CELEX: 62019CJ0143
Recurs
Marcă a Uniunii Europene
Regulamentul (CE) nr. 207/2009
Articolele 15 și 66
Utilizare serioasă a unei mărci colective a Uniunii Europene
Marcă referitoare la un sistem de colectare și de valorificare a deșeurilor de ambalaje
Aplicare pe ambalajul produselor pentru care este înregistrată marca

Prin recursul formulat, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH (denumită în continuare „DGP”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului din 12 septembrie 2018, Der Grüne Punkt/EUIPO – Halston Properties (Reprezentarea unui cerc cu două săgeți) (T‑253/17, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:T:2018:909
), prin care acesta a respins acțiunea sa formulată împotriva Deciziei Camerei a cincea de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 20 februarie 2017 (cauza R 1357/2015‑5), privind o procedură de decădere între Halston Properties s. r. o. și DGP (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
Cadrul juridic
Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca [Uniunii Europene] (
JO 2009, L 78, p. 1
) a fost modificat prin Regulamentul (UE) 2015/2424 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2015 (
JO 2015, L 341, p. 21
), care a intrat în vigoare la 23 martie 2016. Ulterior a fost abrogat și înlocuit, începând de la 1 octombrie 2017, prin Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (
JO 2017, L 154, p. 1
). Cu toate acestea, având în vedere data faptelor aflate la originea litigiului, prezentul recurs trebuie examinat în lumina Regulamentului nr. 207/2009, în versiunea sa inițială.
Articolul 9 alineatul (1) din acest regulament prevedea:
„O marcă [a Uniunii Europene] conferă titularului său un drept exclusiv. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să folosească, fără acordul său, în comerț:
[…]
(b)
un semn pentru care, din cauza identității sau similitudinii sale cu marca [Uniunii Europene] și din cauza identității sau similitudinii produselor sau serviciilor acoperite de marca [Uniunii Europene] și de semn, există un risc de confuzie pentru public;
[…]”
Articolul 15 alineatul (1) din regulamentul menționat prevedea:
„Dacă, în termen de cinci ani de la data înregistrării, marca [Uniunii Europene] nu a făcut obiectul unei utilizări importante [a se citi «serioase»] în [Uniune] pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată sau dacă această utilizare a fost suspendată pentru un termen neîntrerupt de cinci ani, marca [Uniunii Europene] face obiectul sancțiunilor prevăzute de prezentul regulament, cu excepția cazului în care există un motiv întemeiat pentru a nu fi utilizată.
[…]”
Potrivit articolului 51 din același regulament:
„(1)   Titularul mărcii [Uniunii Europene] este declarat decăzut din drepturi ca urmare a unei cereri prezentate la Oficiu sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în contrafacere:
(a)
în cazul în care, pe o perioadă neîntreruptă de cinci ani, marca nu a făcut obiectul unei utilizări cu bună‑credință [a se citi «serioase»] în cadrul [Uniuni] pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată și în cazul în care nu există motive întemeiate pentru neutilizare […];
[…]
(2)   În cazul în care cauza de decădere nu există decât pentru o parte dintre produsele sau serviciile pentru care marca [Uniunii Europene] a fost înregistrată, titularul nu este declarat decăzut din drepturi decât pentru produsele sau serviciile respective.”
Articolul 66 din Regulamentul nr. 207/2009 prevedea:
„(1)   Pot constitui mărci […] colective [ale Uniunii Europene] acele mărci [ale Uniunii Europene] astfel desemnate la data depunerii și destinate să facă distincție între [a se citi «în măsură să distingă»] produsele sau serviciile membrilor asociației titular al acestora de cele ale altor întreprinderi. Pot depune mărci […] colective [ale Uniunii Europene] asociațiile de fabricanți, producători, prestatori de servicii sau comercianți care, în termenii legislației care li se aplică, au capacitatea, în nume propriu, să fie titulari de drepturi și obligații de orice natură, să atribuie [a se citi «să încheie»] contracte sau să întocmească alte acte juridice și să stea în justiție, precum și persoanele juridice de drept public.
[…]
(3)   Dispozițiile prezentului regulament se aplică mărcilor […] colective [ale Uniunii Europene], cu excepția cazului în care se prevede altfel la articolele 67-74.”
Potrivit articolului 67 din acest regulament:
„(1)   Solicitantul înregistrării unei mărci […] colective [a Uniunii Europene] trebuie să prezinte un regulament de utilizare în termenul alocat.
