CELEX: 62016CJ0561
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2012/27/ES
7. panta 1., 4. un 9. punkts
20. panta 4. un 6. punkts
Energoefektivitātes veicināšana
Energoefektivitātes pienākuma shēma
Citi politikas pasākumi
Valsts energoefektivitātes fonds
Šāda fonda izveide kā galvenais pienākumu energoefektivitātes jomā izpildes pasākums
Pienākums veikt iemaksas
Atbildīgo pušu noteikšana
Enerģijas sadales uzņēmumi un/vai enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/27/ES (2012. gada 25. oktobris) par energoefektivitāti, ar ko groza Direktīvas 2009/125/EK un 2010/30/ES un atceļ Direktīvas 2004/8/EK un 2006/32/EK (
OV 2012, L 315, 1. lpp.
), 7. panta 1., 4. un 9. punktu, kā arī 20. panta 4. un 6. punktu.
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp
Saras Energía SA
un
Administración del Estado
(Valsts administrācija, Spānija) jautājumā par to, vai ir likumīgs 2015. gada 20. februāra
Orden IET/289/2015 del Ministerio de Industria, Energía y Turismo
(Rūpniecības, enerģētikas un tūrisma ministrijas Rīkojums IET/289/2015)
por la que se establecen las obligaciones de aportación al Fondo Nacional de Eficiencia Energética en el año 2015
(Rīkojums IET/289/2015, ar kuru nosaka pienākumus veikt iemaksas valsts energoefektivitātes fondā par 2015. gadu;
BOE
Nr. 47, 2015. gada 24. februāris, 15768. lpp.), kas pieņemts, piemērojot 2014. gada 15. oktobra
Ley 18/2014 de aprobación de medidas urgentes para el crecimiento, la competitividad y la eficiencia
(Likums 18/2014 par steidzamu izaugsmes, konkurētspējas un efektivitātes pasākumu noteikšanu,
BOE
Nr. 252, 2014. gada 17. oktobris, 83921. lpp.), kurš grozīts ar 2015. gada 21. maija
Ley 8/2015 por la que se modifica la Ley 34/1998, de 7 de octubre, del Sector de Hidrocarburos, y por la que se regulan determinadas medidas tributarias y no tributarias en relación con la exploración, investigación y explotación de hidrocarburos
(Likums 8/2015, ar kuru groza [1998]. gada 7. oktobra Likumu 34/1998 par ogļūdeņražu nozari, kas regulē noteiktus nodokļu un ar nodokļiem nesaistītus pasākumus saistībā ar ogļūdeņražu izpēti, meklēšanu un ieguvi,
BOE
Nr. 122, 2015. gada 22. maijs, 43367. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums 18/2014”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Atbilstoši Direktīvas 2012/27 20. apsvērumam:
“Izvērtējums par iespēju Savienības līmenī ieviest “baltās apliecības” shēmu apliecināja, ka šā brīža situācijā šāda sistēma izraisītu pārmērīgas administratīvās izmaksas un ka pastāv risks, ka enerģijas ietaupījums koncentrētos dažās dalībvalstīs, nevis visā Savienībā. Šādas Savienības mēroga shēmas mērķi vismaz šajā posmā varētu labāk sasniegt, izmantojot valstu energoefektivitātes pienākuma shēmas energoapgādes uzņēmumiem vai citus alternatīvus politikas pasākumus, ar kuru palīdzību var ietaupīt tikpat daudz enerģijas. Šāda vēriena shēmas ir lietderīgi veidot kopējā sistēmā Savienības līmenī, vienlaikus nodrošinot dalībvalstīm būtiskas pielāgojumu iespējas, lai pilnībā ņemtu vērā valstu tirgus dalībnieku organizāciju, enerģētikas nozares īpašo kontekstu un galalietotāju ieradumus. Kopējai sistēmai būtu jādod energoapgādes uzņēmumiem iespēja sniegt energopakalpojumus visiem galalietotājiem, ne tikai tiem, kuriem viņi pārdod enerģiju. Tas palielina konkurenci enerģijas tirgū, jo energoapgādes uzņēmumi var dažādot savus produktus, nodrošinot papildu energopakalpojumus. [..] Dalībvalstīm, pamatojoties uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, būtu jānosaka, uz kuriem enerģijas sadales vai enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumiem būtu jāattiecina pienākums sasniegt enerģijas galapatēriņa ietaupījuma mērķi, kas izklāstīts šajā direktīvā.
Jo īpaši būtu jāatļauj dalībvalstīm nepiemērot šo pienākumu maziem enerģijas sadales uzņēmumiem, maziem enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumiem un mazām enerģētikas nozarēm, lai izvairītos no nesamērīga administratīva sloga. [..] Atbildīgās puses, uz kurām attiecas valsts energoefektivitātes pienākuma shēmas, kā līdzekli valsts iniciatīvu energoefektivitātes jomā atbalstam varētu pildīt savus pienākumus, katru gadu valsts energoefektivitātes fondā iemaksājot summu, kas ir līdzvērtīga ieguldījumiem, kuri nepieciešami saskaņā ar shēmu.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu ar šo direktīvu “izveido kopēju pasākumu sistēmu energoefektivitātes veicināšanai Savienībā, lai nodrošinātu Savienības 2020. gada 20 % energoefektivitātes pamatmērķa sasniegšanu un liktu pamatus turpmākiem energoefektivitātes uzlabojumiem pēc minētā termiņa”.
Atbilstoši minētās direktīvas 2. panta 14. un 18. punktam:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
14)
“atbildīgā puse” ir enerģijas sadales vai enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmums, kuram ir saistošas valsts energoefektivitātes pienākuma shēmas, kas minētas 7. pantā;
[..]
18)
“politikas pasākums” ir regulatīvs, finanšu, fiskāls, brīvprātīgs vai informācijas sniegšanas instruments, kas dalībvalstī ir oficiāli izveidots un tiek īstenots, lai tirgus dalībniekiem radītu atbalsta sistēmu, prasību vai stimulu nodrošināt un pirkt energopakalpojumus un īstenot citus energoefektivitātes uzlabošanas pasākumus.”
