúčastniť  na  konaniach  pred  súdmi,  ktoré  rozhodujú o trestných  stíhaniach  vedených  proti  nej  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte.
Za  týchto  podmienok  rechtbank  Amsterdam  (súd v Amsterdame)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Bránia  článok 12 a článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  [2002/584] v spojení s článkom 6  [Charte]  tomu,  aby  vyžiadaná  osoba,  ktorej  odovzdanie  na  účely  výkonu  trestu  odňatia  slobody  bolo  povolené  na  základe  právoplatného  rozhodnutia,  avšak  bolo  odložené  ‚aby  sa  umožnilo  jej  trestné  stíhanie  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte…  za  iný  čin,  než  je  čin  uvedený v európskom  zatykači‘,  zostala  vo  väzbe  počas  celej  doby  trestného  stíhania  na  účely  výkonu  európskeho  zatykača?
2.      a)      Má  sa  rozhodnutie o využití  právomoci  odložiť  odovzdanie  podľa článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  [2002/584]  považovať  za  rozhodnutie o výkone  európskeho  zatykača,  ktoré  má  podľa  článku 6  ods. 2  rámcového  rozhodnutia  [2002/584] s prihliadnutím  na  jeho  odôvodnenie  8  prijať  vykonávajúci  súdny  orgán?
b)      V prípade  kladnej  odpovede,  má  skutočnosť,  že  toto  rozhodnutie  bolo  prijaté  bez  zásahu  vykonávajúceho  súdneho  orgánu v zmysle  článku 6  ods. 2  rámcového  rozhodnutia  [2002/584]  za  následok,  že  vyžiadanú  osobu  viac  nemožno  ponechať  vo  väzbe  na  účely  výkonu  európskeho  zatykača,  ktorý  bol  voči  nej  vydaný?
3.      a)      Bráni  článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  [2002/584] v spojení s článkami 47 a 48  [Charty]  tomu,  aby  sa  odovzdanie  vyžiadanej  osoby  na  účely  trestného  stíhania  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte  odložilo  len  preto,  že  vyžiadaná  osoba  sa  po  opýtaní  nechce  vzdať  svojho  práva  osobne  sa  zúčastniť  na  tomto  trestnom  stíhaní?
b)      V prípade  kladnej  odpovede,  na  aké  okolnosti  musí  vykonávajúci  súdny  orgán  prihliadať  pri  svojom  rozhodovaní o odložení  samotného  odovzdania?“

O návrhu na uplatnenie naliehavého prejudiciálneho konania
Vnútroštátny  súd  navrhol,  aby  bol  tento  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  prejednaný v naliehavom  prejudiciálnom  konaní  podľa  článku 23a  prvého  odseku  Štatútu  súdneho  dvora  Európskej  únie a článku 107  ods. 1  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora.
Na  podporu  tejto  žiadosti  vnútroštátny  súd  uviedol,  na  jednej  strane,  že  CJ sa  nachádza  vo  vydávacej  väzbe  od  2. júna  2022.  Na  druhej  strane  odpoveď  Súdneho  dvora  na  prejudiciálne  otázky  bude  mať  priamy a rozhodujúci  vplyv  na  dĺžku  väzby  dotknutej  osoby.
V tejto  súvislosti  treba v prvom  rade  pripomenúť,  že  tento  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  rámcového  rozhodnutia  2002/584,  ktoré  patrí  do  tretej  časti  hlavy V ZFEÚ  týkajúcej  sa  priestoru  slobody,  bezpečnosti a spravodlivosti.  Tento  prejudiciálny  návrh  preto  môže  byť  predmetom  naliehavého  prejudiciálneho  konania.
V druhom  rade,  pokiaľ  ide o podmienku  týkajúcu  sa  naliehavosti,  treba  zdôrazniť,  že  táto  podmienka  je  splnená  najmä  vtedy,  ak  osoba  dotknutá v spore  vo  veci  samej  je v súčasnosti  pozbavená  slobody a jej  ponechanie  vo  väzbe  závisí  od  vyriešenia  sporu  vo  veci  samej,  pričom  je  nutné  spresniť,  že  situáciu  dotknutej  osoby  je  potrebné  posudzovať  ku  dňu  preskúmania  návrhu,  ktorým  sa  požaduje,  aby  bol  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  prejednaný v naliehavom  konaní  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 30.  júna  2022,  Valstybės  sienos  apsaugos  tarnyba a i., C‑72/22  PPU,  EU:C:2022:505,  bod 37).
