CELEX: 62019CJ0862
Apellatsioonkaebus
Euroopa Sotsiaalfond (EFS)
Euroopa Regionaalarengu Fond (ERF)
Rakenduskavade toetuste osaline tühistamine Tšehhi Vabariigis
Direktiiv 2004/18/EÜ
Artikli 16 punkt b
Konkreetne erand
Edastamiseks ette nähtud saadetega seotud teenuste riigihankelepingud

Tšehhi Vabariik palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. septembri 2019. aasta otsuse Tšehhi Vabariik vs. komisjon (
T‑629/17
, ei avaldata,
EU:T:2019:596
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema nõude tühistada komisjoni 6. juuli 2017. aasta rakendusotsus C(2017) 4682 (final), millega tühistati osa Euroopa Sotsiaalfondi toetusest rakenduskavale „Konkurentsikoolitus“ eesmärkide „Ühildumine“ ja „Piirkondlik konkurentsivõime ja tööhõive“ täitmiseks Tšehhi Vabariigis ning osa Euroopa Regionaalarengu Fondi toetusest rakenduskavale „Innovatsioonialane teadus- ja arendustegevus“ eesmärgi „Ühildumine“ täitmiseks Tšehhi Vabariigis ning rakenduskavale „Tehniline abi“ eesmärkide „Ühildumine“ ja „Piirkondlik konkurentsivõime ja tööhõive“ täitmiseks Tšehhi Vabariigis (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
Direktiiv 92/50/EMÜ
Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord (
EÜT 1992, L 209, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 322) ning mis tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (
ELT 2004, L 134, lk 114
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132), artikli 1 punkti a alapunktis iv oli sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
riiklikud teenuslepingud – teenuseosutaja ja tellija vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepingud, välja arvatud:
[…]
iv)
ringhäälinguorganisatsioonide lepingud saadete ostmiseks, arendamiseks, tootmiseks või ühistootmiseks ja saateajaga seotud lepingud“.
Direktiiv 2004/18
Direktiivi 2004/18, mis tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiviga 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2014, L 94, lk 65
), kuid mis on käesoleval juhul
ratione temporis
kohaldatav, põhjenduses 25 oli märgitud:
„Riigihankelepingute sõlmimisel seoses teatavate audiovisuaalsete teenustega ringhäälingu valdkonnas tuleks arvesse võtta kultuuriliselt või sotsiaalselt olulisi küsimusi, mistõttu riigihankelepingute sõlmimise eeskirju ei ole nende puhul asjakohane rakendada. Seepärast tuleb valmissaadete ostmise, väljatöötamise, tootmise või ühistootmise või muude ettevalmistavate teenuste, nagu näiteks saate tootmiseks vajalike käsikirjade ja kunstilise esitusega seotud teenuste ning saateaegade kohta sõlmitud lepingutega seoses teha erand. Seda erandit ei tohiks siiski kohaldada selliste saadete tootmiseks, ühistootmiseks ja eetrisse laskmiseks vajalike tehniliste seadmete tarnimise suhtes. Ringhäälingusaadete edastamist tuleks määratleda saadete edastamise ja levitamisena mis tahes elektroonilist võrku kasutades.“
Direktiivi 2004/18 artikli 16 punktis b oli sätestatud:
„Käesolevat direktiivi ei kohaldata teenuste riigihankelepingute suhtes, mis käsitlevad:
[…]
b)
edastamiseks ette nähtud saadete ostmist, arendamist, tootmist või ühistootmist ringhäälinguorganisatsioonide poolt ja saateajaga seotud lepinguid“.
Direktiiv 2014/24
Direktiivi 2014/24 artikli 10 punktis b on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi ei kohaldata teenuste riigihankelepingute suhtes, mis käsitlevad järgmist:
[…]
b)
audiovisuaalmeedia või raadioteenuste pakkujate poolt sõlmitavad lepingud, mis käsitlevad audiovisuaalmeedia teenuste või raadiosaadete jaoks mõeldud saatematerjali omandamist, arendamist, tootmist või ühistootmist, või audiovisuaalmeedia või raadioteenuste pakkujaga sõlmitavad lepingud, mis käsitlevad saateaega või saate pakkumist. […]“.