Šīs pašas direktīvas 7. pantā “Energoefektivitātes pienākuma shēmas” ir noteikts:
“1.   Katra dalībvalsts izveido energoefektivitātes pienākuma shēmu. Ar minēto shēmu nodrošina, ka enerģijas sadales uzņēmumi un/vai enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumi, kas saskaņā ar 4. punktu ir izraudzīti kā atbildīgās puses un kas darbojas katras dalībvalsts teritorijā, līdz 2020. gada 31. decembrim sasniedz kumulatīva enerģijas galapatēriņa ietaupījuma mērķi, neskarot 2. punktu.
Minētais mērķis ir vismaz līdzvērtīgs mērķim ik gadu no 2014. gada 1. janvāra līdz 2020. gada 31. decembrim panākt jaunus ietaupījumus 1,5 % apmērā no tā enerģijas apjoma – aprēķinot to kā vidējo no pēdējo triju gadu rādītājiem pirms 2013. gada 1. janvāra –, kuru ik gadu pārdod visu enerģijas sadales uzņēmumu vai visu enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumu galalietotājiem. Minētajā aprēķinā var daļēji vai pilnībā neiekļaut pārdotās enerģijas apjomu, ko izmanto transportam.
Dalībvalstis lemj, kā otrajā daļā minēto jauno ietaupījumu aprēķināto apjomu sadalīt visā laikposmā.
[..]
4.   Neskarot enerģijas ietaupījuma mērķa aprēķinu saskaņā ar 1. punkta otro daļu, katra dalībvalsts, piemērojot 1. punkta pirmo daļu, pamatojoties uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, izraugās atbildīgās puses no enerģijas sadales uzņēmumiem un/vai enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumiem, kuri darbojas to teritorijā, un to vidū var būt transportlīdzekļu degvielas sadales uzņēmumi vai transportlīdzekļu degvielas mazumtirdzniecības uzņēmumi, kas darbojas to teritorijā. Enerģijas ietaupījuma apjomu, kas vajadzīgs, lai izpildītu pienākumu, galalietotāju vidū panāk atbildīgās puses, kuras dalībvalsts attiecīgā gadījumā ir izraudzījusies, neatkarīgi no saskaņā ar 1. punktu veiktā aprēķina, vai, ja dalībvalstis tā nolemj, ar sertificētiem ietaupījumiem, ko panākušas citas personas, kā izklāstīts 7. punkta b) apakšpunktā.
[..]
9.   Kā alternatīvu energoefektivitātes pienākuma shēmas izveidei saskaņā ar 1. punktu dalībvalstis var izvēlēties citus politikas pasākumus, lai panāktu enerģijas ietaupījumu galalietotāju vidū, ar noteikumu, ka minētie politikas pasākumi atbilst 10. un 11. punktā izklāstītajiem kritērijiem. Jauna enerģijas ietaupījuma ikgadējam apjomam, ko iegūst, izmantojot šo pieeju, jābūt līdzvērtīgam jauna enerģijas ietaupījuma apjomam, kurš paredzēts 1., 2. un 3. punktā. Ar noteikumu, ka tiek saglabāts ietaupījumu līdzvērtīgums, dalībvalstis pienākuma shēmas var apvienot ar citiem politikas pasākumiem, tostarp valstu energoefektivitātes programmām.
Šā punkta pirmajā daļā minētajos politikas pasākumos var ietilpt, bet ne tikai, šādi politikas pasākumi vai to kombinācijas:
a)
enerģijas vai CO
nodokļi, kuru rezultātā mazinās tiešās lietošanas enerģijas patēriņš;
b)
finansējuma shēmas un instrumenti vai fiskāli stimuli, kuru ietekmē tiek piemērotas energoefektīvas tehnoloģijas vai paņēmieni un tāpēc mazinās tiešās lietošanas enerģijas patēriņš;
c)
noteikumi vai brīvprātīgas vienošanās, kuru ietekmē tiek piemērotas energoefektīvas tehnoloģijas vai paņēmieni un tāpēc mazinās tiešās lietošanas enerģijas patēriņš;
d)
standarti un normas, kuru mērķis ir uzlabot ražojumu un pakalpojumu, tostarp ēku un transportlīdzekļu, energoefektivitāti, izņemot gadījumus, kad tie ir obligāti un piemērojami dalībvalstīs saskaņā ar Savienības tiesību aktiem;
e)
enerģijas patēriņa marķējuma shēmas, izņemot tās, kas ir obligātas un piemērojamas dalībvalstīs saskaņā ar Savienības tiesību aktiem;
f)
apmācība un izglītība, tostarp konsultēšanas programmas attiecībā uz enerģijas patēriņu, kuru rezultātā tiek piemērotas energoefektīvas tehnoloģijas vai paņēmieni un tāpēc mazinās tiešās lietošanas enerģijas patēriņš.
Dalībvalstis līdz 2013. gada 5. decembrim Komisijai paziņo, kādus politikas pasākumus tās plāno pieņemt šā punkta pirmās daļas un 20. panta 6. punkta īstenošanai, ievērojot V pielikuma 4. punktā paredzēto sistēmu un parādot, kā ar minētajiem pasākumiem tiks panākts vajadzīgais ietaupījuma apjoms. Attiecībā uz šā punkta otrajā daļā un 20. panta 6. punktā minētajiem politikas pasākumiem šajā paziņojumā izklāsta, kā tiek izpildīti 10. punktā norādītie kritēriji. Attiecībā uz citiem politikas pasākumiem, kas nav minēti šā punkta otrajā daļā vai 20. panta 6. punktā, dalībvalstis paskaidro, kā tiek panākts līdzvērtīgs ietaupījumu līmenis, īstenota pārraudzība un pārbaudes. Komisija trīs mēnešu laikā pēc paziņojuma var ieteikt grozījumus.
