CELEX: 62016TJ0387
Rahaline abi
Üldise huvi projektid üleeuroopaliste energiavõrkude valdkonnas
Rahalise abi lõpliku summa kindlaksmääramine
Auditiaruanne, milles tuvastatakse eeskirjade eiramised
Abikõlbmatud kulutused
Põhjendamiskohustus
Õiguspärane ootus
Proportsionaalsus

Vaidluse taust
Hageja Terna – Rete Elettrica Nazionale SpA on Itaalias asutatud äriühing, mis tegutseb kõrgepinge elektrienergia ülekandmise ja tarnimise sektoris.
Hageja on elektromehaaniliste seadmete katsetamise ja sertifitseerimise ning elektrisüsteemidealase nõustamise sektoris tegutseva äriühingu CESI SpA aktsionär ning talle kuulub 42,68% viimase aktsiatest.
Vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. septembri 2006. aasta otsusele nr 1364/2006/EÜ üleeuroopaliste energiavõrkude suuniste kehtestamise ning otsuse 96/391/EÜ ja otsuse nr 1229/2003/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2006, L 262, lk 1
) avaldas Euroopa Ühenduste Komisjon 15. juunil 2007 projektikonkursi teate rahalise abi andmiseks vastavalt 14. augusti 2007. aasta tööprogrammile K(2007) 3945 toetuste kohta üleeuroopaliste energiavõrkude valdkonnas.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2007. aasta määruse (EÜ) nr 680/2007, millega kehtestatakse ühenduse rahalise abi andmise üldeeskirjad üleeuroopaliste transpordi- ja energiavõrkude valdkonnas (
ELT 2007, L 162, lk 1
), artikli 9 kohaselt otsustab komisjon pärast iga sama määruse artikli 8 lõikes 1 osutatud mitmeaastasel või iga-aastasel tööprogrammil põhinevat projektikonkurssi valitud projektidele või projektide osadele antava rahalise abi summa ja täpsustab nende rakendamise tingimused ja meetodid.
Komisjon valis 2. detsembri 2008. aasta otsusega K(2008) 7941 (edaspidi „2. detsembri 2008. aasta otsus“) rahalist abi saada võivate projektide hulgast välja üldise huvi projekti „Elektrienergia alalisvooluga ülekandmine Itaalia ja Prantsusmaa vahel maanteede infrastruktuuride abil“ (edaspidi „projekt E 221“). Selle otsusega määrati hagejale rahaline abi maksimumsummas 1542600 eurot.
Komisjon valis 21. mai 2010. aasta otsusega K(2010) 3360 (edaspidi „21. mai 2010. aasta otsus“) rahalist abi saada võivate projektide hulgast välja üldise huvi projekti „Uue lõunapoolse Itaalia ja Prantsusmaa vahelise piiriülese elektrivõrkude ühenduse maanteede infrastruktuuride abil teostatavuse uuring“ (edaspidi „projekt E 255“). Selle otsusega määrati hagejale rahaline abi maksimumsummas 500000 eurot.
Projektide E 221 ja E 255 elluviimiseks osutus vajalikuks osta teenuseid seoses tegevusega, mida hageja ei saanud teostada omaenda vahenditega. Hageja usaldas seega nende teenuste osutamise CESI‑le. Täpsemalt sõlmis hageja projektide E 221 ja E 255 raames otse CESIga läbirääkimistega menetluse tulemusel lepingu sellise seitsme ülesande täitmiseks, mis seisnevad uurimis- ja arendusteenuste ning spetsialiseeritud tugiteenuste osutamises ja on hõlmatud CESIga vastavalt 17. aprillil 2009, 27. mail 2010 ja 8. aprillil 2011 riigihankealastest eeskirjadest tehnilistel põhjustel erandit tehes sõlmitud raamlepingutega nr 3000029140, nr 3000034279 ja nr 6000001506 (edaspidi „asjaomased ülesanded“).
Pärast seda, kui projektid E 221 ja E 255 olid ellu viidud, teavitas komisjon hagejat 5. novembri 2012. aasta kirjaga sellest, et üks välisauditiühing (edaspidi „audiitorühing“) hakkab auditeerima hageja poolt nende projektide raames deklareeritud kulutusi. Komisjon täpsustas, et pädevad talitused hindavad finantsauditi tulemusi, et teha hageja nõutavad kulutuste kohandused, ning et kui kohandada tuleb komisjoni kasuks, siis võib see mõjutada tulevasi makseid või olla aluseks tagasinõudekorraldustele liialt makstud summa ulatuses.
Audiitorühing edastas 13. juuni 2013. aasta kirjaga auditiaruande eelnõu hagejale. Auditiaruande eelnõus teavitati hagejat sellest, et teatavad projektide E 221 ja E 255 elluviimise raames tehtud kulutused ei ole abikõlblikud. Konkreetselt oli auditiaruande eelnõus asjaomaste ülesannetega seotud väliste kulutuste kohta tuvastatud, et neid ei saa käsitada abikõlblikuna, kuivõrd komisjoni antud juhiste kohaselt on samasse kontserni kuuluvate äriühingutega lepingute sõlmimine võimalik ainult juhul, kui tehtud kulutustest arvatakse maha lepingut täitnud ettevõtja kogu kasum. CESI aga osutas hagejale teenuseid turutingimustel, saades sel moel kasumit. Hagejal paluti eelnõu heaks kiita või esitada soovi korral märkused.
Hageja esitas oma märkused 5. juuli 2013. aasta kirjas. Hageja väitis, et tal puudub mis tahes kontroll CESI üle ning et asjaomaste ülesannete kohta lepingu sõlmimine selle äriühinguga vastab täielikult Euroopa õigusnormides ja riigisisestes õigusnormides kehtestatud põhimõtetele. Täpsemalt väitis hageja, et eelneva väljakuulutamiseta nende ülesannete kohta lepingu sõlmimine CESIga toimus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused (
ELT 2004, L 134, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 19), artikli 40 lõike 3 punktides c, e ja i ette nähtud erandite alusel, sest tehnilistel põhjustel sai lepingut täita ainult üks konkreetne ettevõtja; uute toodete võimalikust ostmisest tulenesid tehnilised raskused, mis oleksid kaasa toonud kulutuste ülemäärase ja ebaproportsionaalse suurenemise, ning oli olemas raamleping CESIga.
Komisjon edastas 18. juuni 2014. aasta kirjaga hagejale audiitorühingu koostatud lõpliku auditiaruande (edaspidi „auditiaruanne“). Auditiaruandes korrati peaaegu kõiki auditiaruande eelnõus tehtud esialgseid järeldusi, nõustuti teatavate hageja nõutud kulutustega ning esitati hageja märkustega arvestades kaalutlusi. Hagejal paluti esitada soovi korral oma märkused kahe nädala jooksul alates kirja kättesaamisest, andes ühtlasi teada, et juhul, kui ta märkusi ei esita, väljastab komisjon võlateated, et nõuda sisse 414101,72 eurot seoses projektiga E 221 ja 80769,67 eurot seoses projektiga E 255.
Hageja vastas 15. juuli 2014. aasta kirjaga komisjoni kirjale, esitades uued selgitused. Hageja võttis teadmiseks, et suurt osa tema eelnevalt esitatud märkustest oli arvesse võetud, kuid vaidlustas auditiaruandes tehtud järelduse asjaomaste ülesannetega seotud otseste väliste kulude kohta. Hageja rõhutas, et tal ei ole mingisugust kontrolli CESI üle, mis kujutab endast lihtsalt tema sidusühingut, mille üle tal puudub mis tahes juhtimis- või koordineerimispädevus vastavalt Itaalia tsiviilseadustiku artiklile 2497. Lisaks selgitas hageja põhjusi, miks ta kasutas asjaomaste ülesannete kohta CESIga lepingu sõlmimiseks eelneva väljakuulutamiseta menetlust direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktides c, e ja i ette nähtud erandite alusel.