V prejednávanej  veci z opisu  skutkových  okolností  poskytnutého  vnútroštátnym  súdom  vyplýva,  že  CJ,  osoba  dotknutá  vo  veci  samej,  je v čase  preskúmania  návrhu,  aby  bol  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  prejednaný v naliehavom  prejudiciálnom  konaní,  skutočne  pozbavená  slobody.
Okrem  toho  cieľom  otázok  položených  vnútroštátnym  súdom  je  určiť  podmienky,  za  ktorých  osoba v situácii  CJ,  ktorej  odovzdanie  orgánom  vydávajúceho  členského  štátu v rámci  výkonu  európskeho  zatykača  bolo  odložené  na  účely  trestného  konania  vedeného  proti  nej  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte,  môže  byť  ponechaná  vo  väzbe.
Za  týchto  okolností  prvá  komora  Súdneho  dvora  na  návrh  sudcu  spravodajcu  po  vypočutí  generálneho  advokáta  rozhodla  3. augusta  2022  vyhovieť  návrhu  vnútroštátneho  súdu,  aby  sa  tento  prejudiciálny  návrh  prejednal v rámci  naliehavého  prejudiciálneho  konania.

O prejudiciálnych otázkach

O
druhej

otázke
Svojou  druhou  prejudiciálnou  otázkou,  ktorú  je  potrebné  preskúmať  na  prvom  mieste,  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  vykladať v tom  zmysle,  že  rozhodnutie o odložení  odovzdania  uvedené v tomto  ustanovení  predstavuje  rozhodnutie o výkone  európskeho  zatykača,  ktoré  musí  byť  podľa  článku 6  ods. 2  tohto  rámcového  rozhodnutia  prijaté  vykonávajúcim  súdnym  orgánom. V prípade  kladnej  odpovede  sa  vnútroštátny  súd  pýta,  či v prípade,  ak  toto  rozhodnutie  bolo  prijaté  iným  subjektom  ako  vykonávajúcim  súdnym  orgánom,  môže  byť  osoba,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač,  naďalej  ponechaná  vo  väzbe  na  účely  výkonu  tohto  európskeho  zatykača.
Pokiaľ  ide o prvú  časť  tejto  otázky,  treba  konštatovať v prvom  rade,  že  znenie  článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  jasne  uvádza,  že  odloženie  odovzdania  vyžiadanej  osoby  prináleží  vykonávajúcemu  súdnemu  orgánu.  Ak  význam  ustanovenia  práva  Únie  jednoznačne  vyplýva  zo  znenia  samotného  ustanovenia,  Súdny  dvor  sa  nemôže  od  tohto  výkladu  odchýliť  (rozsudok z 25. januára  2022,  VYSOČINA  WIND, C‑181/20,  EU:C:2022:51,  bod 39).
Z článku 7  rámcového  rozhodnutia  2002/584 v spojení s odôvodnením  9  tohto  rozhodnutia  nesporne  vyplýva,  že  zásah  iného  orgánu,  ako  je  vykonávajúci  súdny  orgán,  akým  je  „ústredný  orgán“  uvedený v tomto  článku,  sa  musí  obmedziť  na  praktickú a administratívnu  pomoc  príslušným  súdnym  orgánom  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 28. apríla  2022,  C a CD  (Právne  prekážky  výkonu  rozhodnutia o odovzdaní), C‑804/21  PPU,  EU:C:2022:307,  point  65].
Výkon  právomoci  stanovenej v článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  však  prekračuje  jednoduchý  rámec  „praktickej a administratívnej  pomoci“,  ktorá  môže  byť  zverená  ústredným  orgánom.  Rozhodnutie o odložení  odovzdania  totiž v rozsahu, v akom  predpokladá  odklad  výkonu  európskeho  zatykača  prinajmenšom  po  dobu  tohto  odloženia,  sa  dotýka  samotnej  podstaty  mechanizmov  spolupráce  medzi  justičnými  orgánmi  členských  štátov  ustanovených  rámcovým  rozhodnutím  2002/584.
V dôsledku  toho  rozhodnutie o odložení  odovzdania v rozsahu, v akom  predstavuje  rozhodnutie o výkone  európskeho  zatykača,  patrí  do  výlučnej  právomoci  vykonávajúceho  súdneho  orgánu  na  základe  článku 6  ods. 2  rámcového  rozhodnutia  2002/584.