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Vaidluse taust on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–6. Käesoleva menetluse jaoks võib selle kokku võtta järgmiselt.
Euroopa Komisjon võttis 12. oktoobri 2007. aasta otsusega K(2007) 5113, 27. detsembri 2007. aasta otsusega K(2007) 6920 ja 25. septembri 2008. aasta otsusega K(2008) 5344 vastu rakenduskava „Konkurentsikoolitus“, rakenduskava „Innovatsioonialane teadus- ja arendustegevus“ ja rakenduskava „Tehniline abi“, mille oli Tšehhi Vabariik välja pakkunud vastavalt nõukogu 11. juuli 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1260/1999 (
ELT 2006, L 210, lk 25
), artiklile 32.
Komisjon tegi 14.–16. aprillini 2014 Tšehhi Vabariigi poolt Euroopa Regionaalarengu Fondi (ERF) ja Euroopa Sotsiaalfondi (ESF) vahenditest eelkõige nende rakenduskavade raames kaasrahastatud raadioringhäälinguteenuste kohta sõlmitud riigihankelepingute auditi. Auditiaruandes märkis komisjon, et neli neist lepingutest oli sõlmitud otselepingutena ilma hanketeadet avaldamata. Komisjoni sõnul oli aga selline otselepingu sõlmimine lubamatu, kuna nende lepingute suhtes ei saanud kohaldada direktiivi 2004/18 artikli 16 punktis b ette nähtud erandit, mis puudutas „edastamiseks ette nähtud saadete ostmist, arendamist, tootmist või ühistootmist ringhäälinguorganisatsioonide poolt“ (edaspidi „vaidlusalune erand“). Täpsemalt olid neli nendest lepingutest sõlminud regionaalarengu-, haridus-, noorsoo- ja spordiministeeriumid, samas kui komisjoni sõnul kehtis see erand ainult nende hankijate kohta, kes on ringhäälinguorganisatsioonid.
Pärast komisjoni 17. juunil 2016 algatatud finantskorrektsiooni menetlust, mille käigus väitis Tšehhi Vabariik, et vaidlusalune erand ei ole kohaldatav mitte ainult ringhäälinguorganisatsioonidele, vaid kõigile hankijatele, võttis komisjon vastu vaidlusaluse otsuse, tühistades osa ESFi toetusest rakenduskavale „Konkurentsikoolitus“ eesmärkide „Ühildumine“ ja „Piirkondlik konkurentsivõime ja tööhõive“ täitmiseks Tšehhi Vabariigis ning osa ERFi toetusest rakenduskavale „Innovatsioonialane teadus- ja arendustegevus“ eesmärgi „Ühildumine“ täitmiseks Tšehhi Vabariigis ning rakenduskavale „Tehniline abi“ eesmärkide „Ühildumine“ ja „Piirkondlik konkurentsivõime ja tööhõive“ täitmiseks Tšehhi Vabariigis. Vaidlusaluse otsusega võttis komisjon Tšehhi Vabariigi suhtes vastu finantskorrektsioonid.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Tšehhi Vabariik esitas 18. septembril 2017 Üldkohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega nõude vaidlusalune otsus tühistada. Komisjon palus Üldkohtul jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Üldkohtu menetluses astus Poola Vabariik menetlusse Tšehhi Vabariigi nõuete toetuseks.
Oma esimeses kohtuastmes esitatud hagi põhjendas Tšehhi Vabariik ainsa väitega, et rikuti määruse nr 1083/2006 artikli 99 lõike 1 punkti a koostoimes direktiivi 2004/18 artikli 16 punktiga b. Täpsemalt väidab Tšehhi Vabariik, et vaidlusaluste riigihankelepingute sõlmimine otselepingutena oli kooskõlas direktiivi 2004/18 artikli 16 punktiga b ning seetõttu ei olnud komisjoni vastu võetud finantskorrektsioonid õigustatud. Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuses selle ainsa väite tagasi ja sellest tulenevalt jättis selle liikmesriigi hagi rahuldamata.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Tšehhi Vabariik palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada vaidlusalune otsus ja
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja Tšehhi Vabariigilt.