10.   Neskarot 11. punktu, politikas pasākumiem, kas tiek veikti saskaņā ar 9. punkta otro daļu un 20. panta 6. punktu, piemēro šādus kritērijus:
a)
politikas pasākumos līdz 2020. gada 31. decembrim ir paredzēti vismaz divi starpposma termiņi, un to rezultātā tiek sasniegts 1. punktā paredzēto mērķu vērienīgums;
b)
pēc vajadzības ir noteikta katras pilnvarotās puses, iesaistītās puses vai īstenojošās publiskās iestādes atbildība;
c)
enerģijas ietaupījums, kas jāpanāk, ir noteikts pārredzamā veidā;
d)
enerģijas ietaupījuma apjoms, kas ir prasīts vai jāpanāk, īstenojot politikas pasākumu, ir izteikts kā galapatēriņš vai kā primārās enerģijas patēriņš, izmantojot IV pielikumā noteiktos pārrēķina koeficientus;
e)
enerģijas ietaupījumu aprēķina, izmantojot V pielikuma 1. un 2. punktā minētās metodes un principus;
f)
enerģijas ietaupījumu aprēķina, izmantojot V pielikuma 3. punktā minētās metodes un principus;
g)
iesaistītās puses sniedz gada pārskatu par panākto enerģijas ietaupījumu, izņemot, ja tas nav iespējams, un dara to publiski pieejamu;
h)
tiek nodrošināta rezultātu pārraudzība, un ir paredzēti piemēroti pasākumi gadījumā, ja panākumi nav pietiekami;
i)
ir ieviesta kontroles sistēma, kurā ietilpst arī neatkarīga pārbaude par vismaz statistiski būtisku daļu no energoefektivitātes uzlabošanas pasākumiem; un
j)
ik gadu tiek publicēti dati par enerģijas ietaupījuma gada tendencēm.
11.   Dalībvalstis nodrošina, lai 9. punkta [otrās daļas] a) apakšpunktā minētie nodokļi atbilstu kritērijiem, kas uzskaitīti 10. punkta a), b), c), d), f), h) un j) apakšpunktā.
Dalībvalstis nodrošina, lai 9. punkta [otrās daļas] c) apakšpunktā minētie noteikumi vai brīvprātīgās vienošanās atbilstu kritērijiem, kas uzskaitīti 10. punkta a), b), c), d), e), g), h), i) un j) apakšpunktā.
Dalībvalstis nodrošina, lai citi 9. punkta otrajā daļā minētie politikas pasākumi un 20. panta 6. punktā minētie valstu energoefektivitātes fondi atbilstu kritērijiem, kas uzskaitīti 10. punkta a), b), c), d), e), h), i) un j) apakšpunktā.
[..]”
Atbilstoši Direktīvas 2012/27 20. pantam “Valsts energoefektivitātes fonds, finansēšana un tehnisks atbalsts”:
“1.   Neskarot [LESD] 107. un 108. pantu, dalībvalstis atvieglo finansēšanas mehānismu izveidi vai spēkā esošo mehānismu izmantošanu energoefektivitātes uzlabošanas pasākumiem, lai pēc iespējas palielinātu dažādu finansējuma plūsmu sniegtos ieguvumus.
[..]
4.   Dalībvalstis var izveidot valsts energoefektivitātes fondu. Fonda mērķis ir atbalstīt valstu iniciatīvas energoefektivitātes jomā.
[..]
6.   Dalībvalstis var noteikt, ka atbildīgās puses savus 7. panta 1. punktā paredzētos pienākumus var izpildīt, katru gadu valsts energoefektivitātes fondā iemaksājot summu, kas ir līdzvērtīga ieguldījumiem, kuri būtu nepieciešami, lai izpildītu minētos pienākumus.
[..]”
Spānijas tiesības
Atbilstoši Likuma 18/2014, kas attiecas uz Direktīvas 2012/27 transponēšanu, preambulai:
“[Šī likuma mērķis ir] izveidot energoefektivitātes pienākuma shēmu saskaņā ar Savienības pamatnostādnēm. [..]
[..] Direktīvas [2012/27] 20. pants ļauj dalībvalstīm, atbalstot valsts energoefektivitātes iniciatīvas, izveidot valsts energoefektivitātes fondu, kurā uzņēmumi, kam ir pienākumi saskaņā ar 7. pantu, var veikt ikgadējas iemaksas, pārskaitot naudas summu, kura ir līdzvērtīga ieguldījumiem, kādi tiek prasīti, lai izpildītu to pienākumus enerģijas ietaupījuma jomā. [..]
Lai gan Direktīva [2012/27] piedāvā iespēju atbildīgajām pusēm būt elektroenerģijas tirgotājiem vai enerģijas sadales uzņēmumiem, elektroenerģijas tirgotāji ir tie, ko uzskata par atbildīgajām pusēm, no kurām Savienība pieprasa enerģijas ietaupījumus, ņemot vērā, ka Spānijā (atšķirībā no citām dalībvalstīm) elektroenerģijas izplatītāji neveic tirdzniecības darījumus, bet veic reglamentētu atbilstošā tīkla pārvaldību.
Atbildīgās puses aptver arī transporta nozari, jo šai nozarei ir sevišķi liela nozīme enerģijas galapieprasījumā un šajā nozarē var panākt ievērojamus enerģijas ietaupījumus. Attiecībā uz naftas un sašķidrinātās naftas gāzes produktiem tiek uzskatīts par lietderīgu noteikt pienākumus nevis tīkla operatoriem, bet gan uzņēmumiem, kas
de facto
nodarbojas ar produktu tirdzniecību galapatērētājam, un, jo īpaši, naftas produktu un sašķidrinātās naftas gāzes vairumtirgotājiem, ņemot vērā šo produktu galīgās tirdzniecības sadrumstalotību.
[..]
[..] [L]ai varētu pēc iespējas ātrāk veikt energoefektivitātes pasākumus ar viszemāko iespējamo cenu, ir jānodrošina pietiekami ekonomiskie līdzekļi valsts energoefektivitātes fondā, kas ļauj šos pasākumus īstenot plašā mērogā, un iespējami drīz jāievieš pienākumu shēma, kas ļauj fondam piešķirt šos līdzekļus, lielā mērā atbildot uz sabiedrības interesēm. Starp iespējām, kas tika apsvērtas, lai uzsāktu agrīnus plaša mēroga enerģijas ietaupījuma pasākumus, pienākumu veikt iemaksas valsts energoefektivitātes fondā mehānisma izveide ir tā, kura ļauj visātrāk iegūt nepieciešamos līdzekļus, lai uzsāktu energoefektivitātes pasākumus, kas visrentablāk ļautu savlaicīgi veikt ietaupījumu ar nolūku visefektīvāk sasniegt Direktīvā [2012/27] ietvertos ekonomiskos mērķus.