Pokiaľ  ide v prejednávanom  prípade o možnosť  kvalifikovať  prokurátora  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame  ako  „vykonávajúci  súdny  orgán“ v zmysle  článku 6  ods. 2  rámcového  rozhodnutia  2002/584,  treba  pripomenúť,  že  Súdny  dvor v bode 67  rozsudku z 24. novembre  2020,  Openbaar  Ministerie  (Falšovanie  listín)  (C‑510/19,  EU:C:2020:953),  už  rozhodol,  že  tento  orgán  pod  uvedený  pojem  nespadá,  pretože  môže  podliehať  individuálnym  pokynom  holandského  ministra  spravodlivosti.  Je  teda  zrejmé,  že  rozhodnutie o odložení  odovzdania  vo  veci  samej,  keďže  bolo  prijaté  prokurátorom  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame,  nebolo  prijaté  takýmto  „vykonávajúcim  súdnym  orgánom“,  čo  prináleží  stanoviť  vnútroštátnemu  súdu.
V druhom  rade,  pokiaľ  ide o následky  prípadného  zistenia  nezákonnosti  rozhodnutia o odložení  odovzdania  na  ponechanie  vyžiadanej  osoby  vo  väzbe,  ktoré  sú  predmetom  druhej  časti  druhej  prejudiciálnej  otázky,  článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  neobsahuje v tomto  ohľade  žiadne  spresnenie.
Je  potrebné  zdôrazniť,  že v prípade  absencie  zásahu  „vykonávajúceho  súdneho  orgánu“ v zmysle  článku 6  ods. 2  rámcového  rozhodnutia  2002/584  pri  prijímaní  rozhodnutia o odložení  odovzdania  vyžiadanej  osoby,  toto  rozhodnutie  nespĺňa  formálne  požiadavky  stanovené v článku 24  ods. 1  tohto  rámcového  rozhodnutia  [pozri  analogicky  rozsudok z 28. apríla  2022,  C  et  CD  (Právne  prekážky  výkonu  rozhodnutia o odovzdaní), C‑804/21  PPU,  EU:C:2022:307,  body 67  až  69].
Pokiaľ  preto  bolo  rozhodnutie o výkone  európskeho  zatykača  prijaté v súlade s článkom 15  rámcového  rozhodnutia  2002/584,  ktorý  práve  stanovuje  zásah  vykonávajúceho  súdneho  orgánu,  treba  konštatovať,  že  takáto  situácia  patrí  do  pôsobnosti  článku 23  tohto  rámcového  rozhodnutia,  ktorý  stanovuje  lehoty  na  odovzdanie.
V tejto  súvislosti  článok 23  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  stanovuje,  že  po  prijatí  konečného  rozhodnutia o výkone  európskeho  zatykača  musí  vykonávajúci  súdny  orgán  čo  najskôr  odovzdať  vyžiadanú  osobu  alebo  odsúdeného v termíne  dohodnutom  medzi  dotknutými  orgánmi.  Zatiaľ  čo  odsek  2  tohto  článku  stanovuje,  že  táto  osoba  sa  odovzdá  do  10  dní  po  prijatí  konečného  rozhodnutia o výkone  európskeho  zatykača,  odseky  3 a 4  tohto  článku  určujú  lehoty  odovzdania v prípadoch,  kedy  odovzdanie  nie  je  možné  uskutočniť z dôvodu  vyššej  moci  alebo z vážnych  humanitárnych  dôvodov.  Ak  sa  po  uplynutí  lehôt  uvedených v odsekoch  2  až  4  tohto  článku  vyžiadaná  osoba  stále  nachádza  vo  väzbe,  prepustí  sa  na  slobodu v súlade s článkom 23  ods. 5  tohto  rámcového  rozhodnutia.
Za  týchto  okolností,  pokiaľ  rozhodnutie o odložení  odovzdania  nebolo  prijaté  „vykonávajúcim  súdnym  orgánom“ v zmysle  článku 6  ods. 2  rámcového  rozhodnutia  2002/584,  treba  prijať  záver,  že  po  prijatí  konečného  rozhodnutia o výkone  európskeho  zatykača  je  príslušný  orgán  vykonávajúceho  členského  štátu  povinný v súlade s článkom 23  ods. 5  tohto  rámcového  rozhodnutia  prepustiť  vyžiadanú  osobu  na  slobodu,  pričom  však  nie  je  dotknuté  uplatnenie  opatrení,  ktoré  tento  orgán  považuje  za  potrebné  prijať  podľa  článku 12  tohto  rámcového  rozhodnutia s cieľom  zabrániť  úteku  tejto  osoby.