(2)   Regulamentul de utilizare indică persoanele autorizate să utilizeze marca, condițiile de afiliere la asociație, precum și, în măsura în care există, condițiile de utilizare a mărcii, inclusiv sancțiunile. […]”
Conținutul articolelor 9, 15, 51, 66 și 67 din Regulamentul nr. 207/2009 a fost reluat în esență la articolele 9, 18, 58, 74 și 75 din Regulamentul 2017/1001.
Istoricul cauzei și decizia în litigiu
La 12 iunie 1996, DGP a depus o cerere de înregistrare a semnului figurativ următor ca marcă colectivă a Uniunii Europene (denumită în continuare „marca în cauză”):
Această înregistrare a fost solicitată pentru produse din clasele 1-34 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor, din 15 iunie 1957, cu revizuirile și cu modificările ulterioare (denumit în continuare „Aranjamentul de la Nisa”), precum și pentru servicii din clasele 35, 39, 40 și 42 din acesta.
Produsele vizate cuprindeau produse de consum curent, cum ar fi alimente, băuturi, articole de îmbrăcăminte, produse de igienă corporală și produse de întreținere, precum și produse de uz profesional, cum ar fi produsele destinate agriculturii și industriei.
Serviciile vizate corespundeau următoarei descrieri:
–
clasa 35: „Publicitate”;
–
clasa 39: „Transport; ambalare și depozitare de mărfuri”;
–
clasa 40: „Prelucrarea materialelor; reciclarea materialelor de ambalat”;
–
clasa 42: „Debarasarea deșeurilor; crearea de programe de calculator pentru prelucrarea datelor”.
Potrivit regulamentului de utilizare anexat la cererea de înregistrare, marca în cauză era creată „pentru a permite consumatorilor și comerțului să recunoască ambalajele care fac parte din [sistemul de reciclare al DGP] și pentru care a fost instituită o contribuție la finanțarea sistemului, precum și produsele ambalate astfel și să le distingă de alte ambalaje și produse […]”.
Marca în cauză a fost înregistrată la 19 iulie 1999. Această înregistrare a fost ulterior reînnoită.
La 2 noiembrie 2012, Halston Properties, societate de drept slovac, a formulat o cerere de decădere parțială a acestei mărci în temeiul articolului 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, pentru motivul că marca respectivă nu făcuse obiectul unei utilizări serioase pentru produsele pentru care fusese înregistrată.
Prin decizia din 26 mai 2015, divizia de anulare a EUIPO a admis în parte cererea menționată. Aceasta a declarat DGP decăzută din drepturile sale conferite de marca în cauză începând de la 2 noiembrie 2012 pentru toate produsele pentru care fusese înregistrată, cu excepția produselor care constau în ambalaje.
La 8 iulie 2015, DGP a formulat o cale de atac împotriva acestei decizii a diviziei de anulare.
Prin decizia în litigiu, Camera a cincea de recurs a EUIPO a respins calea de atac.
Camera de recurs menționată a considerat că DGP nu făcuse dovada că marca în cauză era utilizată în conformitate cu funcția sa esențială, și anume garantarea identității originii produselor pentru care a fost înregistrată. Consumatorul mediu din Uniune nu ar percepe marca în cauză ca pe o indicație a originii acestor produse, ci ar asocia marca respectivă cu un comportament ecologic al întreprinderilor care participă la sistemul de reciclare al DGP.
Chiar dacă ambalajul și produsul ar apărea ca reprezentând un tot la momentul vânzării, consumatorul respectiv ar percepe această marcă doar ca o indicație a faptului că ambalajele produselor acestor întreprinderi pot fi colectate și valorificate potrivit acestui sistem. Utilizarea mărcii respective nu ar avea drept scop crearea sau păstrarea unui debușeu pentru produsele însele.
Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 28 aprilie 2017, DGP a solicitat anularea deciziei în litigiu și obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată.
În susținerea acțiunii formulate, DGP a invocat un motiv unic, întemeiat pe o încălcare a articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 66 din acest regulament, arătând că marca în cauză era utilizată nu numai pentru serviciile pentru care este înregistrată marca menționată, ci și pentru produsele vizate de această înregistrare.