[..]”
Minētā likuma 69. pantā ir paredzēts:
“1.   Tiek izveidota valsts energoefektivitātes pienākumu shēma, saskaņā ar kuru gāzes un elektroenerģijas tirgotājiem, naftas produktu vairumtirgotājiem un sašķidrinātās naftas gāzes vairumtirgotājiem, turpmāk tekstā saistībā ar pienākumu shēmu sauktiem par atbildīgajām pusēm, valsts līmenī tiek piešķirta ikgadēja enerģijas ietaupījuma kvota, saukta par ietaupīšanas pienākumu.
No tās izrietošie pienākumi ietaupīt kopumā un visā shēmas darbības laikā atbilst [ietaupījumu] mērķim, kāds [Spānijas Karalistei] ir noteikts Direktīvas [2012/27] 7. pantā pēc to ietaupījumu atskaitīšanas, kuri ir radušies no direktīvas 7. panta 9. punktā paredzētajiem alternatīvajiem pasākumiem.
2.   Valsts energoefektivitātes pienākuma shēma aptver laikposmu no
Real Decreto‑ley 8/2014 de aprobación de medidas urgentes para el crecimiento, la competitividad y la eficiencia
(Dekrētlikums 8/2014, ar ko apstiprina steidzamus pasākumus izaugsmei, konkurētspējai un efektivitātei) spēkā stāšanās dienas 2014. gada 4. jūlijā līdz 2020. gada 31. decembrim.
3.   Lai kontrolētu [Spānijas Karalistei] izvirzīto mērķu sasniegšanas progresu, ir iespējams pārskatīt shēmu laikposmam no 2017. gada 1. janvāra līdz 2020. gada 31. decembrim.”
Minētā likuma 70. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ikgadējais ietaupījumu mērķis, procentuālais sadalījums starp attiecīgajām atbildīgajām pusēm, kā arī no tā izrietošās ietaupījumu kvotas un pienākumi un to finanšu ekvivalents katru gadu tiek noteikti ar rūpniecības, enerģētikas un tūrisma ministra rīkojumu, vienojoties ar valdības deleģētu komisiju ekonomikas jautājumos un pēc Enerģijas diversifikācijas un taupīšanas institūta iepriekšēja atzinuma.
Paredzētais ikgadējais enerģijas ietaupījumu mērķis tiek proporcionāli sadalīts starp atbildīgajām pusēm šādi: gāzes un elektroenerģijas tirgotāju gadījumā – atbilstoši elektroenerģijas pārdošanas apjomam gala patērētājiem valsts līmenī, un naftas produktu un sašķidrinātās naftas gāzes vairumtirgotāju gadījumā – atkarībā no to elektroenerģijas galīgā pārdošanas apjoma valsts līmenī elektroenerģijas turpmākajai mazumtirdzniecībai un pārdošanai gala patērētājiem, elektroenerģijas apjomu nosakot gigavatu stundās (GWh) otrajā gadā pirms ikgadējā pienākumu perioda.
[..]”
Atbilstoši šī paša likuma 71. pantam “Pienākumu izpilde un enerģijas ietaupījumu sertifikāti”:
“1.   Lai izpildītu ikgadējos enerģijas ietaupīšanas pienākumus, atbildīgajām pusēm nākamajā pantā paredzētajam valsts energoefektivitātes fondam ir jāpārskaita ikgadējā finanšu iemaksa, kuras summa ir vienāda ar to ikgadējā ietaupījuma pienākuma rezultātu atbilstoši noteiktajai finanšu ekvivalencei.
[..]
2.   [Alternatīvi], saskaņā ar Spānijas valdības normatīvajos aktos definētajiem nosacījumiem var tikt izveidota sistēma iegūtā enerģijas ietaupījuma apjoma apstiprināšanai, kas atbilst [pienākumu] shēmā paredzēto pienākumu izpildei. Šī sistēma ir balstīta uz tirgojamu enerģijas ietaupījumu sertifikātu [..] iesniegšanu pēc katalogā definēto energoefektivitātes pasākumu īstenošanas saskaņā ar šajā katalogā, ko pārvalda Enerģijas diversifikācijas un taupīšanas institūts, izklāstītajām prasībām un nosacījumiem.
[..]”
Likuma 18/2014 72. pants ir formulēts šādi:
“1.   Valsts energoefektivitātes fonds ir izveidots bez juridiskas personas statusa, lai finansētu valsts energoefektivitātes iniciatīvas, kas paredzētas Direktīvas [2012/27] 20. pantā.
2.   Valsts energoefektivitātes fonds ir paredzēts ekonomisko un finansiālo atbalsta mehānismu, tehniskās palīdzības, apmācības, informācijas vai citu pasākumu finansēšanai, lai palielinātu energoefektivitāti dažādās nozarēs, palīdzot sasniegt valsts enerģijas ietaupījumu mērķi, kāds ir noteikts minētās direktīvas 7. pantā paredzētajā valsts energoefektivitātes pienākuma shēmā.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Saras Energía
, Spānijas uzņēmums, kas darbojas enerģētikas nozarē, cēla prasību
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa, Spānija) par Rīkojumu IET/289/2015, ar kuru, tostarp attiecībā uz šo uzņēmumu, ir noteikti pienākumi veikt iemaksas valsts energoefektivitātes fondā par 2015. gadu.