Hageja 15. juuli 2014. aasta kirjaga saadetud vastuse tagajärjel otsustas komisjon läbi viia täiendava uurimise. Ta palus hagejal 13. veebruari 2015. aasta kirjas esitada täiendavad selgitused eelneva väljakuulutamiseta menetluste kohta, mille tulemusel sõlmiti CESIga raamlepingud nr 3000034279 ja nr 6000001506. Konkreetselt palus komisjon selgitusi seoses viitega direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktile c, millest nähtuks, miks CESI näol on hankega seotud tehnilistel põhjustel tegemist ainsa konkreetse ettevõtjaga. Lisaks sellele andis komisjon teada, et direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktis e ette nähtud erand ei ole käesoleval juhul kohaldatav, kuivõrd asjaomase hanke näol on tegemist teenuste, mitte asjade riigihankega.
Hageja vastas 23. märtsi 2015. aasta elektronkirjas komisjoni küsimustele. Ta rõhutab, et tal puudub CESI üle mis tahes kontrolli-, juhtimis- või koordineerimispädevus, ning väitis, et ta oli 5. juuli 2013. aasta kirjas komisjonile juba tutvustanud õiguslikku raamistikku, mis võimaldas tal sõlmida eelneva väljakuulutamiseta asjaomaste ülesannete kohta lepingu otse CESIga; selle õigusliku raamistiku moodustab direktiivi 2004/17 artikkel 40, mis võimaldab teatud juhtudel kasutada eelneva väljakuulutamiseta menetlust. Hageja märkis, et CESI oli temaga koos arendatud spetsiifiliste vahendite või tarkvara kasutajana ainus ettevõtja, kes sai osutada asjaomaste ülesannetega hõlmatud teenuseid, kuivõrd muude ettevõtjate poole pöördumine oleks kaasa toonud lisakulutused, pikemad tähtajad ja teabekaotuse riski nende teenuste osutamisel.
Komisjon võttis täiendava uurimise raames kogutud teabe teadmiseks ning tuvastas, et CESI ei ole mitte hageja kontrollitav äriühing, vaid selle sidusühing, mida hageja kuidagi ei juhi ega koordineeri, ning muutis 6. juuli 2015. aasta kirjas oma seisukohta ja teavitas hagejat, et kulutusi, mis olid seotud asjaomaste ülesannetega ja mille kohta leping oli sõlmitud otse CESIga, ei saa käsitada abikõlblikuna mitte seetõttu, et ei ole järgitud komisjoni juhiseid samasse kontserni kuuluvate äriühingutega lepingute sõlmimise kohta, vaid seetõttu, et ei ole järgitud riigihankealaseid eeskirju. Komisjon märkis sellega seoses, et hageja oleks direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punkti i alusel võinud sõlmida eelneva väljakuulutamiseta asjaomaste ülesannete kohta lepingu otse CESIga ainult siis, kui neid ülesanded hõlmavad raamlepingud oleksid olnud sõlmitud kooskõlas selle direktiiviga. Komisjon märkis lisaks, et hageja ei olnud täitnud direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktist c tulenevat tõendamiskoormist, kuivõrd ta ei olnud tõendanud, et CESIga sõlmitud raamlepingutega hõlmatud teenustele ainuomaste tehniliste nõuete tõttu oli CESI ainus äriühing, millega hageja sai need raamlepingud sõlmida. Lõpetuseks märkis komisjon, et direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktis e ette nähtud erand ei ole käesoleval juhul kohaldatav, kuivõrd see seondub ainult asjade riigihangetega. Komisjon teatas, et ta väljastab kuu jooksul kaks võlateadet, ühe summas 414101,72 eurot seoses projektiga E 221 ja teise summas 80769,67 eurot seoses projektiga E 255.
Hageja esitas 21. septembril 2015 Üldkohtusse hagiavalduse, milles palus tühistada 6. juuli 2015. aasta kirja. Hagi registreeriti Üldkohtu kantseleis numbriga T‑544/15.
Komisjoni energeetika peadirektoraat, kes jätkas talle võlgnetavate summade sissenõudmise menetlust, teavitas 23. mai 2016. aasta kirjas hagejat, et on hageja argumendid uuesti läbi vaadanud koostöös teiste peadirektoraatide pädevate töötajatega. Komisjon kinnitas selles kirjas 6. juuli 2015. aasta kirjas tehtud järeldusi ning andis teada, et ta väljastab kuu jooksul kaks võlateadet, et nõuda sisse 414101,72 eurot seoses projektiga E 221 ja 80769,67 eurot seoses projektiga E 255.
Komisjon edastas 14. juuni 2016. aasta kirjaga hagejale kaks võlateadet: ühe summas 414101,72 eurot seoses projektiga E 221 ja teise summas 80769,67 eurot seoses projektiga E 255.
Üldkohus jättis 13. septembri 2016. aasta kohtumäärusega Terna vs. komisjon (
T‑544/15
, ei avaldata,
EU:T:2016:513
) selles kohtuasjas esitatud hagi ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 20. juulil 2016.
Komisjon esitas 4. oktoobril 2016 Üldkohtu kantseleisse saabunud eraldi dokumendiga Üldkohtu kodukorra artikli 130 lõike 1 alusel vastuvõetamatuse vastuväite.
Hageja esitas oma seisukohad selle vastuväite kohta 16. novembril 2016.
Üldkohtu viienda koja presidendi 17. veebruari 2017. aasta kohtumäärusega liideti vastuvõetamatuse vastuväide sisuliste küsimuste lahendamisega.
Kodukorra artikli 106 lõikes 3 on ette nähtud, et kui kolme nädala jooksul alates menetluse kirjaliku osa lõpetamisest teatamisest ei ole pooled esitanud taotlust kohtuistungi määramiseks, võib Üldkohus lahendada kohtuasja ilma menetluse suulise osata. Kuna käesolevas asjas sellist taotlust ei esitatud ja Üldkohus leidis, et tal on kohtuasja toimikus olevate dokumentide põhjal piisavalt teavet, otsustas ta lahendada kohtuasja ilma menetluse suulise osata.
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada 6. juuli 2015. aasta ning 23. mai ja 14. juuni 2016. aasta kirjad (edaspidi „vaidlustatud aktid“);
–
liita käesolev kohtuasi kohtuasjaga T‑544/15 vastavalt kodukorra artikli 68 lõikele 1, ja
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–
jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või teise võimalusena jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata, ja
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Käesoleva kohtuasja kohtuasjaga T‑544/15 liitmise taotlus on muutunud sisutühjaks ja hageja teise nõude kohta otsuse tegemise vajadus on seega ära langenud, kuivõrd 13. septembri 2016. aasta kohtumäärusega Terna vs. komisjon (
T‑544/15
, ei avaldata,
EU:T:2016:513
) jättis Üldkohus selles kohtuasjas esitatud hagi ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Õiguslik käsitlus
Vastuvõetamatuse vastuväide
Komisjon esitab hagi vastuvõetamatuse vastuväite põhjendusel, et vaidlustatud aktid ei ole aktid, mille peale saab esitada tühistamishagi ELTL artikli 263 tähenduses. Komisjon väidab sellega seoses, et vaidlustatud aktid ei ole aktid, millega määratakse lõplikult kindlaks tema seisukoht, ega ka lõplikud aktid, vaid tegemist on aktidega, mis valmistavad ette võimalikku sissenõudmise menetlust. Komisjon väidab, et ainult võimalik võlateate väljastamisest hilisem otsus võiks olla tühistamishagi ese.