DGP a subliniat în special că această marcă este aplicată pe ambalaje care formează, împreună cu produsul ambalat, una și aceeași unitate de vânzare. Utilizatorii mărcii respective nu ar fi furnizori de ambalaje, ci fabricanți sau distribuitori de produse. Marca în cauză ar indica faptul că aceste produse provin de la întreprinderi care s‑au angajat ca ambalajele să fie tratate potrivit sistemului DGP. În plus, întrucât marca respectivă este asociată de public cu un comportament ecologic al fabricanților și distribuitorilor menționați, aceasta ar exprima o „calitate imaterială” a produselor.
Tribunalul a respins această acțiune.
Mai întâi, acesta a prezentat criteriile în raport cu care trebuia să se aprecieze dacă marca în cauză făcuse obiectul unei utilizări serioase.
În această privință, Tribunalul a considerat, la punctul 26 din hotărârea atacată, că din jurisprudența Curții reiese că „o marcă face obiectul unei utilizări serioase atunci când este utilizată în conformitate cu funcția sa esențială, care este aceea de a garanta identitatea originii produselor sau a serviciilor pentru care a fost înregistrată, în scopul de a crea sau de a păstra un debușeu pentru aceste produse și servicii, cu excluderea utilizărilor cu caracter simbolic având ca unic obiectiv menținerea drepturilor conferite prin înregistrare” și că, „în același mod, funcția esențială a unei mărci colective a Uniunii Europene este de a face distincție între produsele sau serviciile membrilor asociației titulare a acestora și cele ale altor întreprinderi”.
La punctele 27-29 din această hotărâre, Tribunalul a amintit că examinarea caracterului serios al utilizării mărcii trebuie să constea într‑o apreciere globală care să țină seama de toți factorii pertinenți din cauză, precum natura produselor sau a serviciilor vizate de marcă și utilizările considerate ca fiind justificate în sectorul economic vizat pentru crearea sau menținerea unor cote de piață.
În continuare, luând în același timp act, la punctul 33 din hotărârea atacată, de faptul că marca în cauză făcea obiectul unei utilizări serioase ca marcă colectivă în numeroase state membre ale Uniunii Europene, Tribunalul a considerat, asemenea camerei de recurs, că utilizarea serioasă a acestei mărci pe ambalaje nu implică dovada unei utilizări serioase pentru produse.
Tribunalul a precizat, la punctul 36 din această hotărâre, că publicul relevant este, în speță, constituit în principal din marele public și a constatat, la punctul 38 din hotărârea menționată, că acest public identifică marca în cauză ca o indicație în sensul că ambalajele pot fi colectate și valorificate potrivit unui anumit sistem.
La punctele următoare din aceeași hotărâre, Tribunalul a considerat că marca în cauză nu indică, în schimb, originea produselor.
În această privință, Tribunalul a arătat, la punctul 41 din hotărârea atacată, că „este adevărat că, în conformitate cu funcția sa de marcă colectivă, marca [în cauză] face referire la faptul că producătorul sau distribuitorul produselor […] face parte din sistemul de acord de licență al [DGP] și semnalează, în consecință, un anumit comportament ecologic al acestei întreprinderi”. În aceste condiții, publicul relevant ar fi în măsură să distingă între o marcă ce indică originea comercială a produsului și o marcă ce semnalează valorificarea deșeurilor de ambalaje. În plus, ar trebui să se țină seama de faptul că „produsele înseși sunt desemnate în mod regulat de mărci care aparțin unor societăți diferite”.
Tribunalul a statuat, la punctul 42 din această hotărâre, că „utilizarea mărcii [în cauză] ca marcă colectivă care desemnează produsele membrilor asociației distingându‑le de produsele care provin de la întreprinderi ce nu fac parte din această asociație va fi percepută de publicul relevant ca utilizare având ca obiect ambalaje. [C]omportamentul ecologic al întreprinderii datorită afilierii sale la sistemul de acord de licență al [DGP] va fi atribuit de publicul relevant posibilității de tratament ecologic al ambalajului, iar nu unui asemenea tratament aplicat însuși produsului ambalat, care se poate dovedi neadaptat pentru un tratament ecologic”.