Ako  uviedla  generálna  advokátka v bodoch 40 a 41  svojich  návrhov, v prejednávanej  veci  nemožno  vylúčiť,  že  vnútroštátny  súd  bude  môcť  vyložiť  ustanovenia  zákona o odovzdávaní  osôb  spôsobom,  ktorý  bude v súlade s požiadavkami  článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584, a nahradiť  rozhodnutie,  ktoré  prijal  prokurátor  Okresnej  prokuratúry v Amsterdame a ktorého  nezákonnosť  predtým  konštatoval,  svojím  vlastným  rozhodnutím o odložení  odovzdania, a prípadne  rozhodnúť o ponechaní  CJ  vo  väzbe.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že z judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  hoci  rámcové  rozhodnutie  2002/584  nemá  priamy  účinok,  pretože  bolo  prijaté  na  základe  tretieho  piliera  Únie,  konkrétne  na  základe  článku 34  ods. 2 písm. b)  EÚ  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 24. júna  2019,  Popławski, C‑573/17,  EU:C:2019:530,  bod 69),  jeho  záväzný  charakter  však  ukladá  vnútroštátnym  orgánom, a najmä  vnútroštátnym  súdnym  orgánom  povinnosť  konformného  výkladu  vnútroštátneho  práva  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 8. novembra 2016,  Ogňanov, C‑554/14,  EU:C:2016:835,  bod 58 a citovanú  judikatúru).
Vnútroštátne  súdy,  ktoré  uplatňujú  vnútroštátne  právo,  sú  povinné  vykladať  toto  právo s čo  najväčším ohľadom na znenie a účel  tohto  rámcového  rozhodnutia,  aby  sa  dosiahol  ním  sledovaný  výsledok.  Táto  povinnosť  konformného  výkladu  vnútroštátneho  práva  je  obsiahnutá v systéme  Zmluvy o FEÚ,  keďže  vnútroštátnym  súdom  umožňuje v rámci  ich  právomocí  zaistiť  úplnú  účinnosť  práva  Únie  pri  rozhodovaní o sporoch,  ktoré  im  boli  predložené  (rozsudok z 8. novembra  2016,  Ogňanov, C‑554/14,  EU:C:2016:835,  bod 59 a citovaná  judikatúra).
V prípade,  ak  nie  je  možné  zákon o odovzdávaní  osôb  vykladať v súlade s požiadavkami  stanovenými v rámcovom  rozhodnutí  2002/584, z článku 23  ods. 5  tohto  rámcového  rozhodnutia  vyplýva,  že  vnútroštátny  súd  bude  povinný  nariadiť  prepustenie  osoby  nachádzajúcej  sa v postavení  CJ,  pokiaľ  zistí,  že  lehoty  stanovené v odsekoch  2  až  4  tohto  článku 23  boli  prekročené.
Vzhľadom  na  všetky  tieto  úvahy  treba  odpovedať  na  druhú  prejudiciálnu  otázku  tak,  že  článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  rozhodnutie o odložení  odovzdania  podľa  tohto  ustanovenia  predstavuje  rozhodnutie o výkone  európskeho  zatykača,  ktoré  musí  byť  podľa  článku 6  ods. 2  tohto  rámcového  rozhodnutia  prijaté  vykonávajúcim  súdnym  orgánom.  Pokiaľ  takéto  rozhodnutie  nebolo  prijaté  týmto  orgánom a lehoty  stanovené v článku 23  ods. 2  až  4  uvedeného  rámcového  rozhodnutia  uplynuli,  osoba,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač,  sa  musí v súlade s článkom 23  ods. 5  toho  istého  rámcového  rozhodnutia  prepustiť.

O
prvej

otázke
Svojou  prvou  prejudiciálnou  otázkou,  ktorú  je  potrebné  preskúmať  na  druhom  mieste,  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  majú  článok 12 a článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584 v spojení s článkom 6  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  tomu,  aby  osoba,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač,  ktorej  odovzdanie  orgánom  vydávajúceho  členského  štátu  bolo  odložené  na  účely  trestného  stíhania  vedeného  proti  nej  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte,  bola v tomto  štáte  ponechaná  vo  väzbe  na  základe  európskeho  zatykača  po  dobu  vedenia  dotknutého  trestného  stíhania.