Hageja vaidlustab komisjoni argumendid ja väidab, et vaidlustatud aktid on lõplikud aktid, millel on siduvad õiguslikud tagajärjed – nagu summade tagastamine –, mis mõjutavad tema huve, muutes selgelt tema õiguslikku olukorda. Ta väidab sellega seoses kõigepealt, et komisjon ei võta arvesse asjaolu, et ta tasus viivise arvestamise vältimiseks 12. augustil 2016 reservatsiooniga komisjoni nõutud summad ning et sellises olukorras ei tee komisjon seega mingit hilisemat otsust ehk otsust, mis oleks komisjoni väitel ainus vaidlustatav akt. Järgmiseks väidab hageja, et kui vaidlustatud aktide peale ei saa esitada hagi ELTL artikli 263 alusel, siis on ainus vaidlustatav akt see, mille komisjon võtab vastu võlateate tasumiseks ettenähtud tähtaja möödumisel, see tähendab siis, kui hakatakse arvestama viivist, ja see on vastuolus kõige elementaarsemate õiguspõhimõtetega. Lõpetuseks väidab hageja, et kui hagi jäetakse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, jätab Üldkohus ta ilma tema õigusest tõhusale kohtulikule kaitsele.
Tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saavad aktid või otsused, mille peale saab esitada tühistamishagi ELTL artikli 263 tähenduses, olla vaid meetmed, millel on selgelt hageja õiguslikku olukorda muutes hageja huve mõjutavad siduvad õiguslikud tagajärjed (11. novembri 1981. aasta kohtuotsus IBM vs. komisjon,
60/81
,
EU:C:1981:264
, punkt
; 5. oktoobri 1999. aasta kohtuotsus Madalmaad vs. komisjon,
C‑308/95
,
EU:C:1999:477
, punkt
, ja 29. jaanuari 2002. aasta kohtuotsus Van Parys ja Pacific Fruit Company vs. komisjon,
T‑160/98
,
EU:T:2002:18
, punkt
).
Mis puudutab akte, mille väljatöötamine toimub mitme etapi käigus, eelkõige sisemenetluse tulemusel, siis tuleneb sellestsamast kohtupraktikast, et põhimõtteliselt kujutavad endast vaidlustatavaid akte ainult meetmed, millega määratakse sellise menetluse tulemusel lõplikult kindlaks institutsiooni seisukoht, ning vahemeetmed, mille eesmärk on valmistada ette lõplikku otsust, ei ole vaidlustavad aktid (11. novembri 1981. aasta kohtuotsus IBM vs. komisjon,
60/81
,
EU:C:1981:264
, punkt
, ning 14. detsembri 2006. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon,
T‑314/04 ja T‑414/04
, ei avaldata,
EU:T:2006:399
, punkt
).
Käesolevas kohtuasjas tuleb märkida, et nagu sai meenutatud eespool punktis 4, otsustab komisjon määruse nr 680/2007 artikli 9 kohaselt pärast iga projektikonkurssi valitud projektidele või projektide osadele antava rahalise abi summa ja täpsustab nende rakendamise tingimused ja meetodid.
Nii kuuluvad vaidlustatud aktid komisjoni ja hagejat siduvate 2. detsembri 2008. aasta ja 21. mai 2010. aasta otsuste konteksti. Need komisjoni otsused tähendavad tehtud pakkumustega nõustumist, see tähendab ühelt poolt pakkumuste tegijate ja teiselt poolt komisjoni tahte kokkulangemist, ilma et määruses nr 680/2007 oleks sellegipoolest ette nähtud, et see tahete kokkulangemine peaks väljenduma lepingu vormis.
Selles kontekstis ei saa komisjoni 23. mai ja 14. juuni 2016. aasta kirju, milles komisjon sõnastab lõplikult oma nõuded abisaaja vastu rahalise abi andmise otsuse alusel, kvalifitseerida muuks kui vaidlustatavateks aktideks, kuivõrd neis on kindlaks määratud summad, mille komisjon peab enda arvates abisaajalt sisse nõudma, ning mille viimane tagastab – hagi esitamise reservatsiooniga –, allutades end seega komisjoni tahtele.
Pealegi, kuivõrd asjaomane summa on tagastatud, siis ei tee komisjon võimalikku otsust, mis on võlateate väljastamisest hilisem. Hageja ilmajätmine võimalusest vaidlustada tagastatud summad võib kahjustada tema õigust tõhusale õiguskaitsevahendile. Õigusega heale haldusele oleks vastuolus õhutada hagejat jätma võlateate kohaselt tasumisele kuuluvad summad maksmata selleks, et võimalik võlateate väljastamisest hilisem otsus tehtaks ja oleks vaidlustatav ELTL artikli 263 alusel.
Eelnevast tuleneb, et komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tuleb tagasi lükata osas, milles see puudutab 14. juuni 2016. aasta kirja, mis kujutab endast eespool punktis 18 nimetatud võlateadete kaaskirja, ning 23. mai 2016. aasta kirja, milles komisjoni energeetika peadirektoraat määrab kindlaks selle institutsiooni lõpliku seisukoha juhtumi sisulistes küsimustes pärast seda, kui ta on viimast korda analüüsinud hageja argumente, konsulteerides ka teiste peadirektoraatide pädevate töötajatega. Seevastu tuleb hagi jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata osas, milles see on esitatud 6. juuli 2015. aasta kirja peale, mille peale esitati juba see hagi, mis jäeti läbi vaatamata 13. septembri 2016. aasta kohtumäärusega Terna vs. komisjon (
T‑544/15
, ei avaldata,
EU:T:2016:513
) (vt eespool punktid 16 ja 19), kuivõrd see kohtumäärus on jõustunud.
Sisulised küsimused
Hageja esitab oma hagi põhistamiseks neli väidet, millest esimese kohaselt esineb uurimises sisuliselt puudusi ja vaidlustatud aktid ei ole põhjendatud, on vääralt kohaldatud direktiivi 2004/17 artikleid 14 ja 37 ning 2. detsembri 2008. aasta otsuse ja 21. mai 2010. aasta otsuse III lisa artikli III.3.7 lõikeid 1, 4 ja 6; teise kohaselt on vääralt kohaldatud direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punkti c; kolmanda kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja teise võimalusena esitatud neljanda väite kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et hageja on hagiavalduses korduvalt väitnud, et asjaomaseid ülesandeid oleks tulnud analüüsida eraldiseisvalt CESIga 2009.–2011. aastal sõlmitud raamlepingutest, mis neid ülesandeid hõlmavad. Hageja leiab, et see sisuline viga määras ära komisjoni hilisema analüüsi, kuivõrd majanduslikud kaalutlused, mis olid raamlepingute sõlmimisel selgelt asjakohased, ei olnud seda asjaomaste ülesannete puhul; see olevat tinginud selle, et nende ülesannetega seotud kulutusi ei käsitata abikõlblikuna.
Käesolevas kohtuasjas tuleb esiteks tuvastada, et hageja räägib selles osas endale hagiavalduses vastu. Ehkki ta on korduvalt vaidlustanud seose asjaomaste ülesannete ja raamlepingute vahel, väidab ta muudel juhtudel, et need ülesanded on raamlepingutega seotud ja nendega hõlmatud. Nimelt määratleb hageja hagiavalduses ise selle suhte, kui ta väidab, et asjaomaseid ülesandeid tuleb hinnata tema ja CESI vaheliste suhete laiemas raamistikus, mida reguleerivad nende vahel 2009.–2011. aastal sõlmitud raamlepingud. Peale selle väidab hageja kolmanda väite raames, et asjaomaste ülesannete kohta otse lepingu sõlmimise õiguspärasus tuleneb just nimelt sellest, et komisjon ei vaidlustanud raamlepingu nr 3000034279 väljakuulutamiseta sõlmimist, ja et just selle raamlepinguga ongi need ülesanded hõlmatud. Seevastu väidab hageja hagiavalduses ka seda, et raamlepingud ei oma mingit tähtsust seoses projektidega E 221 ja E 255, mistõttu oleks komisjon pidanud piirduma ainult asjaomaste ülesannete kohta otse CESIga lepingute sõlmimise analüüsimisega, jättes kõrvale raamlepingud. Seega tuleneb eespool toodust, et hageja ei saa komisjonile ette heita esiteks seda, et ta keskendub ainuüksi raamlepingute õiguspärasusele, ja teiseks seda, et ta tuletab asjaomaste ülesannete kohta otse sõlmitud iga lepingu õiguspärasuse just nimelt raamlepingute eelnevast õiguspärasusest.