În sfârșit, Tribunalul a considerat, la punctele 44 și 45 din hotărârea atacată, că utilizarea mărcii în cauză nu avea ca obiectiv să creeze sau să păstreze un debușeu pentru produse. Această marcă ar fi cunoscută de consumator numai ca o indicație a faptului că ambalajul va fi, datorită contribuției fabricantului sau a distribuitorului produsului, eliminat și valorificat dacă acest consumator aduce ambalajul respectiv la un punct de colectare de proximitate. În consecință, aplicarea mărcii menționate pe ambalajul unui produs ar exprima pur și simplu faptul că fabricantul sau distribuitorul acestui produs se comportă în conformitate cu cerința impusă de legislația Uniunii, potrivit căreia obligația de valorificare a deșeurilor de ambalaje revine întreprinderilor. Potrivit Tribunalului, în cazul puțin probabil în care consumatorul s‑ar decide să cumpere doar pe baza calității ambalajului, totuși această marcă creează sau păstrează un debușeu nu în ceea ce privește produsul respectiv, ci numai în ceea ce privește ambalajul acestuia.
Concluziile părților
DGP solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
pronunțarea definitivă în sensul admiterii concluziilor formulate în primă instanță sau, în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului; și
–
obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată.
EUIPO solicită Curții:
–
respingerea acțiunii; și
–
obligarea DGP la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului, DGP invocă în esență un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 66 din acest regulament.
Argumentele părților
Potrivit DGP, Tribunalul nu a ținut seama de interpretarea noțiunii de „utilizare serioasă” în sensul articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum rezultă aceasta din jurisprudența Curții, și a omis să ia în considerare în mod corespunzător caracteristicile mărcilor colective ale Uniunii Europene enunțate la articolul 66 din acest regulament. În consecință, hotărârea atacată ar fi afectată de erori de drept.
DGP observă în special că Tribunalul a considerat ca fiind lipsit de relevanță faptul, constatat totuși la punctele 41 și 42 din hotărârea atacată, că utilizarea mărcii în cauză indică publicului relevant că toate produsele pe ambalajele cărora este aplicată marca menționată provin de la întreprinderi care s‑au afiliat la sistemul DGP și că această utilizare exprimă un comportament ecologic comun al întreprinderilor respective.
Din moment ce a înlăturat astfel de elemente, care se referă la comercializarea produselor pentru care este înregistrată marca în cauză, la aprecierea existenței unei „utilizări serioase” a acestei mărci, Tribunalul ar fi omis să întemeieze această apreciere pe funcția esențială a mărcilor colective ale Uniunii Europene. Această eroare de drept l‑ar fi determinat ulterior să considere că utilizarea mărcii în cauză nu viza produsele pentru care fusese înregistrată, ci era rezervată ambalajelor acestora, deși ar fi fost cert că utilizatorii mărcii în cauză comercializează produse și nu sunt fabricanți sau distribuitori de materiale de ambalare.
În opinia DGP, în dreptul mărcilor, produsele și ambalajul lor, în cazul în care formează un tot și sunt puse în vânzare ca una și aceeași unitate, trebuie să fie apreciate împreună. Aprecierea pe care a efectuat‑o Tribunalul s‑ar întemeia pe o abordare contrară, l‑ar fi determinat, la punctele 44 și 45 din hotărârea atacată, să considere, fără a aplica criteriile de apreciere pertinente, că utilizarea mărcii colective în cauză nu se înscrie în obiectivul creării sau păstrării unui debușeu pentru produsele membrilor asociației titular al acestei mărci.
Erorile săvârșite de Tribunal în hotărârea atacată în ceea ce privește criteriile de apreciere a existenței unei utilizări serioase ar fi de asemenea subliniate de motivul care figurează la punctul 41 din această hotărâre, potrivit căruia produsele vizate „sunt desemnate în mod regulat de mărci care aparțin unor societăți diferite”. În această privință, DGP observă că este obișnuit ca o marcă colectivă să fie utilizată pentru produse ale unor întreprinderi diferite și că este evident că acestea aplică mărci individuale pe produsele lor sau pe ambalajul acestora. Or, această utilizare simultană a mărcii colective și a mărcilor individuale nu ar constitui nicidecum un indiciu privind lipsa utilizării serioase a mărcii colective.
EUIPO consideră că motivul unic, în cazul în care nu este inadmisibil, este în orice caz nefondat.
Pentru a se putea constata că o marcă colectivă a făcut obiectul unei „utilizări serioase” pentru produsele pentru care este înregistrată, ar fi necesar ca această marcă să fie utilizată „ca” marcă colectivă pentru aceste produse.