Podľa  ustálenej  judikatúry  je  pri  výklade  ustanovenia  práva  Únie  potrebné  vziať  do  úvahy  nielen  jeho  doslovné  znenie,  ale  aj  vzájomný  kontext a ciele  sledované  právnou  úpravou,  ktorej  je  súčasťou (rozsudok z 18. novembra  2020,  Kaplan  International  colleges  UK, C‑77/19,  EU:C:2020:934,  bod 39 a citovaná  judikatúra).
V prvom  rade  je  potrebné  uviesť,  že  podľa  článku 12  rámcového  rozhodnutia  2002/584,  keď  je  osoba  zatknutá  na  základe  európskeho  zatykača,  vykonávajúci  súdny  orgán  rozhodne,  či  túto  osobu  ponechá  vo  väzbe v súlade s vnútroštátnym  právom  vykonávajúceho  členského  štátu.  Dočasné  prepustenie  je  možné  kedykoľvek v súlade s týmto  právom  pod  podmienkou,  že  príslušný  orgán  tohto  členského  štátu  vykoná  všetky  potrebné  opatrenia  na  zabránenie  úteku  vyžiadanej  osoby.
Podľa  článku 24  ods. 1  tohto  rámcového  rozhodnutia  vykonávajúci  súdny  orgán  môže  po  prijatí  rozhodnutia o výkone  európskeho  zatykača  odložiť  odovzdanie  vyžiadanej  osoby,  aby  umožnil  jej  trestné  stíhanie  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte,  alebo,  ak  táto  osoba  už  bola  odsúdená,  aby  jej  umožnil  výkon  trestu  uloženého  za  iný  čin,  než  je  čin  uvedený v európskom  zatykači,  na  svojom  území.
Zo  znenia  týchto  ustanovení  nevyplýva,  že  by  bránili  ďalšiemu  ponechaniu  vo  väzbe  osoby,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač, v súlade s vnútroštátnym  právom  vykonávajúceho  členského  štátu,  ak  je  proti  tejto  osobe v tomto  členskom  štáte  vedené  trestné  stíhanie  za  iný  trestný  čin  spáchaný v tomto  štáte,  než  na  ktorý  sa  vzťahuje  zatykač.
V druhom  rade,  pokiaľ  ide o kontext  uvedených  ustanovení, z článku 23  rámcového  rozhodnutia  2002/584  nepochybne  vyplýva,  že  po  uplynutí  lehôt  uvedených v odsekoch  2 a 4  tohto  článku  musí  byť  vyžiadaná  osoba v súlade s odsekom  5  uvedeného  článku  prepustená,  teda  najneskôr  do  desiatich  dní  od  konečného  rozhodnutia o výkone  európskeho  zatykača,  alebo  prípadne  od  nového  dohodnutého  termínu.
Ako  však  zdôraznila  generálna  advokátka v bode 66  svojich  návrhov,  odložené  odovzdanie z dôvodov  uvedených v článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584  predstavuje  osobitné  pravidlo  odlišné  od  úpravy  podmienok  odovzdania  stanovených v článku 23  tohto  rámcového  rozhodnutia.
Lehoty  stanovené v článku 23  ods. 5  rámcového  rozhodnutia  2002/584  sa  preto  neuplatňujú v prípade  odloženia  odovzdania  podľa  článku 24  tohto  rámcového  rozhodnutia, a teda vykonávajúci  súdny  orgán  môže  na  základe  článku 12  tohto  rámcového  rozhodnutia  rozhodnúť o ponechaní  osoby,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač,  vo  väzbe.
V treťom  rade  výklad  článkov 12 a 24  rámcového  rozhodnutia  2002/584  uvedený v bode 70  toto  rozsudku  prispieva k dosiahnutiu  cieľov  tohto  rámcového  rozhodnutia,  najmä k boju  proti  beztrestnosti  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 22. februára  2022,  Openbaar  Ministerie  (Súd  zriadený  zákonom v členskom  štáte,  ktorý  vydal  zatykač), C‑562/21  PPU a C‑563/21  PPU,  EU:C:2022:100,  bod 62].
Ak  by  totiž  nebolo  možné  ponechať  takúto  osobu  vo  väzbe  až  do  dňa,  dokedy  bolo  odložené  jej  odovzdanie  podľa  článku 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584,  nepochybne  by  sa  zvýšilo  riziko,  že  táto  osoba  utečie, a tým  ohrozí  riadny  výkon  európskeho  zatykača,  ktorý  bol  na  ňu  vydaný.