Teiseks tuleb märkida, et direktiivi 2004/17 artikli 1 lõikes 4 sisalduva raamlepingu määratluse kohaselt on raamleping leping, millega hankija määratleb koos ühe või enama ettevõtjaga tingimused teatavas ajavahemikus sõlmitavate lepingute jaoks, eelkõige hindade ja vajaduse korral koguste osas. Sellest määratlusest nähtub, et raamlepingutel põhinevad lepingud sõlmitakse raamlepingus kehtestatud tingimustel ning et raamlepingu kehtivusajal sõlmitud kõik lepingud on olemuslikult seotud raamlepinguga, mis määrab kindlaks hinna, kogused ja tingimused.
Kolmandaks tuleb esile tuua, et vastavalt direktiivi 2004/17 artikli 17 lõikele 2 ei saa hankijad sellest direktiivist mööda minna ehitustööde projektide või kavandatavate hankekoguste jaotamisega mitmeks osaks.
Seega oleks direktiivi 2004/17 arvestades ning raamlepingute ja asjaomaste ülesannete – mille kohta sõlmiti lepingud otse CESIga raamlepingute alusel – vahelist tihedat suhet arvestades selle direktiiviga selgelt vastuolus hinnata asjaomaste ülesannete kohta lepingute sõlmimise õiguspärasust eraldiseisvalt nende raamlepingute sõlmimisest, millega esimesed on vältimatult ja olemuslikult seotud.
Seetõttu hindas komisjon õigesti asjaomaste ülesannete kohta otse CESIga lepingute sõlmimise õiguspärasust tihedas seoses nende raamlepingute sõlmimisega, millest esimesed sõltuvad.
Nendest sissejuhatavatest märkustest lähtudes tuleb analüüsida hagi põhistamiseks esitatud väiteid.
Esimene väide, mille kohaselt esineb uurimises sisuliselt puudusi ja vaidlustatud aktid ei ole põhjendatud, on vääralt kohaldatud direktiivi 2004/17 artikleid 14 ja 37 ning 2. detsembri 2008. aasta otsuse ja 21. mai 2010. aasta otsuse III lisa artikli III.3.7 lõikeid 1, 4 ja 6
See väide koosneb sisuliselt kolmest osast, millest esimese kohaselt esineb uurimises sisuliselt puudusi ja vaidlustatud aktid ei ole põhjendatud; teise kohaselt on vääralt kohaldatud direktiivi 2004/17 artikleid 14 ja 37 ning kolmanda kohaselt on direktiivi 2004/17 ülemäära formaalsest kohaldamisest tulenevalt vääralt kohaldatud 2. detsembri 2008. aasta otsuse ja 21. mai 2010. aasta otsuse III lisa artikli III.3.7 lõikeid 1, 4 ja 6.
–
Esimese väite esimene osa, mille kohaselt esineb uurimises puudusi ja vaidlustatud aktid ei ole põhjendatud
Hageja leiab sisuliselt, et vaidlustatud aktide puhul esineb uurimises puudusi ning need ei ole piisavalt põhjendatud, sest komisjon tugines kohaldatavate sätete väärale tõlgendusele ning asjaomaste ülesannete ja raamlepingute suhte väärale määratlusele.
Hageja väidab sellega seoses, et ta on viidanud direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktis c sätestatud erandile alati teise võimalusena ja mittekumulatiivselt ainult asjaomaste ülesannetega seoses, ning selle direktiivi artikli 40 lõike 3 punktis i sätestatud erandile raamlepingutega seoses. Hageja on seisukohal, et komisjon oleks pidanud hindama seoses nende ülesannete ja mitte raamlepingutega, kas esineb mõni tehniline põhjus direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punkti c tähenduses, mis õigustab lepingu sõlmimist eelneva väljakuulutamiseta.
Lisaks väidab hageja, et komisjoni esitatud lühidad põhjendused on ilmselgelt ekslikud, kuivõrd komisjon ei vastanud üldse hageja märkustele, mille viimane esitas seoses tehniliste põhjustega, mis õigustavad eelneva väljakuulutamiseta asjaomaste ülesannete kohta CESIga lepingu sõlmimist.
Lõpetuseks väidab hageja, et komisjon välistas ekslikult nende kulutuste hüvitamise, mis seonduvad asjaomaste ülesannetega, mille kohta sõlmiti leping otse CESIga, ja mille hüvitamist hageja taotles, tuginedes eeldusele, et neid ülesandeid hõlmavad raamlepingud sõlmiti eelneva väljakuulutamiseta, rikkudes sel moel Euroopa Liidu riigihankealaseid eeskirju.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on huve kahjustava akti põhjendamise kohustuse, mis kuulub kaitseõiguste tagamise põhimõtte juurde, eesmärk esiteks anda huvitatud isikule piisavalt teavet, et aru saada, kas akti on küllalt põhjendatud või esineb selle puhul mõni viga, mis võimaldab akti kehtivuse liidu kohtus vaidlustada, ja teiseks võimaldada liidu kohtul teostada kontrolli selle akti õiguspärasuse üle (15. novembri 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
ELTL artiklis 296 nõutud põhjendustest peab selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema akti autoriks oleva institutsiooni arutluskäik selliselt, et huvitatud isikul oleks võimalik aru saada, miks asjaomased meetmed võeti, ja et pädeval kohtul oleks võimalik teostada kontrolli (15. novembri 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Põhjendused peavad siiski olema kohandatud asjaomase akti laadi ja selle vastuvõtmise kontekstiga. Põhjendamiskohustuse täidetuse hindamisel tuleb arvesse võtta juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, toodud põhjenduste laadi ning huvi, mis võib akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, olla selgituste saamise vastu. Ei ole nõutud, et põhjendustes oleks täpsustatud kõik asjakohased faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna põhjenduste piisavust ei tule hinnata mitte ainult nende sõnastust, vaid ka konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme silmas pidades. Eeskätt on huve kahjustav akt piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud huvitatud isikule teadaolevas kontekstis, mis võimaldab tal tema suhtes võetud meetme ulatust mõista (15. novembri 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks tuleb märkida, et nagu sai öeldud eespool punktides 39–43, hindas komisjon õigesti asjaomaste ülesannete kohta otse CESIga lepingu sõlmimise õiguspärasust tihedas seoses nende raamlepingute sõlmimisega, millest ülesanded sõltusid. Sellest tuleneb, et ei ole põhjendatud hageja etteheited, mis käsitlevad asjaomaste ülesannete ja raamlepingute suhte väära määratlust.
Teiseks nähtub vaidlustatud aktidest, et komisjon esitas põhjused, miks ta leidis, et abikõlbmatud on kulutused, mis seonduvad asjaomaste ülesannetega, mille kohta sõlmiti otse CESIga leping projektide E 221 ja E 255 raames, ning et hageja poolt riigihankealastest eeskirjadest erandi tegemiseks toodud põhjused ei olnud tehniliselt ega õiguslikult vastuvõetavad. Nii märkis komisjon 6. juuli 2015. aasta kirjas, et nende ülesannete kohta sõlmiti leping eelneva väljakuulutamiseta ning et seetõttu sõltus hageja võimalus sõlmida nende kohta otse CESIga leping direktiivi 2004/17 artikli 14 lõigete 2 ja 3 kohaselt asjaomaseid ülesandeid hõlmavate raamlepingute sõlmimiseks kasutatud menetluse kooskõlast direktiiviga 2004/17. Komisjon väidab sellega seoses, et hageja esitatud selgitused, mis tuginevad oodatud soorituste tehnilisele laadile, ei õigusta raamlepingute otse sõlmimist. Lisaks sellele teatas komisjon 23. mai 2016. aasta kirjas hagejale, et esitatud selgitused ei muutnud 6. juuli 2015. aasta kirjas tehtud järeldusi, mida tuleb käsitada lõplikuna, ning andis teada, et ta väljastab kuu jooksul kaks võlateadet, et nõuda sisse 414101,72 eurot seoses projektiga E 221 ja 80769,67 eurot seoses projektiga E 255. Lõpuks saatis komisjon hagejale 14. juunil 2016 kaks võlateadet.