Apellatsioonkaebus
Poolte argumendid
Oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab Tšehhi Vabariik ainsa väite, et rikuti direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b. Selle väite eesmärk on näidata, et selles sättes ette nähtud vaidlusaluse erandi kohaldamine ei piirdu teenuste riigihankelepingutega, mille on sõlminud ringhäälinguorganisatsioonid kui hankijad.
Tšehhi Vabariigi ainus väide sisaldab nelja argumentide rühma, mis puudutavad vastavalt selle sätte kujunemislugu ning selle grammatilist, teleoloogilist ja süstemaatilist tõlgendamist.
Direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b kujunemislugu puudutavate argumentidega väidab ta kõigepealt, et kuigi komisjoni 13. detsembri 1990. aasta ettepanekus võtta vastu direktiiv teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (KOM(1990) 372 (lõplik)), mille tulemusena võeti vastu direktiiv 92/50, peeti silmas üksnes ringhäälinguorganisatsioonide poolt saadete ostmist puudutavat erandit, laiendati õigusloomeprotsessis selle erandi ulatust siiski nii, et see hõlmaks ka ringhäälinguorganisatsioonide poolt saadete arendamist, tootmist või ühistootmist. Niisugustel juhtudel aga on ringhäälinguorganisatsioon saadete arendus-, tootmis- või ühistootmisteenuse osutaja. Järelikult oli direktiivi 92/50 artikli 1 punkti a alapunkt iv kohaldatav ka riigihangetele, mille puhul ringhäälinguorganisatsioon ei olnud mitte hankija, vaid hankija lepingupartner.
Seejärel väidab Tšehhi Vabariik, et direktiivi 2004/18 vastuvõtmisele eelnenud õigusloomeprotsess – mis algatati komisjoni 11. juuli 2000. aasta ettepanekuga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute, teenuste riigihankelepingute ja ehitustööde riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (KOM(2000) 275 (lõplik)) – näitab, et vaidlusaluse erandi määratlemisel kehtestas liidu seadusandja mõiste „edastamiseks ette nähtud“ saated. Nii pandi rõhk lepingu esemele ja selle kasutamisele, mitte isikule, kes täidab nimetatud hanke raames hankija ülesandeid.
Lõpuks väidab Tšehhi Vabariik, et 20. detsembri 2011. aasta ettepanekus võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv riigihangete kohta (KOM(2011) 896 (lõplik)), mille tulemusena võeti vastu direktiiv 2014/24, tegi komisjon ettepaneku piirata vaidlusalust erandit üksnes hankijatega, kes on ringhäälinguorganisatsioonid. Selle liikmesriigi sõnul ebaõnnestus komisjon jälle selles osas, kuna direktiivi 2014/24 artikli 10 punktis b – niisugusena, nagu liidu seadusandja on selle vastu võtnud – on ette nähtud laiem erand kui see, mille pakkus välja komisjon, ning see erand ei ole seotud isikuga, kes täidab hankija ülesandeid. Lisaks väidab Tšehhi Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 tõlgendas Üldkohus direktiivi 2014/24 artikli 10 punkti b vääralt.
Tšehhi Vabariik järeldab sellest, et peaaegu 30 aastat jõus olnud erand, mis on direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b ese, ei olnud kunagi piiratud ainult riigihankelepingutega, mille on sõlminud ringhäälinguorganisatsioonid kui hankijad. Selle liikmesriigi sõnul on vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohtu poolt selle artikli 16 punktile b antud tõlgendus järelikult vastuolus õigusloomeprotsessiga, mille tulemusel võeti vastu see direktiiv, ja teiste selle valdkonna õigusloomeprotsessidega, samuti liidu seadusandja tahtega, mida nendes õigusloomeprotsessides väljendati.
Direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b grammatilise tõlgendamisega seotud rea argumentidega väidab Tšehhi Vabariik, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta keeldus tunnistamast, et selle sätte kohaldamisala ei ole piiratud riigihankelepingutega, mille on sõlminud ringhäälinguorganisatsioonid kui hankijad.