Vo štvrtom  rade  takýto  výklad  článkov 12 a 24  rámcového  rozhodnutia  2002/584  takisto  nie  je  spochybnený  potrebou  vykladať  tieto  ustanovenia v súlade s článkom 6  Charty,  ktorý  stanovuje,  že  každý  má  právo  na  slobodu a osobnú  bezpečnosť.
V tejto  súvislosti  článok 1  ods. 3  tohto  rámcového  rozhodnutia  výslovne  stanovuje,  že  toto  rámcové  rozhodnutie  nebude  meniť  povinnosť  rešpektovať  základné  práva a základné  právne  princípy  zakotvené v článku 6 ZEÚ a vyjadrené v Charte,  čo  je  povinnosť,  ktorá  sa  okrem  iného  týka  všetkých  členských  štátov,  najmä  členského  štátu  vydávajúceho  zatykač,  ako  aj  vykonávajúceho  členského  štátu  (rozsudok z 12. februára  2019,  TC, C‑492/18  PPU,  EU:C:2019:108,  bod 54 a citovaná  judikatúra).
Treba  tiež  pripomenúť,  že  článok 52  ods. 1  Charty  pripúšťa,  že  výkon  tohto  práva  môže  byť  obmedzený,  ak  je  takéto  obmedzenie  stanovené  zákonom,  rešpektuje  podstatu  týchto  práv a slobôd,  je  dodržaná  zásada  proporcionality,  je  nevyhnutné a skutočne  zodpovedá  cieľom  všeobecného  záujmu,  ktoré  sú  uznané  Úniou,  alebo  ak  je  to  potrebné,  na  ochranu  práv a slobôd  iných  (rozsudok z 12. februára  2019,  TC, C‑492/18  PPU,  EU:C:2019:108,  bod 56 a citovaná  judikatúra).
Okrem  toho z článku 52  ods. 3  Charty  vyplýva,  že v rozsahu, v akom  táto  Charta  obsahuje  práva,  ktoré  zodpovedajú  právam  zaručeným  Európskym  dohovorom o ochrane  ľudských  práv a základných  slobôd,  podpísaným  4. novembra  1950 v Ríme  (ďalej  len  „EDĽP“),  zmysel a rozsah  týchto  práv  je  rovnaký  ako  zmysel a rozsah  práv  stanovených v tomto  dohovore.  Článok 53  Charty  ďalej  stanovuje,  že  žiadne  ustanovenie  Charty  sa  nesmie  vykladať  tak,  že  obmedzuje  alebo  poškodzuje  ľudské  práva  uznané  okrem  iného  EDĽP (rozsudok  zo  16. júla  2015,  Lanigan, C‑237/15  PPU,  EU:C:2015:474,  bod 56 a citovaná  judikatúra).
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  mechanizmus  európskeho  zatykača  upravený v rámcovom  rozhodnutí  2002/584  zodpovedá  situácii  uvedenej v článku 5  ods. 1 písm. f)  EDĽP  [rozsudok z 30.  júna  2022,  Specializirana  prokuratura  (Informácie o vnútroštátnom  rozhodnutí o zatknutí), C‑105/21,  EU:C:2022:511,  bod 56 a citovaná  judikatúra].
Pokiaľ  ide o článok 12  tohto  rámcového  rozhodnutia,  treba  uviesť,  že z tohto  ustanovenia  vyplýva,  že  vykonávajúcemu  súdnemu  orgánu  prináleží  rozhodnúť,  či  vyžiadanú  alebo  odsúdenú  osobu  ponechá  vo  väzbe v súlade s právnymi  predpismi  vykonávajúceho  členského  štátu, a že  jej  dočasné  prepustenie  je  možné  kedykoľvek v súlade s týmito  právnymi  predpismi  pod  podmienkou,  že  príslušný  orgán  vykoná  všetky  potrebné  opatrenia,  aby  zabránil  úteku  tejto  osoby.