Eelnevast tuleneb, et vaidlustatud aktid on sellise kirjavahetuse tulem, mille käigus komisjon selgitas õiguslikult piisavalt õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, millele tema otsus tugineb, ning vastas kõigile hageja esitatud märkustele. Seega, vaidlustatud aktid tehti kontekstis, mis võimaldas hagejal mõista tema suhtes võetud meetmete ulatust, ja need on seega piisavalt põhjendatud.
Lõpetuseks kuulub küsimus sellest, kas raamlepingu sõlmimine liidu riigihankealaseid eeskirju rikkudes välistab selle raamlepinguga hõlmatud ülesannetega seotud kulutuste abikõlblikkuse, kohtuasja sisuliste küsimuste, mitte vaidlustatud aktide formaalse analüüsi alla. Seega on sellised kaalutlused – eeldusel, et need on piisavalt täpsed – edutud etteheite raames, mille kohaselt aktid ei ole põhjendatud, ning need tuleb tagasi lükata.
Eelnevast tuleneb, et esimese väite esimene osa tuleb tagasi lükata.
–
Esimese väite teine osa, mille kohaselt on vääralt kohaldatud direktiivi 2004/17 artikleid 14 ja 37
Hageja väidab, et komisjon tegi väära järelduse, et alltöövõtuga kaasnevad asjaolud, mis välistavad selliste tehniliste põhjuste olemasolu, mis õigustavad lepingu sõlmimist väljakuulutamiseta vastavalt direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktide c. Hageja on sellega seoses seisukohal, et säte, mis näeb ette alltöövõtu, see tähendab direktiivi 2004/17 artikkel 37, ei välista oma kohaldamisalast lepinguid, mis on sõlmitud eelneva väljakuulutamiseta, ning et analoogsel moel ei näe direktiivi 2004/17 artikkel 40 ette, et olukorras, kus leping sõlmitakse otse ilma väljakuulutamiseta, peab konkreetne ettevõtja tegema kõik hanke esemeks olevad sooritused isiklikult.
Hageja lisab, et igal juhul kasutati alltöövõttu ainult seoses ühega asjaomastest ülesannetest ning see nähti ette piiratud arvu ettevõtjate kasuks ning täiesti teisese tähtsusega kõrvaltegevuste jaoks, mille mõju on väike ja mil ei ole asjaomase ülesande täitmisel mingit erilist tähtsust. Lisaks väidab hageja, et alltöövõtja sooritused olid erinevad nendest, mille puhul esineb tehniline põhjus.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Tuleb märkida, et ehkki direktiivi 2004/17 artikkel 37 lubab hankijatel lasta teha kolmandatel isikutel osa asjaomasest hankest allhankena, siis selle direktiivi artikli 40 lõige 2 näeb ette, et hankijad võivad valida avatud, piiratud või läbirääkimistega menetluse tingimusel, et hange on välja kuulutatud. Lisaks näeb selle direktiivi artikli 40 lõike 3 punkt c ette, et hankijad võivad kasutada väljakuulutamiseta menetlust, kui tehnilistel põhjustel saab lepingut täita ainult üks konkreetne ettevõtja.
Käesolevas kohtuasjas tuleb märkida, et teistele ettevõtjatele tuginemine konkreetse teenuse osutamiseks välistab iseenesest selle soorituse kuulumise direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktis c ette nähtud erandi alla. Kohtupraktikast tuleneb nimelt, et direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punkti c kohaldamiseks peab olema täidetud kaks kumulatiivset tingimust, milleks on esiteks see, et hanke esemeks olevate teenustega seoses peab esinema tehniline põhjus, ja teiseks see, et see tehniline põhjus peab muutma lepingu sõlmimise konkreetse ettevõtjaga absoluutselt vajalikuks (vt analoogia alusel 2. juuni 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑394/02
,
EU:C:2005:336
, punkt
).
Asjaomaseid ülesandeid hõlmavad CESIga sõlmitud raamlepingud lubavad aga alltöövõttu, kuivõrd tegevused koos vastavate alltöövõtjatega on raamlepingutes kirjas. Seega tuleb asuda seisukohale, et hageja leidis, et teised ettevõtjad olid põhimõtteliselt võimelised neid tegevusi teostama (vt selle kohta analoogia alusel 2. juuni 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑394/02
,
EU:C:2005:336
, punkt
). Seega tuleb tuvastada, et nende raamlepingute sõlmimine CESIga ei olnud absoluutselt vajalik, kuivõrd viimane ei ole ainus ettevõtja, kellel on asjaomaste soorituste tegemiseks vajalik oskusteave.
Seega ei saa väita, et teistele ettevõtjatele tuginemine – isegi kui tegemist on marginaalse juhtumi, piiratud ettevõtjate arvu või teisese tähtsusega tegevusega – ei välista soorituse kuulumist direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktis c ette nähtud erandi alla.
Neil asjaoludel tuleb esimese väite teine osa tagasi lükata.
–
Esimese väite kolmas osa, mille kohaselt on vääralt kohaldatud 2. detsembri 2008. aasta otsuse ja 21. mai 2010. aasta otsuse III lisa artikli III.3.7 lõikeid 1, 4 ja 6
Hageja väidab, et direktiivi 2004/17 ülemäära formaalsest kohaldamisest tulenevalt on vääralt kohaldatud 2. detsembri 2008. aasta otsuse ja 21. mai 2010. aasta otsuse III lisa artikli III.3.7 lõikeid 1, 4 ja 6.
Hageja märgib sellega seoses, et 2. detsembri 2008. aasta otsuse ja 21. mai 2010. aasta otsuse III lisa artikli III.3.7 lõige 1 ei kohusta kasutama lepingute sõlmimiseks eelnevaid avatud või piiratud menetlusi, vaid kehtestavad lihtsalt üldisema kohustuse, et kulutused peavad olema „mõistlikud ja põhjendatud, kooskõlas hea finantsjuhtimise nõuetega, eeskätt ökonoomsuse ja tõhususe osas“. Hageja väidab, et ehkki ta jättis õiguspäraselt CESIga lepingute sõlmimiseks hanke väljakuulutamata selle otseses tähenduses, pidas ta viimasega põhjalikud läbirääkimised, mille tulemusel CESI tegi talle olulisi hinnaalandusi. Seetõttu heidab hageja komisjonile ette direktiivi 2004/17 ülemäära formaalset kohaldamist, kuivõrd komisjon piirdus tuvastusega, et otse CESIga sõlmitud lepingutest tulenevad kulutused ei ole abikõlblikud juba ainuüksi seetõttu, et lepingud olid sõlmitud eelneva väljakuulutamiseta, ilma et ta oleks sisuliselt analüüsinud, kas need lepingud olid majanduslikult soodsad või mitte ja kas kulutused olid mõistlikud ja põhjendatud.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Tuleb märkida, et hankemenetluse korraldamise põhimõte on kõigi täielikult või osaliselt liidu eelarvest rahastatavate hangete aluseks sarnaselt läbipaistvuse, proportsionaalsuse, võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtetega, nagu on ette nähtud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (
ELT 2012, L 298, lk 1
), artiklis 102.