Esiteks, pidades meeles, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 mööndi, et väljend „ringhäälinguorganisatsioonide poolt“ võib puudutada nii hankijat kui ka lepingu eset ja edastamist, heidab see liikmesriik Üldkohtule ette, et viimane järeldas selle kohtuotsuse punktides 55 ja 56, et mõistete „ringhäälinguorganisatsioon“ ja „edastamiseks ette nähtud saated“ vahel on seos üksnes saksakeelses versioonis, kuna muud keeleversioonid on mitmetimõistetavad ja ainult ühte keeleversiooni ei saa võtta asjaomase sätte tõlgendamisel aluseks. Nimetatud liikmesriigi sõnul aga kinnitavad selle seose olemasolu ka muud keeleversioonid – nimelt tšehhi-, kreeka-, inglis-, prantsus-, horvaadi-, leedu-, ungari-, hollandi-, poola-, rumeenia- ja slovakikeelne versioon.
Teiseks, isegi kui eeldada, et direktiivi 2004/18 artikli 16 punktis b oli väljend „ringhäälinguorganisatsioonide poolt“ tõepoolest seotud väljendiga „saadete ostmine, arendamine, tootmine või ühistootmine“, ei ole vaidlusalune erand siiski piiratud riigihankelepingutega, mille on sõlminud ringhäälinguorganisatsioonid kui hankijad. Nimelt ei ole selles sättes otsesõnu mainitud, et ringhäälinguorganisatsioon peab olema asjaomase riigihanke hankija. Kui aga ringhäälinguorganisatsioon arendab, toodab või ühistoodab saateid ja osutab seega teenuseid, ei saa ta Tšehhi Vabariigi sõnul olla riigihanke hankija. Seetõttu väidab ta, et Üldkohus eksis, kui ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64 tagasi tema argumendid, millele selles punktis viidatakse.
Direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b teleoloogilist tõlgendamist puudutavate argumentidega väidab Tšehhi Vabariik esiteks, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 tegi Üldkohus väära järelduse, et direktiivi 2004/18 põhjendus 25 ei toeta tema argumente, mille kohaselt hõlmab vaidlusalune erand üksnes ringhäälinguorganisatsioonide poolt edastamiseks ette nähtud saadetega seotud teenuste riigihankelepingud, sõltumata sellest, kes on hankija. See liikmesriik toonitab, et see põhjendus ei piiritle vaidlusaluse erandi kohaldamisala mitte lähtuvalt hankija isikust, vaid hankelepingu esemest, ning leiab, et see järeldus kehtib seetõttu, et ringhäälinguorganisatsioone selles põhjenduses ei mainita.
Teiseks leiab Tšehhi Vabariik, et Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 ekslikult, et direktiivi 2004/18 artikli 16 punktis b sisalduva väljendi „edastamiseks ette nähtud“ lisamine vastab liidu seadusandja tahtele „viidata otsesõnu teenuste riigihankelepingutele, mille on sõlminud ringhäälinguorganisatsioonid seoses saadetega, mis on ette nähtud edastamiseks ükskõik missuguses elektroonilise side võrgus, sealhulgas Internetis“. Ta väidab, et isegi kui mitte lisada sõnu „edastamiseks ette nähtud“, ei jäta see säte mingit kahtlust, et saateid võib edastada mis tahes elektroonilise võrgu kaudu, ning leiab, et Üldkohus otsustas ekslikult, et see järeldus on kooskõlas direktiivi 2004/18 põhjenduse 25 viimase lausega, mille kohaselt „„[r]inghäälingusaadete edastamist“ tuleks määratleda saadete edastamise ja levitamisena mis tahes elektroonilist võrku kasutades“.