Okrem  toho,  pokiaľ  vykonávajúci  súdny  orgán  rozhodne o odložení  odovzdania  podľa  článku 24  ods. 1  tohto  rámcového  rozhodnutia,  tento  orgán  môže  rozhodnúť o ponechaní  vyžiadanej  alebo  odsúdenej  osoby  vo  väzbe v súlade s článkom 6 Charty  iba v prípade,  ak  postup  odovzdania  bol  vedený s dostatočne  náležitou  starostlivosťou, a teda  pokiaľ  dĺžka  väzby  nie  je  neprimeraná. S cieľom  zistiť,  či  skutočne  ide o taký  prípad,  musí  tento  orgán  konkrétne  preskúmať  predmetnú  situáciu s prihliadnutím  na  všetky  relevantné  okolnosti (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 25. januára  2017,  Vilkas, C‑640/15,  EU:C:2017:39,  bod 43).
Vzhľadom  na  tieto  úvahy  treba  na  prvú  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 12 a článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584 v spojení s článkom 6  Charty  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  nebránia  tomu,  aby  osoba,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač a ktorej  odovzdanie  orgánom  vydávajúceho  členského  štátu  bolo  odložené  na  účely  trestného  stíhania,  ktoré  sa  proti  nej  vedie  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte,  sa  má v tomto  štáte  naďalej  ponechať  vo  väzbe  na  základe  európskeho  zatykača  počas  dotknutého  trestného  stíhania.

O
tretej

otázke
Svojou  treťou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584 v spojení s článkom 47 a článkom 48  ods. 2  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby  odovzdanie  osoby,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač,  bolo  odložené  na  účely  trestného  stíhania,  ktoré  sa  proti  nej  vedie  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte, a to  len z toho dôvodu,  že  táto  osoba  sa  nevzdala  svojho  práva  osobne  sa  zúčastniť  na  konaní  pred  súdom v rámci  tohto  trestného  stíhania. V prípade  kladnej  odpovede  si  vnútroštátny  súd  kladie  otázku,  aké  okolnosti  má  vykonávajúci  súdny  orgán  zohľadniť,  keď  rozhoduje o odložení  odovzdania.
Článok 24 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 stanovuje, že vykonávajúci súdny orgán môže po prijatí rozhodnutia o vykonaní európskeho zatykača odložiť odovzdanie vyžiadanej osoby, aby umožnil jej trestné stíhanie vo vykonávajúcom členskom štáte, alebo, ak táto osoba už bola odsúdená, aby jej umožnil výkon trestu uloženého za iný čin, než je čin uvedený v európskom zatykači, na svojom území.
Zo znenia tohto ustanovenia jasne vyplýva, že priznáva vykonávajúcemu súdnemu orgánu na prijatie rozhodnutia o odložení odovzdania diskrečnú právomoc, ktorej výkon je podmienený iba tým, že toto rozhodnutie sa prijme na účely trestného stíhania vo vykonávajúcom členskom štáte alebo na účely výkonu trestu uloženého za iný čin, než je čin uvedený v európskom zatykači.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že hoci znenie tohto ustanovenia nepodmieňuje uplatnenie právomoci, ktorá je v ňom stanovená, žiadnou dodatočnou podmienkou, rámcové rozhodnutie 2002/584 sa má, ako vyplýva z jeho článku 1 ods. 3 v spojení s jeho odôvodnením 12, vykladať v súlade s požiadavkami dodržiavania základných práv.
Právo  obvineného  osobne  sa  zúčastniť  na  konaní  pred  súdom v trestnom  konaní,  ktoré  predstavuje  základný  prvok  práva  na  spravodlivý  proces  zakotveného v článku 47  druhom a treťom  odseku a článku 48  ods. 2  Charty,  totiž  zaväzuje  členské  štáty  zaručiť  obvinenému  právo  byť  prítomný v súdnej  sieni  počas  súdneho  konania  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 15. septembra  2022,  HN  (Súdne  konanie  proti  obvinenému,  ktorý  bol  vyhostený z krajiny), C‑420/20,  EU:C:2022:679,  body 54  až  56].
Teda v prípade, ak by vykonávajúci súdny orgán členského štátu rozhodol, že neodloží odovzdanie vyžiadanej osoby, proti ktorej sa vedie trestné stíhanie v tomto členskom štáte, bol by tento členský štát povinný v rámci organizácie konania pred súdom vo veci tejto osoby vyvodiť všetky dôsledky vyplývajúce z dodržania tohto práva tak, aby tejto osobe zaistil skutočnú možnosť osobne sa zúčastniť na takomto konaní [pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2022, HN (Súdne konanie proti obvinenému, ktorý bol vyhostený z krajiny), C‑420/20, EU:C:2022:679, bod 61].