Tuleb täheldada, et asjaomaseid lepinguid rahastas osaliselt liit, mistõttu nende puhul tuleb järgida riigihankealaseid eeskirju. Nende eeskirjade hulka kuulub 2. detsembri 2008. aasta otsuse ja 21. mai 2010. aasta otsuse III lisa artikkel III.2.5, mis näeb ette põhimõtte, et kui rahastatavate tegevuste kohta sõlmitakse leping kolmanda isikuga, peab abisaaja järgima liidu õigusnormides ette nähtud riigihankealaseid eeskirju. Vastavalt direktiivi 2004/17 artikli 40 lõikele 2 võivad hankijad aga kohaldada avatud, piiratud või läbirääkimistega menetlust tingimusel, et hange on välja kuulutatud, arvestades selle artikli lõikes 3 sätestatud erandeid.
Käesolevas kohtuasjas ei vabasta tegevuste kohta muude ettevõtjatega lepingu sõlmimise tõhusus kulutuste aspektist kohustusest järgida 2. detsembri 2008. aasta otsuse ja 21. mai 2010. aasta otsuse III lisa artiklit III.2.5. Hageja tugineb 2. detsembri 2008. aasta otsuse ja 21. mai 2010. aasta otsuse III lisa artikli III.3.7 punktile f, väites, et selleks, et tegevusega seonduvad kulutused oleksid abikõlblikud, peavad need olema mõistlikud, põhjendatud ja kooskõlas hea finantsjuhtimise põhimõtetega. Ta väidab, et neid põhimõtteid ei rikutud kindlasti siis, kui CESIga sõlmiti raamlepingud eelneva väljakuulutamiseta, sest CESI tegi talle olulisi hinnaalandusi. Ent ehkki see aspekt võib olla lepingute sõlmimisel oluline, ei saa see mingil juhul õigustada erandi tegemist riigihankealastest eeskirjadest ning ei taga, et tegevust teostati kooskõlas liidu poliitika, eeskätt hangetealaste eeskirjadega.
Komisjon juhtis selles kontekstis oma 6. juuli 2015. aasta ja 23. mai 2016. aasta kirjades tähelepanu asjaolule, et asjaomaseid ülesandeid hõlmavate raamlepingute otse sõlmimist ei õigusta argumendid, mis on seotud hanke tehniliste põhjustega, millest tulenevalt saab hanke täita ainut üks konkreetne ettevõtja. Kuivõrd nende raamlepingute otse ilma väljakuulutamiseta sõlmimisel ei ole järgitud hangete valdkonnas kohaldatavates liidu õigusnormides ette nähtud eeskirju, siis ei saa asjaomaste ülesannetega seonduvaid kulutusi käsitada abikõlblikuna, isegi kui need on mõistlikud ja õigustatud.
Eespool märgitust lähtuvalt tuleb esimese väite kolmas osa ja järelikult esimene väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, mille kohaselt on vääralt kohaldatud direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punkti c
Hageja väidab, et ta oli tegelikult sunnitud tegema otsuse usaldada CESI‑le eelneva väljakuulutamiseta teenused, mida ta ei olnud võimeline osutama omaenda vahenditega, sest CESI oli ainus ettevõtja, kes oli võimeline neid teenuseid osutama. Hageja väidab sel moel, et CESI valik on hõlmatud direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktis c ette nähtud erandiga.
Hageja leiab, et ta esitas nende teenustega seotud tehniliste põhjuste ulatuse osas, mille kohta ta sõlmis lepingu otse CESIga, täpse teabe ja õigustused, mis võimaldavad tõendada, et lepingu sõlmimine CESIga oli vajalik ja igal juhul majanduslikult soodsam. Hageja väidab selle kohta, et CESI on ainus ettevõtja, kes on võimeline pakkuma vajalikku tuge tänu pädevusele projektiga E 255 seonduva raamlepingu nr 3000034279 ja projektiga E 221 seonduva raamlepingu nr 3000029140 raames kasutatava tarkvara Spira, Promed, Sicre ja Wcreso ning vahendi Grare haldamisel ja kasutamisel. Täpsemalt väidab hageja, et mõne muu ettevõtjaga sõlmitud leping oleks olnud palju ebasoodsamate tingimustega, tähtajad oleksid olnud palju pikemad ja oleks võidud teha teatud vigu või kaotada teavet.
Lisaks on hageja seisukohal, et kohtupraktika kohaselt on keeruliste projektide jätkuvus kehtiv tehniline põhjus lepingu sõlmimiseks konkreetse ettevõtjaga. Ta väidab sellega seoses, et ta on tõendanud, et ei olnud teisi mõistlikke võimalusi peale asjaomaste ülesannete kohta lepingu sõlmimise CESIga, ning et ta sõlmis asjaomaste ülesannete ja varem raamlepingute raames teostatud tegevuse vahelise seose tõttu nende ülesannete kohta eelneva väljakuulutamiseta lepingu CESIga.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktist c nähtub, et hankijad võivad kasutada eelneva väljakuulutamiseta menetlust eeskätt siis, kui tehnilistel, kunstilistel või ainuõiguse kaitsega seotud põhjustel saab lepingut täita ainult üks konkreetne ettevõtja.
Lisaks tuleb märkida, et kohtupraktikast tuleneb, et direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punkti c kohaldamiseks peab olema täidetud kaks kumulatiivset tingimust, milleks on esiteks see, et hanke esemeks olevate teenustega seoses peab esinema tehniline põhjus, ja teiseks see, et see tehniline põhjus peab muutma lepingu sõlmimise konkreetse ettevõtjaga absoluutselt vajalikuks (vt analoogia alusel 2. juuni 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑394/02
,
EU:C:2005:336
, punkt
).
Samuti tuleb lisada, et kuivõrd tegemist oli eranditega riigihankealastest eeskirjadest, siis tuli tõlgendada kitsalt nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivi 93/38/EMÜ, millega kooskõlastatakse veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused (
EÜT 1993, L 199, lk 84
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 194), artikli 20 lõike 2 punkti c sätteid, mis sisaldasid eeskirju, mis on analoogsed direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktis c sätestatud eeskirjadega. Ka tõendamiskoormis lasub sel poolel, kes soovib tugineda neile sätetele (2. juuni 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑394/02
,
EU:C:2005:336
, punkt
).
Käesolevas kohtuasjas väidab hageja, et sooritused, mis on seotud teenustega, mida ta ei saanud ise omaenda vahenditega osutada, kuuluvad direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punktis c ette nähtud erandi kohaldamisalasse, kuivõrd CESI oli ainus ettevõtja, kes oli nendeks sooritusteks võimeline.
Tuleb tuvastada, et hageja, kellel lasub tõendamiskoormis, ei ole osutanud ühelegi tehnilisele põhjusele ega ühelegi selgitusele, millest nähtuks, et selline tehniline põhjus – eeldusel, et see on olemas – muutis nende soorituste usaldamise CESI‑le absoluutselt vajalikuks. Hageja piirdub selles osas viitega asjaolule, et kõnealuste soorituste esemeks olevad tegevused nõudsid ühe sellise tarkvara või programmi kasutamist, mida ta ise ja CESI juba koos kasutasid. Tuleb märkida, et nagu rõhutab komisjon, on asjaolu, et CESI kasutab tarkvara, mille omanik hageja on, küll teiste konkureerivate ettevõtjatega võrdlemisel kasutatav hindamistegur, ent ei saa eespool punktis 80 viidatud kohtupraktikaga arvestades õigustada kõigi teiste ettevõtjate
a priori
välistamist põhjendusel, et CESI on ainsana pädev. Nimelt ei takista miski hagejal CESI pakkumusest soodsama pakkumuse korral andmast asjaomase tarkvara või programmi kasutusluba uuele ettevõtjale. Eeskätt tuleb märkida, et programmide või tarkvara kasutusluba ei ole ainuõigus, millest tulenevalt on võimatu tugineda asjaomaste tegevuste osas teistele ettevõtjatele. See ei saa teisiti olla, sest kui uute lepingute puhul mis tahes hankemenetluse välistamiseks oleks võimalik tugineda varasematele kutsealastele suhetele hankijaga, jääks direktiiviga 2004/17 taotletav turgude avamise eesmärk vältimatult saavutamata ja selle paradoksaalne tulemus oleks konkurentsi takistamine täitja huvides.