Kolmandaks leiab Tšehhi Vabariik, et Üldkohus tuletas vaidlusaluse erandi eesmärgi vääralt 13. detsembri 2007. aasta kohtuotsusest Bayerischer Rundfunk jt (
C‑337/06
,
EU:C:2007:786
). Nimelt, esiteks, nagu nähtub selle kohtuotsuse punktidest 2, 23 ja 29, puudutas selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasi küsimust, kas Saksa avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid – võttes arvesse nende rahastamisviisi – kujutavad endast hankijaid direktiivi 2004/18 tähenduses ja kas saadetega seotud erand hõlmas ka puhastusteenuseid. See liikmesriik väidab, et nimetatud kohtuotsuse punktis 62 esitatud kaalutlused, mille kohaselt vaidlusalune erand puudutas riigihankelepinguid, mille esemeks olid teenused, mis olid seotud avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide tegelike ülesannetega, tulenes loogiliselt asjaolust, et Euroopa Kohus eristas puhastustöid saadete loomisest ning et Euroopa Kohus viitas avalikku sektorisse kuulumisele ilma kavatsuseta luua uut tingimust selle erandi kohaldamiseks.
Teiseks väidab Tšehhi Vabariik, et 13. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Bayerischer Rundfunk jt (
C‑337/06
,
EU:C:2007:786
) ei toeta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38 ja 39 esitatud Üldkohtu selgitusi, mille kohaselt põhineb vaidlusalune erand avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide avaliku teenuse osutamise ülesandel ning hankijad, kes sellist avaliku teenuse osutamise ülesannet ei täida, ei ole selle erandiga hõlmatud, isegi kui tuleb tugineda selle kohtuotsuse järeldustele. Nimelt ei tulene sellest, et avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide avaliku teenuse osutamise ülesanne, mis õigustab vaidlusalust erandit, peaks olema kaitstud üksnes siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on hankija. Vaidlusalust erandit kohaldatakse seega ka niisuguse ringhäälinguorganisatsiooni tehingule, kes tegutseb saadete pakkujana, ilma et ta oleks selles tehingus hankija.
Direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b süstemaatilist tõlgendamist puudutavate argumentidega väidab Tšehhi Vabariik, et Üldkohtu poolt sellele sättele antud tõlgenduse ekslikkust kinnitab asjaolu, et nimetatud säte sisaldab ka üht teist erandit saateaegu käsitlevate hankelepingute kohta. Nende hankelepingute puhul ei ole aga mingit kahtlust, et ringhäälinguorganisatsioon ei pea olema mitte hankija, vaid tüüpilise teenuse osutaja, st tema enda saateaja pakkuja. See liikmesriik rõhutab, et Üldkohus sellele asjaolule vastu ei vaidle, ning sellega seoses viitab ta vaidlustatud kohtuotsuse punktile 61.
Komisjoni sõnul tuleb Tšehhi Vabariigi apellatsioonkaebuses esitatud kõik argumendid tagasi lükata ja apellatsioonkaebus rahuldamata jätta.
Euroopa Kohtu hinnang
Rea direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b grammatilist tõlgendamist puudutavate argumentidega, mida tuleb analüüsida esimesena, väidab Tšehhi Vabariik, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta keeldus tunnistamast, et selle sätte sõnastus ei piira vaidlusalust erandit riigihankelepingutega, mille on sõlminud ringhäälinguorganisatsioonid kui hankijad.
Mis puudutab esiteks käesoleva kohtuotsuse punktis 21 esitatud argumente, siis tuleb märkida, et kui eeldada, et mõned direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b keeleversioonid, millele Tšehhi Vabariik viitab, võivad kinnitada selle sätte grammatilist tõlgendamist, mida ta propageeris, ei muuda see siiski tõika, et see liikmesriik ei suuda tõendada, et nimetatud sätte keeleversioonide vahel ei ole erinevusi, ega lükata ümber vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 esitatud tõdemust, mille kohaselt väljendiga „ringhäälinguorganisatsioonide poolt“ võidakse silmas pidada nii „saadete ostmist, arendamist, tootmist või ühistootmist“ kui „edastamist“.
Samuti näib, et liidu seadusandja poolt direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b sõnastusse grammatilist ebaselgust põhjustava väljendi „edastamiseks ette nähtud“ lisamise tõttu on selle sätte keeleversioonid erinevad. Ükski Tšehhi Vabariigi sellekohane argument ei lükka ümber asjaolu, et selle väljendi kasutamine ei muutnud suuremat osa direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b keeleversioone grammatilisest aspektist ühemõtteliseks, nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41 ja 52–54.
Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 77–79 sisuliselt märkis, ei esine nimetatud väljendit selle sätte bulgaaria- ja sloveenikeelses versioonis ning see väljajätmine rõhutab erinevusi nimetatud sätte versioonide vahel.
Seega on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 õigesti märkinud, et liidu õigusnorme tuleb tõlgendada ja kohaldada ühetaoliselt, arvestades liidu kõigis keeltes kehtivaid versioone (6. juuni 2018. aasta kohtuotsus Tarragó da Silveira,
C‑250/17
,
EU:C:2018:398
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), ning kui eri keeleversioonides on erinevusi, tuleb liidu õiguse asjaomast sätet tõlgendada lähtuvalt selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest, mille osa see säte on (vt selle kohta 7. juuli 2016. aasta kohtuotsus Ambisig,
C‑46/15
,
EU:C:2016:530
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel ei saa Üldkohtule ette heita seda, et ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41, et selle õigusnormi tõlgendamisel on vaja arvesse võtta selle õigusakti eesmärke ja konteksti, mille osaks see säte on, ega seda, et ta jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 järeldusele, et kõnealuse sätte eri keeleversioonide mitmetimõistetavust arvestades tuleb Tšehhi Vabariigi argumendid, mis põhinevad selle sätte sõnastusel, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks tuleb samadel põhjustel märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktis 22 mainitud Tšehhi Vabariigi argumendid, mis põhinevad direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b sõnastuse ühel võimalikul tõlgendusel, ei sea iseenesest kahtluse alla järeldusi, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64 ja mis viisid selleni, et Üldkohus jättis kõrvale selle sätte tõlgenduse, mida see liikmesriik soovitas.
Igal juhul ei mõjuta võimalus, et ringhäälinguorganisatsioonid täidavad teenuseosutaja rolli, kuidagi küsimust, kas hankijate puhul on vaidlusalune erand kohaldatav üksnes ringhäälinguorganisatsioonidele.
Teisena tuleb analüüsida Tšehhi Vabariigi argumente, mis puudutavad direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b kujunemislugu.
Mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 16 mainitud argumenti, siis ei vaidle Tšehhi Vabariik vastu sellele, et kuivõrd komisjoni esialgses ettepanekus, mille tulemusena võeti vastu direktiiv 92/50, nähti ette ringhäälinguorganisatsioonide poolt saadete ostmist puudutav erand, siis oli selles ettepanekus ette nähtud piirata seda erandit üksnes hankelepingutele, mille puhul tellija on ringhäälinguorganisatsioon.
Nagu aga komisjon õigesti väidab, täpsustasid ja täiendasid selle õigusloomeprotsessi käigus komisjoni algse ettepaneku muutmiseks tehtud muudatused, millele see liikmesriik tugineb, vaidlusaluse erandi alla kuuluvate teenuste liike. Siiski ei saa selle erandi esemelise kohaldamisala niisugusest muutmisest järeldada, et need muudatused laiendasid nende üksuste rühma, kelle suhtes võib seda erandit kohaldada.
Mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 17 esitatud argumenti, mis käsitleb direktiivi 2004/18 vastuvõtmisele eelnenud õigusloomeprotsessi, siis tuleb märkida, et vaidlusaluse erandi määratluses ei tehtud muudatusi selleks, et panna rõhk hanke esemega seotud kriteeriumile hankija isikust tuleneva kriteeriumi kahjuks. Nimelt oli selle erandi sõnastuses liidu seadusandja poolt väljendi „edastamiseks ette nähtud“ kasutamine põhjendatud vajadusega kohanduda tehnoloogia arenguga, nimelt levitamise laiendamisega interneti teel, millest annab tunnistust eelkõige direktiivi 2004/18 põhjenduse 25 viimane lause.