Ar rezulta că nu este suficient ca marca în cauză să fi fost utilizată într‑un raport oarecare cu produsele pentru care este înregistrată. Potrivit EUIPO, dimpotrivă, trebuie să existe o legătură obiectivă și suficient de concretă între marca colectivă și produsele vizate. În lipsa unei astfel de legături, ar trebui să se concluzioneze că marca colectivă nu este utilizată în conformitate cu funcția sa esențială, care este aceea de a distinge produsele sau serviciile membrilor asociației titular al acestora de cele ale altor întreprinderi.
În speță, o astfel de legătură ar lipsi. Apartenența fabricanților și a distribuitorilor la sistemul DGP nu ar privi decât ambalajele, și anume împachetarea produselor, iar nu produsele însele. Faptul că produsul și ambalajul acestuia constituie o unitate de vânzare nu ar schimba cu nimic acest lucru.
Tribunalul ar fi statuat, prin urmare, în mod întemeiat că utilizarea mărcii în cauză oferă publicului relevant indicații cu privire la ambalaj, iar nu cu privire la produsul ambalat.
Argumentul DGP referitor la o utilizare simultană a unor mărci individuale și colective ar fi lipsit de relevanță. În această privință, EUIPO observă că, independent de existența unei asemenea împrejurări, utilizarea serioasă a mărcii colective pentru produsele pentru care este înregistrată trebuie să fie stabilită.
EUIPO achiesează de asemenea la aprecierea Tribunalului în ceea ce privește aspectul dacă utilizarea mărcii în cauză a putut avea ca scop crearea sau păstrarea unui debușeu pentru produsele pentru care marca în cauză este înregistrată. În această privință, observă că cerința referitoare la finalitatea creării sau a păstrării unui debușeu pentru produse se aplică în aceeași măsură atât mărcilor colective, cât și mărcilor individuale. În speță, aplicarea mărcii în cauză pe ambalajul produselor nu ar putea fi relevantă în decizia de cumpărare a consumatorului decât în considerarea ambalajului. Acest fapt ar demonstra că utilizarea acestei mărci nu are ca scop crearea sau păstrarea unui debușeu pentru produse.
Aprecierea Curții
În lipsa unei dispoziții contrare prevăzute la articolele 67-74 din Regulamentul nr. 207/2009, articolele 15 și 51 din acest regulament fac parte, în temeiul articolului 66 alineatul (3) din regulamentul menționat, din dispozițiile acestuia care se aplică mărcilor colective ale Uniunii Europene.
În consecință, în conformitate cu articolele 15 și 51 menționate, titularul unei astfel de mărci este declarat decăzut din drepturile conferite de aceasta în cazul în care, pe o perioadă neîntreruptă de cinci ani și în lipsa unui motiv întemeiat pentru neutilizare, marca nu a făcut obiectul unei utilizări serioase în cadrul Uniunii pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată. Dacă această cauză de decădere nu există decât pentru o parte dintre produsele sau serviciile respective, se declară decăderea pentru produsele sau serviciile respective.
Deși constatările Tribunalului cu privire la utilizarea unei mărci sunt de ordin factual și, în consecință, cu excepția ipotezei unei denaturări a faptelor, nu pot fi contestate în cadrul unui recurs, un motiv de recurs întemeiat pe o încălcare a articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 este totuși admisibil în cazul în care privește criteriile în raport cu care Tribunalul trebuie să aprecieze existența unei utilizări serioase în sensul acestei dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 octombrie 2017, EUIPO/Cactus,
C‑501/15 P
,
EU:C:2017:750
, punctul
). Aceasta este situația în speță, întrucât motivul unic al recursului privește criteriile în raport cu care trebuie apreciată existența unei utilizări serioase, în sensul dispoziției menționate, a unei mărci colective a Uniunii Europene, ținând seama de caracteristicile acestui tip de marcă.
Cu privire la fond, trebuie amintit că, astfel cum a subliniat Tribunalul la punctul 26 din hotărârea atacată, funcția esențială a unei mărci colective a Uniunii Europene este de a face distincție între produsele sau serviciile membrilor asociației titulare a acestora și cele ale altor întreprinderi (Hotărârea din 20 septembrie 2017, The Tea Board/EUIPO,
C‑673/15 P‑C‑676/15 P
,
EU:C:2017:702
, punctul
).