Saras Energía
apgalvo, ka šis rīkojums ir pretrunā Direktīvai 2012/27, jo, no vienas puses, tajā ir paredzēts izpildīt pienākumus enerģijas ietaupījuma jomā, veicot ikgadējas iemaksas valsts energoefektivitātes fondā, bet neļaujot tai izpildīt šos pienākumus ar efektīvu enerģijas taupīšanas pasākumu īstenošanu, un, no otras puses, šāds pienākums veikt iemaksas ir noteikts tikai enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumiem, bet ne enerģijas sadales uzņēmumiem.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka galvenais jautājums pamatlietā ir par to, vai Likuma 18/2014 71. pants ir saderīgs ar Direktīvu 2012/27, ciktāl ikgadējā finansiālā iemaksa valsts energoefektivitātes fondā tajā ir noteikta kā galvenais pienākumu enerģijas ietaupījuma jomā īstenošanas veids. Tā precizē, ka šis fonds ir izveidots saskaņā ar Direktīvas 2012/27 20. panta 4. punktu un tā mērķis ir finansēt valsts iniciatīvas energoefektivitātes jomā.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Likuma 18/2014 71. panta 2. punktā Spānijas valdībai “alternatīvi” ir paredzēta iespēja izveidot sistēmu sasniegtā enerģijas ietaupījuma apstiprināšanai saskaņā ar Direktīvas 2012/27 7. panta 1. punktu. Tā precizē, ka pamatlietas faktu rašanās laikā Spānijas valdība šo sistēmu vēl nebija ieviesusi.
No Direktīvas 2012/27, it īpaši tās 7. panta, izrietot, ka atbildīgajām pusēm ir jābūt vismaz iespējai efektīvi un tieši sasniegt enerģijas ietaupījuma mērķus, proti, izmantojot īpašus pasākumus, kas ļauj gala lietotājam samazināt enerģijas patēriņu.
Turklāt saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli ir jānosaka, vai ikgadējā iemaksa valsts energoefektivitātes fondā var būt “alternatīvs” pasākums Direktīvas 2012/27 7. panta 9. punkta izpratnē. Šajā ziņā tā izsaka šaubas un norāda, pirmkārt, ka iespēja dalībvalstīm izveidot valsts energoefektivitātes fondu ir skaidri paredzēta šīs direktīvas 20. panta 4. punktā un tā nav kvalificēta kā “alternatīvs” pasākums minētā 7. panta 9. punkta izpratnē, otrkārt, ka Likumā 18/2014 nav ietverta atsauce uz šo pēdējo tiesību normu kā pamatu šī fonda izveidei un, treškārt, ka Direktīvas 2012/27 7. panta 9. punktā uzskaitītie “alternatīvie” pasākumi šķiet tādi, kuri ir tieši vērsti uz enerģijas patēriņa samazināšanu, savukārt šīs direktīvas 20. panta 4. punktā un Likuma 18/2014 72. pantā paredzētā fonda mērķis kopumā ir “atbalstīt valstu iniciatīvas energoefektivitātes jomā”.
Līdz ar to iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2012/27 ir pareizi transponēta ar tādiem valsts tiesību aktiem, kādi ir pamatlietā, kuros, no vienas puses, ir noteikts, ka galvenais pienākumu enerģijas ietaupījuma jomā īstenošanas veids ir ikgadējo finanšu iemaksu valsts energoefektivitātes fondā mehānisms, un, no otras puses, minētās direktīvas 7. panta 1. punktā paredzētais mehānisms ir ieviests kā alternatīvs mehānisms, ko valdība var īstenot diskrecionāri.
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka Likumā 18/2014 par “atbildīgajām pusēm” Direktīvas 2012/27 7. panta 1. un 4. punkta izpratnē ir noteikti tikai gāzes un elektroenerģijas tirgotāji, kā arī naftas produktu un sašķidrinātās naftas gāzes vairumtirgotāji, izslēdzot enerģijas sadales uzņēmumus, savukārt minētā 7. panta 4. punkta spāņu valodas redakcijā ir atsauce uz enerģijas sadales uzņēmumiem “un” uz elektroenerģijas mazumtirgotājiem. Turklāt šajā likumā neesot pamatoti iemesli, kuru dēļ valsts likumdevējs ir noteicis šādu izslēgšanu. Līdz ar to iesniedzējtiesa vaicā, vai šāda atbildīgo pušu noteikšana ir saderīga ar Direktīvu 2012/27.
Šādos apstākļos
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir noteikta valsts energoefektivitātes pienākuma shēma, kuras primāro īstenošanu veido ikgadējas finansiālas iemaksas valsts energoefektivitātes fondā, kas ir izveidots saskaņā ar Direktīvas [2012/27] 20. panta 4. punktā noteikto, ir saderīgs ar šīs direktīvas 7. panta 1. un 9. punktu?
2)
Vai dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir noteikta iespēja izpildīt enerģijas ietaupījuma pienākumu, apstiprinot panākto ietaupījumu kā alternatīvu finanšu iemaksu veikšanai valsts energoefektivitātes fondā, ir saderīgs ar Direktīvas [2012/27] 7. panta 1. punktu un 20. panta 6. punktu?
3)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai ar Direktīvas [2012/27] 7. panta 1. punktu un 20. panta 6. punktu ir saderīga norma, kurā ir paredzēta šāda enerģijas ietaupījuma pienākuma izpildes alternatīva iespēja, ja šīs alternatīvas faktiskā pastāvēšana ir atkarīga no tā, vai valdība to pēc sava ieskata īsteno ar normatīvo regulējumu?
Vai šajā ziņā tāds regulējums ir saderīgs [ar Direktīvu 2012/27], ja valdība neīsteno minēto alternatīvo iespēju?
4)
Vai ar Direktīvas [2012/27] 7. panta 1. un 4. punktu ir saderīga tāda valsts shēma, kurā par atbildīgajām pusēm, kam ir jāievēro enerģijas ietaupījuma pienākums, ir noteikti tikai gāzes un elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumi un naftas produktu un sašķidrinātās naftas gāzes vairumtirgotāji, bet ne gāzes un elektroenerģijas sadales uzņēmumi un naftas produktu un sašķidrinātās naftas gāzes mazumtirgotāji?
5)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai ar Direktīvas [2012/27] 7. panta 1. un 4. punktu ir saderīga gāzes un elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumu un naftas produktu un sašķidrinātās naftas gāzes vairumtirgotāju noteikšana par atbildīgajām pusēm, nenorādot iemeslus, kādēļ atbildīgo pušu lokā netiek iekļauti gāzes un elektroenerģijas sadales uzņēmumi un naftas produktu un sašķidrinātās naftas gāzes mazumtirgotāji?”