Seoses hageja selgitusega, millega ta püüab õigustada vaidlusaluste soorituste kohta lepingu sõlmimist otse CESIga sel alusel, et mis tahes muu äriühinguga sõlmitud leping oleks olnud ebasoodsamate tingimustega, tähtajad oleksid olnud pikemad või oleks võidud teha teatud vigu või kaotada teavet, tuleb lisaks märkida, et hageja viidatud väidetavad kohandamisprobleemid ühe tarnija asendamisel teisega ja lisakulutused, mida see kohandamine võib kaasa tuua, eeldavad loogiliselt, et ettevõtja vahetamine nii, et CESI asemel tuleb mängu mingi muu pakkuja, oli tehniliselt võimalik. Nimelt ei ole hageja kordagi viidanud tehnilisele kokkusobimatusele, mis takistaks muul ettevõtjal objektiivselt osutada neidsamu teenuseid, nii et oleks vältimatult vajalik valida konkreetne ettevõtja, nagu on märgitud eespool punktis 80. Igal juhul tuleb lisaks täheldada, et hageja ei ole kunagi esitanud arvandmeid või teavet, mis võimaldaks tõendada, et mis tahes muu äriühinguga sõlmitud leping oleks olnud kallim ja pikemate täitmistähtaegadega.
Seoses tööde jätkuvusega tuleb lõpetuseks märkida, et keeruliste projektidega seotud tööde jätkuvuse tagamise eesmärk on tõepoolest oluline tehniline kaalutlus. Ent ainuüksi viide tööde kogumi keerulisele ja delikaatsele laadile ei ole piisav tõendamaks, et selle saab usaldada üksnes üheleainsale ettevõtjale (vt analoogia alusel 14. septembri 2004. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑385/02
,
EU:C:2004:522
, punkt
). Käesolevas kohtuasjas piirdus hageja aga üldise viitega sellele, et mis tahes muule ettevõtjale tuginemine oleks kulukam ja pikendaks tähtaegu, ilma et ta oleks esitanud selgitusi, mis võimaldaksid tõendada üheleainsale ettevõtjale tuginemise vajadust. Muude mõistlike lahenduste puudumine ei ole kriteerium, mida saaks võtta aluseks, et selgitada välja, kas lepingu sõlmimine otse konkreetse ettevõtjaga on õiguspärane; nagu nähtub kohtupraktikast, on selliseks kriteeriumiks vastupidi sellise lepingu sõlmimise vältimatu vajadus. Seega ei saa sellist põhjust näha CESI poolt raamlepingute raames hageja jaoks varem teostatud tegevuse ja asjaomaste ülesannete vahelises seoses.
Kuivõrd hageja ei ole suutnud tõendada, et tehnilistel põhjustel direktiivi 2004/17 artikli 40 lõike 3 punkti c tähenduses oli asjaomaseid ülesandeid hõlmavaid raamlepinguid võimalik sõlmida ainult CESIga, siis tuleb teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Hageja väidab esiteks, et vaidlustatud aktid on vastuolus õiguspärase ootuse kaitse põhimõttega osas, milles komisjon luges abikõlbmatuks kulutused, mis tulenevad raamlepinguga nr 3000034279 hõlmatud ülesannetest, samas kui ta ei olnud seda raamlepingut kunagi vaidlustanud, hoolimata selle raamlepingu sõlmimise teate avaldamisest 7. juuli 2010. aasta
Euroopa Liidu Teatajas
. Hageja väidab sellega seoses, et sellise hankelepingu sõlmimise teate avaldamine
Euroopa Liidu Teatajas
, kus tehakse teatavaks lepingu sõlmimine konkreetse ettevõtjaga eelneva väljakuulutamiseta läbirääkimistega menetluse raames, ilma et komisjon või mõni muu ettevõtja selle lepingu sõlmimist vaidlustaks või esitaks märkusi Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2007. aasta direktiivi 2007/66/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiive 89/665/EMÜ ja 92/13/EMÜ riigihankelepingute sõlmimise läbivaatamise korra tõhustamise osas (
ELT 2007, L 335, lk 31
), artiklis 2f ette nähtud tähtaegade jooksul, on asjaolu, mis tekitab hagejas õiguspärase ootuse, et kasutatud menetlus oli õiguspärane.
Teiseks vaidlustab hageja direktiivi 2004/17 sätete kohaldatavuse käesolevas asjas asjaomaste ülesannete olulise osa alusväärtuse alusel, mis on väidetavalt väiksem selle direktiivi artikli 16 punktis a nimetatud asjaomasest künnisest.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Esiteks tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele tuginemise õigus kõigil õigussubjektidel, kelles liidu institutsioon on tekitanud põhjendatud ootusi (vt 11. märtsi 1987. aasta kohtuotsus Van den Bergh en Jurgens ja Van Dijk Food Products (Lopik) vs. EMÜ,
265/85
,
EU:C:1987:121
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Õigus sellele põhimõttele tugineda eeldab siiski, et täidetud on kolm kumulatiivset tingimust. Esiteks peavad liidu ametiasutused olema andnud huvitatud isikule volitatud ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpseid, tingimusteta ja järjepidevaid kinnitusi. Teiseks peavad need kinnitused olema sellised, et isikul, kellele need on antud, tekib õiguspärane ootus. Kolmandaks peavad antud kinnitused olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega (vt 30. juuni 2005. aasta kohtuotsus Branco vs. komisjon,
T‑347/03
,
EU:T:2005:265
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; 23. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Cementbouw Handel & Industrie vs. komisjon,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
, punkt
, ja 30. juuni 2009. aasta kohtuotsus CPEM vs. komisjon,
T‑444/07
,
EU:T:2009:227
, punkt
).
Seoses esimese tingimusega tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on selliste kinnitustega tegemist täpse, tingimusteta ja järjepideva teabe puhul, mis pärineb volitatud ja usaldusväärsetest allikatest, ükskõik millises vormis see on edastatud. Seevastu ei saa keegi tugineda õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumisele, kui ametiasutus ei ole talle andnud täpseid kinnitusi (vt 19. märtsi 2003. aasta kohtuotsus, Innova Privat-Akademie vs. komisjon,
T‑273/01
,
EU:T:2003:78
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas kohtuasjas ei nähtu toimiku materjalidest, et komisjon oleks andnud hagejale täpseid kinnitusi selle kohta, et ta on nõus sellega, kuidas hageja sõlmis projektidega E 221 ja E 255 hõlmatud lepingud. Nimelt kontrollitakse kulutuste abikõlblikkust alles pärast lõplike finantsaruannete esitamist, samas kui eelnevates etappides toimub ainult projekti seisu tehniline järelevalve. Nagu nähtub eeskätt 2. detsembri 2008. aasta ja 21. mai 2010. aasta otsuste III lisa artiklist III.3.5, toimub kõnealune kontroll nii alles viimase makse tegemise taotluse esitamisel, mis on samaaegne tehnilise täitmise aruande ja tegelikult tehtud abikõlblike kulutuste finantsarvestusega.