Astfel, spre deosebire de o marcă individuală, o marcă colectivă nu are drept funcție să indice consumatorului care este „identitatea originii” produselor sau a serviciilor pentru care este înregistrată, această funcție, care urmărește să garanteze consumatorului că produsele sau serviciile vizate au fost fabricate sau furnizate sub controlul unei întreprinderi unice, căreia îi poate fi atribuită răspunderea pentru calitatea acestora, fiind proprie mărcilor individuale (a se vedea în special Hotărârea din 8 iunie 2017, W. F. Gözze Frottierweberei și Gözze,
C‑689/15
,
EU:C:2017:434
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie arătat că articolul 66 din Regulamentul nr. 207/2009 nu impune nicidecum ca fabricanții, producătorii, prestatorii sau comercianții care se afiliază la asociația titular al unei mărci colective a Uniunii Europene să facă parte din același grup de societăți care fabrică sau furnizează produse sau servicii sub un control unic. Acest regulament nu se opune ca membrii unei astfel de asociații să fie concurenți, iar fiecare dintre aceștia să utilizeze marca colectivă care indică afilierea sa la asociația menționată, pe de o parte, și o marcă individuală care indică identitatea originii produselor sau a serviciilor sale, pe de altă parte.
Reiese de asemenea din jurisprudența Curții, amintită la punctul 26 din hotărârea atacată, că o marcă face obiectul unei utilizări serioase atunci când este utilizată în conformitate cu funcția sa esențială, în scopul de a crea sau de a păstra un debușeu pentru produsele și serviciile pentru care este înregistrată (a se vedea în special în ceea ce privește mărcile individuale, Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punctul
, și Hotărârea din 3 iulie 2019, Viridis Pharmaceutical/EUIPO,
C‑668/17 P
,
EU:C:2019:557
, punctul
).
Această jurisprudență se aplică,
mutatis mutandis
, mărcilor colective ale Uniunii Europene. Astfel, aceste mărci se situează, la fel ca mărcile individuale, în comerț. Utilizarea lor trebuie, așadar, pentru a putea fi calificată drept „serioasă”, în sensul articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, să se înscrie efectiv în obiectivul întreprinderilor în cauză de a crea sau de a păstra un debușeu pentru produsele sau serviciile lor.
Rezultă că o marcă colectivă a Uniunii Europene face obiectul unei utilizări serioase atunci când este utilizată în conformitate cu funcția sa esențială, care este aceea de a distinge produsele sau serviciile membrilor asociației titular al acestora de cele ale altor întreprinderi, în scopul de a crea sau de a păstra un debușeu pentru aceste produse și servicii.
Mai precis, o astfel de marcă este utilizată în conformitate cu funcția sa esențială din momentul în care această utilizare îi permite consumatorului să înțeleagă că produsele sau serviciile vizate provin de la întreprinderi care sunt afiliate asociației, titular al mărcii, și să distingă astfel aceste produse sau servicii de cele care provin de la întreprinderi care nu sunt afiliate la asociația respectivă.
Or, la punctul 41 din hotărârea atacată, Tribunalul a admis că, în conformitate cu funcția sa în calitate de marcă colectivă, marca în cauză face referire la faptul că producătorul sau distribuitorul produselor în litigiu face parte din sistemul de acord de licență al reclamantei.
Rezultă că o astfel de marcă colectivă este utilizată în conformitate cu funcția sa esențială, fără ca o asemenea concluzie să poată fi repusă în discuție, având în vedere cele expuse la punctul 54 din prezenta hotărâre, de afirmația cuprinsă la punctul 41 din hotărârea atacată, potrivit căreia publicul relevant este perfect în măsură să facă distincția între o marcă ce indică originea comercială a produsului și o marcă ce semnalează valorificarea deșeurilor de ambalaje ale produsului însuși.
Desigur, Tribunalul a arătat de asemenea, la punctul 44 din hotărârea atacată, că recurenta nu a reușit să demonstreze că utilizarea mărcii în cauză urmărea să creeze sau să păstreze un debușeu pentru produsele în litigiu, astfel încât nu putea exista o utilizare serioasă a acesteia în raport cu produsele respective.
Totuși, pentru a determina dacă această cerință era îndeplinită, era necesar, potrivit jurisprudenței constante a Curții, să se examineze dacă marca în cauză este utilizată efectiv „pe piața” produselor sau a serviciilor vizate. Această examinare trebuia realizată evaluând în special „utilizările considerate justificate în sectorul economic vizat pentru menținerea sau pentru crearea cotelor de piață pentru produsele sau serviciile protejate prin marcă, natura acestor produse sau servicii, caracteristicile pieței, întinderea și frecvența utilizării mărcii respective” (a se vedea în special Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 3 iulie 2019, Viridis Pharmaceutical/EUIPO,
C‑668/17 P
,
EU:C:2019:557
, punctele
și
).