Par pirmo, otro un trešo jautājumu
Ar pirmajiem trim jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2012/27 7. panta 1. un 9. punkts un 20. panta 4. un 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā kā galvenais energoefektivitātes pienākumu izpildes veids ir noteikta ikgadējo iemaksu valsts energoefektivitātes fondā shēma, atbildīgajām pusēm neparedzot citu iespēju bez minētās iemaksas veikšanas efektīvi un tieši sasniegt enerģijas ietaupījuma mērķus.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Direktīva 2012/27 Spānijas tiesībās tika transponēta ar Likumu 18/2014, kuru īstenojot ar Rīkojumu IET/289/2015 tika noteikti pienākumi veikt iemaksas valsts energoefektivitātes fondā attiecībā uz 2015. gadu, tostarp iemaksu, kas ir jāveic
Saras Energía
. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šajā likumā kā galvenais energoefektivitātes pienākumu izpildes pasākums Direktīvas 2012/27 7. panta 1. punkta izpratnē ir paredzēta shēma, saskaņā ar kuru atbildīgajām pusēm valsts energoefektivitātes fondā ir jāpārskaita ikgadēja iemaksa, kuras summa ir vienāda ar ieguldījumiem, kādi tiek prasīti, lai tās izpildītu saskaņā ar šo normu noteiktos pienākumus. Minētajā likumā tikai “alternatīvi” ir paredzēts, ka Spānijas valdība ar normatīvā akta palīdzību var pieņemt realizētā enerģijas ietaupījumu apjoma apstiprināšanas sistēmu, kas būtu balstīta uz enerģijas ietaupījumu sertifikātiem. Iesniedzējtiesa precizē, ka šī alternatīvā sistēma nebija ieviesta pamatlietas faktu rašanās laikā, lai gan, pēc tās domām, šai sistēmai bija jābūt galvenajam energoefektivitātes pienākumu izpildes pasākumam saskaņā ar Direktīvas 2012/27 7. panta 1. punktu.
Kā izriet no Direktīvas 2012/27, it īpaši no tās 20. apsvēruma, Savienības likumdevējs ir nolēmis atstāt dalībvalstīm plašu rīcības brīvību, nosakot līdzekļus, ar kādiem var tikt sasniegti šīs direktīvas 1. panta 1. punktā noteiktie enerģijas ietaupīšanas mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
,
61.
punkts). Minētās direktīvas mērķis ir Savienības līmenī noteikt vispārējus principus, kas nodrošina pamatu enerģijas patēriņa samazināšanai, vienlaikus ļaujot dalībvalstīm brīvi izvēlēties īstenošanas kārtību. Līdz ar to Direktīva 2012/27 ir vērsta vienīgi uz to, lai saskaņā ar tās 1. pantu izveidotu kopēju pasākumu sistēmu energoefektivitātes veicināšanai Savienībā ar mērķi nodrošināt Savienības 2020. gada 20 % energoefektivitātes pamatmērķa sasniegšanu un liktu pamatus turpmākiem energoefektivitātes uzlabojumiem pēc minētā termiņa.
Tādējādi saskaņā ar Direktīvu 2012/27 dalībvalstīm ir jāpieņem energoefektivitātes pienākuma shēmas, kas var garantēt enerģijas ietaupījumus galapatēriņā atbilstoši šajā direktīvā izvirzītajiem mērķiem.
Valsts energoefektivitātes fonda izveide saskaņā ar Direktīvas 2012/27 20. panta 4. punktu ir viens no pasākumiem, kas ļauj ietaupīt enerģiju.
Tomēr no Direktīvas 2012/27 7. panta 1.–4. punkta un 20. panta 6. punkta kopīgas interpretācijas izriet, ka, lai dalībvalsts izveidotā shēma ietilptu minētās direktīvas 7. panta 1. punkta piemērošanas jomā, tai ir jāattiecas uz pienākumiem enerģijas ietaupīšanas jomā, proti, uz ietaupījumiem, kurus attiecīgie uzņēmumi var panākt gala patērētāju vidū. Šāda piemērošanas joma izriet,
inter alia
, no šī panta 4. punktā, kurā ir precizēts tā 1. punkts, ietvertās frāzes “enerģijas ietaupījuma apjomu, kas vajadzīgs, lai izpildītu pienākumu, galalietotāju vidū panāk atbildīgās puses”.
Turklāt, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 31.–34. punktā, pamatlietā aplūkojamais ikgadējo iemaksu pienākuma mehānisms, kas liedz izraudzītajiem uzņēmumiem iespēju izvēlēties starp šāda finansiāla ieguldījuma maksājuma pārskaitīšanu un faktiska un tieša enerģijas ietaupījuma īstenošanu, nepieder pie Direktīvas 2012/27 20. panta 6. punktā ietvertajām tiesībām. Kā tas izriet no minētā 20. panta 6. punkta frāzes “atbildīgās puses savus 7. panta 1. punktā paredzētos pienākumus var izpildīt, katru gadu valsts energoefektivitātes fondā iemaksājot summu”, šī tiesību norma attiecas uz shēmām, ar kurām dalībvalsts izraudzītajiem uzņēmumiem atstāj izvēli. Tomēr ar tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamatlietā, šiem uzņēmumiem ir noteikts pienākums pārskaitīt ikgadēju iemaksu fondā un nav paredzēta iespēja izpildīt to pienākumus citādi.
Līdz ar to, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 35. punktā, strīdīgais pienākums veikt iemaksu, nepastāvot alternatīvai, ir saderīgs ar Direktīvu 2012/27 tikai tad, ja tas var tikt uzskatīts par citu politikas pasākumu šīs direktīvas 7. panta 9. punkta izpratnē.
Šajā ziņā Direktīvas 2012/27 7. panta 9. punktā “kā alternatīvu energoefektivitātes pienākuma shēmas izveidei” dalībvalstīm skaidri ir atļauts noteikt citus politikas pasākumus ar mērķi panākt enerģijas ietaupījumus galalietotāju vidū. Politikas pasākums, kuru dalībvalstis var noteikt, Direktīvas 2012/27 2. panta 18. punktā ir definēts kā regulatīvs, finanšu, fiskāls, brīvprātīgs vai informācijas sniegšanas instruments, kas ir oficiāli izveidots un tiek īstenots, lai tirgus dalībniekiem radītu atbalsta sistēmu, prasību vai stimulu nodrošināt un pirkt energopakalpojumus un īstenot citus energoefektivitātes uzlabošanas pasākumus.