Sellega seoses tuleb märkida, et väljendi „edastamiseks ette nähtud“ lisamisele direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b oli viidatud Euroopa Parlamendi antud soovituses teisele lugemisele, mis käsitleb nõukogu ühist seisukohta seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. juuni 2003. aasta direktiivi asjade riigihankelepingute, teenuste riigihankelepingute ja ehitustööde riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta vastuvõtmisega (A5-0242/2003 (lõplik)). Selle dokumendi lehekülgedel 24 ja 25 on muudatusettepaneku 25 kohta esitatud selle lisamise „[p]õhjendus“ järgmises sõnastuses: „saadete ostmine, arendamine, tootmine või ühistootmine ringhäälinguorganisatsioonide poolt ja saateajaga seotud lepingud on loomise ja toimetamisega seotud põhjustel direktiivi kohaldamisalast juba välja jäetud. Käesoleva muudatusettepanekuga soovitakse täpsustada, et seda erandit kohaldatakse ka ringhäälinguorganisatsioonide tegevusele interneti valdkonnas, ja seda samadel põhjustel“.
Samuti viidati sellele lisamisele komisjoni arvamuses Euroopa Parlamendi muudatusettepanekute kohta nõukogu 14. augusti 2003. aasta ühisele seisukohale (KOM(2003) 503 (lõplik)). Selle dokumendi leheküljel 4 on muudatusettepaneku 25 kohta märgitud, et „muudatusettepaneku põhjenduse kohaselt muudetakse sellega artikli 16 punkti b, et täpsustada, et erand peab olema kohaldatav ringhäälinguorganisatsioonidele ka interneti valdkonnas“.
Järelikult leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 õigesti, et väljendi „edastamiseks ette nähtud“ lisamine direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b ei tähenda kavatsust laiendada vaidlusaluse erandi ulatust hankelepingutele, mille on sõlminud kõik hankijad seoses ringhäälinguorganisatsioonide poolt edastamiseks ette nähtud saadetega.
Kolmandana, mis puudutab direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b teleoloogilist tõlgendamist käsitlevaid argumente, siis tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktides 40–43 esitatud põhjustel tuleb Tšehhi Vabariigi argumendid, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 24, tagasi lükata.
Samuti ei saa nõustuda selle liikmesriigi esitatud argumentidega, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktides 23, 25 ja 26.
Nimelt tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31 märkis Üldkohus, et direktiivi 2004/18 artikli 16 punkt b välistab hankelepingute sõlmimise korra kohaldamise teatavate audiovisuaalsete teenuste puhul ringhäälingu valdkonnas, et vastavalt selle direktiivi põhjendusele 25 võtta arvesse kultuuriliselt ja sotsiaalselt olulisi küsimusi, mis muudavad niisuguse kohaldamise sobimatuks. Kuigi on tõsi, nagu märgib Tšehhi Vabariik, et põhjenduses 25 ei ole ringhäälinguorganisatsioone mainitud, ei lükka see asjaolu Üldkohtu tõlgendust ümber ega kinnita seda.
Lisaks, kuigi käesoleva kohtuasja asjaolud erinevad 13. detsembri 2007. aasta kohtuotsuse Bayerischer Rundfunk jt (
C‑337/06
,
EU:C:2007:786
) aluseks olnud asjaoludest, tuletas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 35–38 õigesti meelde, et sellest kohtuotsusest ja eelkõige selle punktidest 62 ja 64 nähtub, et Euroopa Kohus on täpsustanud, et eelkõige nimetatud põhjendust 25 arvestades jäävad teenuste riigihankeid puudutava direktiivi kohaldamisalast välja ainult need riigihanked, mille esemeks on ringhäälinguorganisatsioonide tegelike ülesannetega seotud teenused. Liidu riigihankealaseid eeskirju kohaldatakse seevastu täies ulatuses teenustele, mis ei ole seotud sellise tegevusega, mis seondub avalik-õiguslike ülesannete täitmisega, st avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide ülesannetega.
Tuleb märkida, et kuna direktiivi 2004/18 artikli 16 punkt b on erandlik, tuleb seda tõlgendada kitsalt (vt selle kohta 6. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Compania Naţională de Administrare a Infrastructurii Rutiere,
C‑408/16
,
EU:C:2017:940
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Vaidlusalust erandit tuleb seega tõlgendada nii, et see puudutab üksnes hankelepinguid, mille ringhäälinguorganisatsioonid sõlmivad hankijatena, et täita neile omast avaliku teenuse osutamise ülesannet.