Or, deși Tribunalul a menționat într‑adevăr aceste criterii la punctul 27 din hotărârea atacată, trebuie totuși să se constate că ulterior a omis să le aplice în speță.
Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 3 și 41 din hotărârea atacată, era cert în fața Tribunalului că marca în cauză a fost înregistrată pentru produse foarte diverse, care fac parte dintr‑o gamă largă de categorii de produse din clasele 1-34, în sensul Aranjamentului de la Nisa, și că produsele astfel vizate sunt ambalate la momentul punerii lor în vânzare. De asemenea, era cert că aceste ambalaje devin deșeuri după ce consumatorul a dezambalat sau a utilizat produsul.
Pe de altă parte, Tribunalul a constatat, la punctele 41 și 42 din această hotărâre, că utilizarea mărcii în cauză este efectiv percepută de publicul relevant ca o indicație a faptului că fabricanții și distribuitorii produselor vizate s‑au afiliat la sistemul comun de tratare ecologică stabilit de DGP și că acest sistem îi permite consumatorului, în cazul achiziționării acestor produse, să ducă deșeurile de ambalaje spre un punct de colectare de proximitate în vederea eliminării și a valorificării acestora. Tribunalul a considerat de asemenea, la punctul 44 din hotărârea menționată, că, acționând astfel, fabricanții și distribuitorii menționați se conformează obligației care le revine în temeiul dreptului Uniunii de a contribui la valorificarea deșeurilor de ambalaje de produse.
Deși a constatat astfel că întreprinderile afiliate la sistemul DGP indică în mod efectiv, prin aplicarea mărcii în cauză pe ambalajul produselor lor, care este sistemul de colectare și de valorificare a deșeurilor de ambalaje la care participă în calitate de fabricanți și de distribuitori, Tribunalul a decis, la punctele 44 și 45 din hotărârea atacată, că nu s‑a stabilit că utilizarea mărcii în cauză se înscria efectiv în obiectivul acestor întreprinderi de a crea sau de a păstra un debușeu pentru produsele lor.
În conformitate cu criteriile de apreciere enunțate în jurisprudența Curții amintită la punctul 62 din prezenta hotărâre, Tribunalului îi revenea, înainte de a ajunge la această concluzie și de a se pronunța astfel în favoarea decăderii titularilor din drepturile asupra mărcii în cauză pentru cvasitotalitatea produselor pentru care aceasta este înregistrată, sarcina de a examina dacă utilizarea demonstrată în mod corespunzător în speță, și anume aplicarea mărcii în cauză pe ambalajul produselor întreprinderilor afiliate la sistemul DGP, este considerată, în sectoarele economice vizate, ca justificată pentru a menține sau a crea cote de piață pentru produse.
O astfel de examinare, care trebuia să vizeze de asemenea natura produselor în cauză și caracteristicile piețelor pe care acestea sunt puse în vânzare, lipsește din hotărârea atacată. Desigur, Tribunalul a constatat că consumatorul înțelege că sistemul DGP privește colectarea de proximitate și valorificarea ambalajelor produselor, iar nu colectarea sau valorificarea produselor însele, dar nu a examinat în mod corespunzător dacă faptul de a indica consumatorului, la punerea în vânzare a produselor, punerea la dispoziție a unui astfel de sistem de colectare de proximitate și de eliminare ecologică a deșeurilor de ambalare este, în sectoarele economice vizate sau în unele dintre acestea, justificat pentru a menține sau a crea cote de piață pentru produse.
Deși, în această privință, nu se putea aștepta din partea Tribunalului să efectueze această examinare separat pentru fiecare dintre descrierile detaliate ale produselor care figurează în actul de înregistrare a mărcii în cauză, se impunea totuși, având în vedere diversitatea produselor vizate de o astfel de marcă, să se furnizeze o examinare care să distingă diferite categorii de produse, în funcție de natura și de caracteristicile piețelor, și care să evalueze, pentru fiecare dintre aceste categorii de produse, dacă utilizarea mărcii în cauză se înscrie efectiv în urmărirea obiectivului de a menține sau de a crea cote de piață.