Direktīvas 2012/27 7. panta 9. punktā ir ietverts arī neizsmeļošs saraksts politikas pasākumiem, kurus dalībvalstis var izmantot, vajadzības gadījumā tos apvienojot. Šādi pasākumi cita starpā var būt enerģijas nodokļi, finansējuma shēmas un instrumenti, kas stimulē enerģijas ietaupījumu, noteikumi vai brīvprātīgas vienošanās, kuru ietekmē tiek piemērotas energoefektīvas tehnoloģijas vai paņēmieni, standarti un normas, kuru mērķis ir uzlabot ražojumu un pakalpojumu energoefektivitāti, enerģijas patēriņa marķējuma shēmas vai apmācības un izglītības programmas.
Attiecībā uz tādu valsts tiesību aktu kā pamatlietā aplūkotais saderību ar šo tiesību normu ir jāatgādina, ka it īpaši no Likuma 18/2014 72. panta 1. un 2. punkta izriet, ka pamatlietā aplūkotā valsts energoefektivitātes fonda mērķis ir finansēt valsts iniciatīvas energoefektivitātes jomā. Ar to ir paredzēts finansēt ekonomiskā un finanšu atbalsta shēmas, tehnisko atbalstu, apmācību un informāciju vai citus pasākumus energoefektivitātes paaugstināšanai, lai palīdzētu sasniegt mērķus, kādi ir izvirzīti Savienības tiesībās un Spānijas tiesību aktos šajā jomā. Turklāt, kā izriet no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu, ikgadējās iemaksas minētajā valsts energoefektivitātes fondā tiek izmantotas, lai veicinātu pasākumus enerģijas taupīšanas uzlabošanai.
Tādēļ var uzskatīt, ka pienākums veikt ikgadējas iemaksas pamatlietā aplūkojamajā fondā ietilpst Direktīvas 2012/27 7. panta 9. punkta otrās daļas b) punkta piemērošanas jomā, jo tas ir finanšu instruments energoefektīvu tehnoloģiju vai paņēmienu piemērošanai, kura rezultātā samazinās elektroenerģijas gala patēriņš.
No minētā izriet, ka, lai arī pienākums veikt iemaksu valsts energoefektivitātes fondā nav uzskatāms par enerģijas taupīšanas pienākumu shēmu Direktīvas 2012/27 7. panta 1. punkta, lasot to kopā ar tās 20. panta 6. punktu, izpratnē, šis pienākums tomēr atbilst vienam no šajā direktīvā uzskaitītajiem līdzekļiem, kura mērķis ir panākt enerģijas ietaupījumu galalietotāju vidū. Fakts, ka minētās direktīvas 7. panta 9. punktā šāda veida pasākumi ir minēti kā “alternatīva”, nozīmē vienīgi dalībvalstīm atstāto iespēju izvēlēties.
Tā kā dalībvalstīm šajā jomā ir liela elastība un plaša rīcības brīvība, Direktīvā 2012/27 izvirzītie mērķi var tikt sasniegti, vienīgi ļaujot katrai dalībvalstij izvēlēties no dažādām sistēmām tādu, kas vislabāk atbilst tās konkrētajai situācijai, un, to darot, kā tas izriet no šīs direktīvas 20. apsvēruma, ņemt vērā tās raksturīgās iezīmes (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
,
62.
un
70.
punkts).
Šajā ziņā, kā izriet no Direktīvas 2012/27 7. panta 9. punkta, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai valsts tiesiskais regulējums atbilst mērķim ietaupīt enerģiju galapatēriņā, kas laika posmā no šī brīža līdz 2020. gada beigām ir jāsasniedz līdzvērtīgi energoefektivitātes pienākumu shēmām, kuras var tikt izveidotas saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 1. punktu, un vai tas atbilst minētās direktīvas 7. panta 10. un 11. punkta prasībām.
Līdz ar to uz pirmajiem trim jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2012/27 7. un 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā kā galvenais energoefektivitātes pienākumu izpildes veids ir noteikta ikgadējo iemaksu valsts energoefektivitātes fondā shēma, ar nosacījumu, pirmkārt, ka šāds tiesiskais regulējums nodrošina enerģijas ietaupījumus līdzvērtīgi energoefektivitātes pienākuma shēmām, kādas var tikt ieviestas saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 1. punktu, un, otrkārt, ka ir izpildītas šīs direktīvas 7. panta 10. un 11. punkta prasības, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par ceturto un piekto jautājumu
Par pieņemamību
Tiesas sēdē Spānijas Karaliste apgalvoja, ka ceturtais un piektais jautājums nav pieņemami, jo tie neattiecas uz naftas nozari. Pamatlieta attiecoties tikai uz naftas produktiem, un uzņēmumi, kuri darbojas citās nozarēs, kas minētas uzdotajos jautājumos, proti, gāzes, sašķidrinātās naftas gāzes un elektroenerģijas nozarēs, pamatlietā esot atzītas tikai kā personas, kas iestājušās lietā
Saras Energía
prasījumu atbalstam. Tādējādi šie uzņēmumi nevarot paplašināt strīda priekšmetu, to attiecinot uz nozarēm, kas nav naftas produktu nozare.
Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka ne no uzdoto jautājumu teksta, ne no to pamatojuma neizriet, ka tie attiecas tikai uz uzņēmumiem, kas darbojas naftas nozarē, un neattiecas uz citās nozarēs, piemēram, gāzes, sašķidrinātās naftas gāzes vai elektroenerģijas nozarē, strādājošiem uzņēmumiem.
Ceturtais jautājums ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek vaicāts, vai ar Direktīvas 2012/27 7. panta 1. un 4. punktu ir saderīga energoefektivitātes pienākumu noteikšana tikai noteiktiem elektroenerģijas nozarē strādājošiem uzņēmumiem, bet ne citiem tajā pašā nozarē strādājošiem uzņēmumiem.