Sellest järeldub, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39, et vaidlusalune erand puudutab üksnes hankijaid, kes on ringhäälinguorganisatsioonid, ning lükkas selle kohtuotsuse punktis 57 tagasi Tšehhi Vabariigi esitatud vastupidise argumendi.
Neljanda ja viimasena, mis puudutab Tšehhi Vabariigi esitatud ja käesoleva kohtuotsuse punktis 27 mainitud argumente, millega ta vaidleb vastu direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b süstemaatilisele tõlgendamisele Üldkohtu poolt, siis tuleb tõdeda, et need argumendid ei ole tulemuslikud.
Kõigepealt tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 nimelt, ilma et Tšehhi Vabariik oleks sellele vastu vaielnud, et selles artiklis 16 ette nähtud erandeid saab määratleda asjaomaste hankelepingute eseme, teenuseosutaja isiku või nende hankijale omaste tingimuste põhjal. Järelikult leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 õigesti, et „mitte miski ei välista, et mitu [selle] direktiivi artiklis 16 sisalduvas kirjas nimetatud hankelepingut määratletakse nende eseme, hankija või teenuseosutaja osas erinevalt“. Seega on süstemaatilise tõlgenduse kohaselt mõeldav, et direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b kohaldamise eesmärgil võivad saateaegade kohta sõlmida hankelepingu nii ringhäälinguorganisatsioonid kui ka teised hankijad, samas kui vastavalt vaidlusaluse erandi eesmärgile saavad saateid puudutavaid hankelepinguid sõlmida üksnes ringhäälinguorganisatsioonid.
Seejärel tuleb märkida, et nagu tõdes ka komisjon, ei ole Tšehhi Vabariik esitanud mingit kriitikat vaidlustatud kohtuotsuse punktide 50 ja 51 kohta, mis on seotud ühe teise teguriga, mida tuleb direktiivi 2004/18 artikli 16 punkti b süstemaatilisel tõlgendamisel arvesse võtta. Siit järeldub, et selles sättes osutatud hankelepingute esemeks olevatele teenustele viidatakse ka selle direktiivi (komisjoni 28. novembri 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 213/2008 (
ELT 2008, L 74, lk 1
) muudetud redaktsiooni) II B lisa 3. joonealuses märkuses sisalduvas erandis, mis puudutab „ringhäälinguorganisatsioonide lepinguid saadete ostmiseks, arendamiseks, tootmiseks või ühistootmiseks ja saateajaga seotud lepinguid“. Direktiivi 2004/18 sisemise sidususe huvides tuleb vaidlusalust erandit ja 3. joonealuses märkuses ette nähtud erandit pidada sama ulatusega erandiks. Nimetatud 3. joonealuse märkuse sõnastus kinnitab aga, et kui saateaegade kohta võivad hankelepinguid sõlmida nii ringhäälinguorganisatsioonid kui ka teised hankijad, siis saateid puudutavate hankelepingute puhul on silmas peetud üksnes ringhäälinguorganisatsioone.
Lõpuks, kuna ükski pooltest ei sea kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punkti 73 viimases lauses toodud järeldust, et direktiiv 2014/24 ei olnud vaidluses käsitletavate asjaolude suhtes ajaliselt kohaldatav, nagu rõhutas ka Tšehhi Vabariik ise Üldkohtus, siis tuleb tõdeda, et selle direktiivi sätetele ja selle direktiivi vastuvõtmisele eelnenud õigusloomeprotsessile tuginevad argumendid, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 18, ei lükka ümber Üldkohtu poolt direktiivi 2004/18 artikli 16 punktile b antud tõlgendust.
Kuna apellatsioonkaebuse ainsa väite põhjendamiseks esitatud argumendid on kõik tagasi lükatud, tuleb see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida selle kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist Tšehhi Vabariigilt nõudnud ja viimane on oma ainsa väite osas kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Tšehhi Vabariigi kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Tšehhi Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: tšehhi.