Seega ei kujuta asjaolu, et komisjon ei vaidlustanud CESIga raamlepingu nr 3000034279 sõlmimist, vaatamata nõuetekohase raamlepingu sõlmimise teate avaldamisele
Euroopa Liidu Teatajas
, endast sellist kinnitust, mis tekitab hagejal õiguspärase ootuse, et kulutused on abikõlblikud. Selles osas ei saa komisjoni vaikimist seoses raamlepingu otse sõlmimisega käsitada ametiasutuse antud täpse kinnitusena, mis tekitab õiguspärase ootuse (vt selle kohta 18. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Regione Marche vs. komisjon,
T‑107/03
, ei avaldata,
EU:T:2006:20
, punkt
).
Teiseks tuleb seoses hageja argumendiga, mille kohaselt direktiiv 2004/17 ei ole käesolevas asjas kohaldatav, märkida, et seoses konkreetselt hanke eeldatava väärtuse arvutamisega näevad direktiivi 2004/17 artikli 17 lõiked 2 ja 3 ette esiteks, et raamlepingute puhul on arvestatavaks väärtuseks raamlepingu kogu kehtivusaja jooksul sõlmitavate kõigi lepingute suurim eeldatav kogusumma ilma käibemaksuta, ja teiseks, et hankijad ei tohi sellest direktiivist mööda minna ehitustööde projektide või materjalide ja/või teenuste kavandatavate hankekoguste jaotamisega mitmeks osaks või erimeetodite kasutamisega lepingute eeldatava väärtuse arvutamiseks. Ent nagu sai öeldud eespool punktides 39–43, ei saa asjaomaseid ülesandeid, mille kohta sõlmiti leping otse CESIga, tõsiselt pidada raamlepingutest eraldiseisvaks, sest need sõlmiti just nimelt raamlepingute täitmiseks.
Seega tuleb direktiivi 2004/17 kohaldatavus selle artikli 17 lõike 3 tähenduses kindlaks teha raamlepingute väärtusest lähtuvalt. Sellega seoses tuleb täheldada, et raamlepingute väärtus ületab oluliselt asjaomast künnist, kuivõrd raamleping nr 3000029140 sõlmiti 16039700 euro kohta, raamleping nr 3000034279 sõlmiti 19200000 euro kohta ja raamleping nr 6000001506 sõlmiti 24925000 euro kohta, samas kui vastavalt direktiivi 2004/17 artikli 16 punktile a on asjade ja teenuste hankelepingute puhul asjaomane künnis 499000 eurot.
Neil asjaoludel tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas väide, mille kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet
Hageja väidab teise võimalusena, et vaidlustatud aktid on õigusvastased osas, milles komisjon asus seisukohale, et kõik asjaomaste ülesannetega seotud kulutused on abikõlbmatud. Hageja väidab, et komisjon märkis, et need kulutused ei ole abikõlblikud, kuivõrd samasse kontserni kuuluvate äriühingutega lepingute sõlmimisel ei olnud järgitud majandusliku tõhususe põhimõtet, sest CESI osutas talle teenuseid turutingimustel ja sai sel moel kasumit. Hageja on selles osas seisukohal, et komisjoni teguviis on vastuolus proportsionaalsuspõhimõttega, kuivõrd 2. detsembri 2008. aasta ja 21. mai 2010. aasta otsuste III lisa artikli III.3.8 lõiked 4 ja 6 ei luba komisjonil välistada kasumi saamise korral kõiki tehtud kulutusi, vaid kohustab vajaduse korral üksnes vähendama rahalise abi summat seoses selle osaga kasumist, mis loetakse abikõlbmatuks.
Hageja väidab seega, et selle artikli õige kohaldamise korral oleks komisjon pidanud kõigepealt välja selgitama, millise osa moodustab kasum asjaomaste ülesannetega seotud kulutustest, ning tunnistama seejärel need kulutused abikõlbmatuks ainult selles osas kasumist, mis loetakse abikõlbmatuks. Hageja leiab seega, et komisjon teostas karistamispädevust, millega ta läks liiga kaugele, kuivõrd tema volitused hõlmavad vaid järelevalve- ja kontrollipädevust.
Lisaks sellele väidab hageja, et komisjon tunnistas asjaomased kulutused abikõlbmatuks, mööndes samas, et CESI ei ole hageja kontrollitav äriühing, vaid ainult tema sidusühing. Hageja väitel oleks aga selle tuvastuse koherentne kohaldamine pidanud võimaldama komisjonil mõista, et hagejal on võimatu saada CESI‑lt viimase poolt osutatud teenustega seotud kulutuste üksikasjalikku ülevaadet.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Tuleb märkida, et see väide on edutu, kuivõrd – nagu sai tuvastatud eespool punktis 15 – komisjoni korraldatud täiendava uurimise tulemusel muutis ta seisukohta ja leidis, et kulutused on abikõlbmatud riigihankealaste eeskirjade eiramise, mitte samasse kontserni kuuluvate äriühingutega lepingute sõlmimise korral majandusliku tõhususe põhimõtte eiramise tõttu. Nimelt teavitas komisjon oma 6. juuli 2015. aasta kirjas hagejat sellest, et asjaomaste ülesannetega, mille kohta sõlmiti leping otse CESIga, seonduvad kulutused ei ole abikõlblikud seetõttu, et raamlepingud sõlmiti väljakuulutamiseta ning hageja ei olnud täitnud direktiivi 2004/17 artikli 40 lõikes 3 ette nähtud tõendamiskoormist.
Käesolevas kohtuasjas ei teostanud komisjon kuidagi karistamispädevust; ta piirdus vaid sellega, et tuvastas 2. detsembri 2008. aasta ja 21. mai 2010. aasta otsuste III lisa artikli III.2.5.3 rikkumise; see säte kohustab hagejat järgima hankelepingute sõlmimisel liidu riigihankealaseid õigusnorme. Olles selle rikkumise tuvastanud, ei saanud komisjon teha mingit muud järeldust, kuivõrd ainuüksi hangetealaste liidu õigusnormidega kooskõlas sõlmitud lepingutega seonduvaid tegevusest tulenevaid kulutusi saab käsitada kaasrahastamiseks kõlblike kulutustena, nagu on ette nähtud 2. detsembri 2008. aasta ja 21. mai 2010. aasta otsuste III lisa artiklites III.2.5.3 ja III.3.7. Järelikult, kuivõrd teatud lepingute puhul oli eiratud riigihankealaseid liidu õigusnorme, siis oli komisjon kohustatud tunnistama nendega seonduvad kulutused abikõlbmatuks, arvutama sellest lähtuvalt abisumma ja algatama tagastamismenetluse abikõlblike kulutuste ja juba makstud summade vahe osas. Nii muutusid abikõlbmatutele kulutustele vastavad summad osas, milles need seondusid ebaseaduslikult CESIga sõlmitud lepingutega, alusetult makstuks ning nende puhul tekkis kohustus need vastavalt 2. detsembri 2008. aasta ja 21. mai 2010. aasta otsuste III lisa artikli III.3.9 lõikele 1 tagastada.
Lisaks ei saa komisjonile ette heita karistuse määramist, kuivõrd makstud summadest osa tagasinõudmiseks võetud meetmed lähevad toetusesaajale vähem kalliks maksma, kui abi lihtne ja täielik tühistamine. Nimelt näeb määruse nr 966/2012 artikli 116 lõige 3 ette, et kui pärast lepingule allakirjutamist selgub, et hankemenetluses või lepingu täitmisel on esinenud olulisi vigu, eeskirjade eiramist või pettust, võib hankija peatada lepingu täitmise või vajaduse korral lepingu lõpetada. Pealegi, kui olulistes vigades või eeskirjade eiramises on süüdi töövõtja, võib hankija proportsionaalselt oluliste vigade, eeskirjade eiramise või pettuse ulatusega lisaks keelduda maksete tegemisest või nõuda tagasi alusetult makstud summad.
Neil tingimustel tuleb neljas väide tagasi lükata ja käesolev hagi tuleb jätta täies osas rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb hageja kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista komisjoni kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja hagejalt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (viies koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Terna – Rete elettrica nazionale SpA kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 18. oktoobril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.