Piektais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka ar to tiek vaicāts, vai dalībvalstij, izraugoties šos uzņēmumus par atbildīgajām pusēm Direktīvas 2012/27 izpratnē, ir jāpamato izraudzīto uzņēmumu izvēle, izmantojot objektīvus un nediskriminējošus kritērijus.
No minētā izriet, ka ceturtais un piektais jautājums ir pieņemami.
Par lietas būtību
Ar ceturto un piekto jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2012/27 7. panta 1. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā, pirmkārt, energoefektivitātes pienākumi ir noteikti tikai dažiem elektroenerģijas nozares uzņēmumiem, kas ir izraudzīti par atbildīgajām pusēm, un, otrkārt, nav skaidri izklāstīti iemesli, kāpēc šie uzņēmumi ir izraudzīti par atbildīgajām pusēm.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvas 2012/27 7. panta 4. punkta ir paredzēts, ka katra dalībvalsts, piemērojot šīs direktīvas 7. panta 1. punktu un pamatojoties uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, izraugās atbildīgās puses no enerģijas sadales uzņēmumiem “un/vai” enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumiem.
Šīs direktīvas 7. panta 4. punkta interpretācija ir noderīga arī, lai novērtētu, vai dalībvalsts, piemērojot finanšu instrumentu, uz kuru attiecas šī panta 9. punkts, pienācīgi izraugās uzņēmumus, kuriem ir jāiegulda šajā instrumentā. Šāds pasākums tiek pieņemts kā “alternatīva” šī panta 1. punktā minētās shēmas izveidei, un tam ir jāparedz līdzvērtīgas garantijas. Tāpēc arī Direktīvas 2012/27 7. panta 4. punktā izklāstītajiem noteikumiem atbildīgo personu noteikšanai ir jābūt izpildītiem arī tad, ja šādas puses tiek izraudzītas citas shēmas, nevis tās, kāda ir paredzēta minētajā 1. punktā, ietvaros.
Ar faktu, ka Direktīvas 2012/27 7. panta 4. punkta spāņu valodas redakcijā ir ietverti nevis vārdi “un/vai”, bet tikai sakārtojuma saiklis “un”, nevar tikt apšaubīts šis konstatējums, jo, kā to ir norādījusi arī ģenerāladvokāte secinājumu 64. punktā, no minētās normas vispārējās uzbūves izriet, ka dalībvalstis faktiski var izvēlēties, vai tās kā atbildīgās puses izraugās enerģijas sadales uzņēmumus vai enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumus, tādējādi izslēdzot no atbildīgo pušu kategorijas daļu no enerģētikas nozares dalībniekiem.
Direktīvas 2012/27 7. panta 4. punkta spāņu valodas redakcijā, tāpat kā šīs normas citu valodu redakcijās, ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāizvēlas atbildīgie uzņēmumi starp enerģijas sadales uzņēmumiem vai enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumiem.
Turklāt jānorāda, ka arī minētās direktīvas 7. panta 1. punkta pirmās daļas spāņu valodas redakcijā ir norādīts, ka atbildīgie uzņēmumi var piederēt enerģijas sadales uzņēmumu kategorijai “un/vai” enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumu kategorijai.
Piedevām Direktīvas 2012/27 2. panta 14. punktā ietvertajā “atbildīgās puses” definīcijā ir izmantots tikai saiklis “vai”, un tāpat tas ir šīs normas spāņu valodas redakcijā.
No minētā izriet, pirmkārt, ka dalībvalstis ir tiesīgas kā atbildīgās puses izraudzīties tikai noteiktus uzņēmumus, izslēdzot citus uzņēmumus, un darīt to neatkarīgi no valsts tiesiskajā regulējumā faktiski paredzēto energoefektivitātes pienākumu izpildes pasākuma pamatojuma.
Otrkārt, no Direktīvas 2012/27 7. panta 4. punkta izriet, ka šī tiesību norma ietver prasību, saskaņā ar kuru atbildīgās puses šīs direktīvas 7. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē tiek izraudzītas, pamatojoties uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem.
Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 79. punktā, attiecīgajai dalībvalstij ir skaidri jāizklāsta minētie objektīvie un nediskriminējošie kritēriji.
Tādēļ iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai saistībā ar Spānijas Karalistes ieviesto ikgadējo pienākumu veikt iemaksas valsts energoefektivitātes fondā, kāds tiek aplūkots pamatlietā, atbildīgo uzņēmumu izraudzīšana ir faktiski balstīta uz skaidri noteiktiem objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem.
Šajā nolūkā iesniedzējtiesai, kā tas ir minēts Direktīvā 2012/27, it īpaši tās 20. apsvērumā, ir jāņem vērā valsts tirgus konfigurācija un raksturīgās īpašības, kā arī uzņēmumu stāvoklis šajā tirgū.
No iepriekš minētā izriet, ka uz ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2012/27 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, saskaņā ar kuru energoefektivitātes pienākumi tiek uzlikti tikai noteiktiem uzņēmumiem elektroenerģijas nozarē, ar nosacījumu, ka šo uzņēmumu izraudzīšana par atbildīgajām pusēm faktiski ir balstīta uz skaidri noteiktiem objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/27/ES (2012. gada 25. oktobris) par energoefektivitāti, ar ko groza Direktīvas 2009/125/EK un 2010/30/ES un atceļ Direktīvas 2004/8/EK un 2006/32/EK, 7. un 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā kā galvenais energoefektivitātes pienākumu izpildes veids ir noteikta ikgadējo iemaksu valsts energoefektivitātes fondā shēma, ar nosacījumu, pirmkārt, ka šāds tiesiskais regulējums nodrošina enerģijas ietaupījumus līdzvērtīgi energoefektivitātes pienākuma shēmām, kādas var tikt ieviestas saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 1. punktu, un, otrkārt, ka ir izpildītas minētās direktīvas 7. panta 10. un 11. punkta prasības, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

2)
Direktīvas 2012/27 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, saskaņā ar kuru energoefektivitātes pienākumi tiek uzlikti tikai noteiktiem uzņēmumiem elektroenerģijas nozarē, ar nosacījumu, ka šo uzņēmumu izraudzīšana par atbildīgajām pusēm faktiski ir balstīta uz valsts tiesiskajā regulējumā skaidri izklāstītiem objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.