Naproti tomu, keďže prijatie rozhodnutia o odložení odovzdania vykonávajúcim súdnym orgánom nemá za následok, že súdne konanie vo veci vyžiadanej osoby vo vykonávajúcom členskom štáte sa bude konať v jej neprítomnosti, nie je samo osebe spôsobilé poškodiť právo tejto osoby osobne sa zúčastniť na konaní pred súdom.
Za týchto okolností treba konštatovať, že hoci vykonávajúci súdny orgán nie je na základe práva obvineného osobne sa zúčastniť na konaní pred súdom povinný rozhodnúť o odložení odovzdania, nič mu nebráni, vzhľadom na diskrečnú právomoc, ktorou v tejto súvislosti disponuje, odložiť odovzdanie s cieľom zabezpečiť dodržanie tohto práva v rámci trestného konania prebiehajúceho vo vykonávajúcom členskom štáte.
V tomto  kontexte  medzi  úvahami,  ktoré  môžu  byť  relevantné  na  účely  rozhodnutia o odložení  odovzdania  vyžiadanej  osoby,  sú  najmä  záujem  vykonávajúceho  členského  štátu  na  riadnom  priebehu  trestného  konania,  ktoré  sa  vedie  proti  tejto  osobe,  záujem  vydávajúceho  členského  štátu  na  bezodkladnom  odovzdaní  tejto  osoby  na  účely  trestného  stíhania  alebo  výkonu  trestu v súvislosti s trestným  činom,  na  ktorý  bol  vydaný  európsky  zatykač,  ako  aj  závažnosť  trestných  činov  spáchaných v týchto  členských  štátoch.
Na záver je potrebné pripomenúť, že podľa článku 24 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2002/584 má vykonávajúci súdny orgán možnosť namiesto odloženia odovzdania dočasne odovzdať vyžiadanú osobu vydávajúcemu členskému štátu za podmienok, na ktorých sa dohodnú vykonávajúce a vydávajúce súdne orgány. V tejto súvislosti by sa najmä mohlo dohodnúť vrátenie vyžiadanej osoby vykonávajúcemu členskému štátu na účely trestného stíhania vedeného v tomto členskom štáte.
Vzhľadom  na  všetky  tieto  dôvody  treba  na  tretiu  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 24  ods. 1  rámcového  rozhodnutia  2002/584 v spojení s článkom 47  druhým a tretím  odsekom a článkom 48  ods. 2  Charty  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  nebráni  tomu,  aby  sa  odovzdanie  osoby,  na  ktorú  bol  vydaný  európsky  zatykač,  odložilo  na  účely  trestného  stíhania,  ktoré  sa  proti  nej  vedie  vo  vykonávajúcom  členskom  štáte, a to  len z toho  dôvodu,  že  sa  nevzdala  svojho  práva  osobne  sa  zúčastniť  na  konaní  pred  súdom v rámci  tohto  trestného  stíhania.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (prvá  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 24 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
rozhodnutie o odložení odovzdania podľa tohto ustanovenia predstavuje rozhodnutie o výkone európskeho zatykača, ktoré musí byť podľa článku 6 ods. 2 tohto rámcového rozhodnutia prijaté vykonávajúcim súdnym orgánom. Pokiaľ takéto rozhodnutie nebolo prijaté týmto orgánom a lehoty stanovené v článku 23 ods. 2 až 4 uvedeného rámcového rozhodnutia uplynuli, osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, sa musí v súlade s článkom 23 ods. 5 toho istého rámcového rozhodnutia prepustiť.
2.
Článok 12 a článok 24 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, zmeneného rámcovým rozhodnutím 2009/299, v spojení s článkom 6 Charty základných práv Európskej únie
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
nebránia tomu, aby osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač a ktorej odovzdanie orgánom vydávajúceho členského štátu bolo odložené na účely trestného stíhania, ktoré sa proti nej vedie vo vykonávajúcom členskom štáte, sa má v tomto štáte naďalej ponechať vo väzbe na základe európskeho zatykača počas dotknutého trestného stíhania.
3.
Článok 24 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, zmeneného rámcovým rozhodnutím 2009/299, v spojení s článkom 47 druhým a tretím odsekom a článkom 48 ods. 2 Charty základných práv
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni tomu, aby sa odovzdanie osoby, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, odložilo na účely trestného stíhania, ktoré sa proti nej vedie vo vykonávajúcom členskom štáte, a to len z toho dôvodu, že sa nevzdala svojho práva osobne sa zúčastniť na konaní pred súdom v rámci tohto trestného stíhania.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.