Astfel, unele dintre sectoarele economice în cauză vizează produse de consum curent, precum alimente, băuturi, produse de igienă corporală și produse de întreținere care pot genera zilnic deșeuri de ambalaje de care consumatorul trebuie să se debaraseze. Prin urmare, nu se poate exclude posibilitatea ca indicarea de către fabricant sau de către distribuitor, pe ambalajul produselor de acest tip, a afilierii la un sistem de colectare de proximitate și de tratare ecologică a deșeurilor de ambalaje să poată influența deciziile de cumpărare ale consumatorilor și, astfel, să contribuie la menținerea sau la crearea unor cote de piață aferente acestor produse.
Or, la punctul 45 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a limitat să afirme, în termeni generali și pentru ansamblul produselor în litigiu, că, deși alegerea consumatorului era influențată de calitatea ambalajului produsului respectiv, marca în cauză nu ar crea sau nu ar păstra un debușeu în raport cu ceilalți operatori economici decât în ceea ce privește ambalajul, iar nu produsul în cauză. Un asemenea raționament nu se întemeiază în mod corespunzător pe criteriile amintite la punctul 62 din prezenta hotărâre și are drept consecință, de altfel, faptul că se consideră, în mod contradictoriu, că, chiar și în cazul în care utilizarea mărcii în cauză contribuie la achiziționarea produselor pe ambalajul cărora este aplicată marca, această utilizare trebuie să fie considerată ca fiind străină de menținerea sau de crearea unui debușeu pentru produsele respective.
Trebuie să se arate de asemenea că necesitatea, în vederea aprecierii caracterului serios al utilizării unei mărci, a unei examinări care să țină seama în mod corespunzător de natura produselor sau a serviciilor vizate, precum și de caracteristicile piețelor lor respective și care să distingă, în consecință, între mai multe tipuri de produse sau servicii atunci când acestea din urmă prezintă o diversitate importantă, reflectă în mod adecvat seriozitatea mizei respectivei aprecieri. Astfel, aceasta din urmă determină dacă titularul unei mărci este decăzut din drepturile asupra acesteia și, în cazul unui răspuns afirmativ, pentru ce produse sau servicii este declarată decăderea.
În această ultimă privință, trebuie, desigur, ca respectarea cerinței unei utilizări care se înscrie efectiv în obiectivul creării sau păstrării unui debușeu pentru produsele și serviciile pentru care este înregistrată marca să fie asigurată, pentru ca titularul acesteia să nu rămână protejat în mod nejustificat pentru produse sau servicii a căror comercializare nu este cu adevărat promovată de marca respectivă. Este însă la fel de important ca titularii mărcilor și, în cazul unei mărci colective, membrii lor să își poată exploata semnul în comerț într‑un mod protejat corespunzător.
Întrucât a omis să realizeze examinarea vizată de jurisprudența amintită la punctul 62 din prezenta hotărâre, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în aplicarea noțiunii de „utilizare serioasă”, în sensul articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009.
În consecință, motivul unic de recurs este fondat și hotărârea atacată trebuie să fie anulată.
Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
Din articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene rezultă că, atunci când recursul este fondat, Curtea poate să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată.
În speță, Curtea dispune de elementele necesare pentru a se pronunța în mod definitiv cu privire la motivul unic al acțiunii în primă instanță.
Din decizia în litigiu, al cărei conținut este expus la punctele 19 și 20 din prezenta hotărâre, reiese că Camera a cincea de recurs a EUIPO s‑a întemeiat pe motive care corespund în esență celor cuprinse în hotărârea atacată. Astfel, Tribunalul a reluat în esență raționamentul acestei camere de recurs. Așa cum reiese din cuprinsul punctului 74 din prezenta hotărâre, acest raționament este eronat în drept, întrucât încalcă sfera noțiunii de „utilizare serioasă”, în sensul articolului 15 din Regulamentul nr. 207/2009.
În consecință, decizia în litigiu trebuie anulată.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât DGP a solicitat obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și cheltuielile de judecată efectuate de DGP atât în cadrul prezentului recurs, cât și în cadrul procedurii în primă instanță.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 12 septembrie 2018, Der Grüne Punkt/EUIPO – Halston Properties (Reprezentarea unui cerc cu două săgeți) (
T‑253/17
,
EU:T:2018:909
).

2)
Anulează Decizia Camerei a cincea de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 20 februarie 2017 (cauza R 1357/2015‑5).

3)
Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH atât în cadrul prezentului recurs, cât și în procedura în primă instanță.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.