CELEX: 62019CJ0254
Преюдициално запитване
Директива 92/43/ЕИО
Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна
Член 6, параграф 3
Приложно поле
Понятия „проект“ и „одобрение“
Подходяща оценка на въздействието на определен план или проект върху защитена територия
Решение за удължаване на срока на разрешение за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ
Първоначално решение, основано на национална правна уредба, която не транспонира правилно Директива 92/43

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 6, параграф 3 от Директива 92/43/ЕИО на Съвета от 21 май 1992 година за опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна (
ОВ L 206, 1992 г., стр. 7
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 109, наричана по-нататък „Директивата за местообитанията“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Friends of the Irish Environment Ltd и An Bord Pleanála (Агенция за устройство на територията, Ирландия, наричана по-нататък „Агенцията“) относно решението на последната да предостави допълнителен петгодишен срок за изграждането на терминал за регазификация на втечнен природен газ, в допълнение на първоначално определения в предходно решение десетгодишен срок.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директивата за местообитанията
Съгласно член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията:
„Планове или проекти, които не са непосредствено свързани с управлението на територията или не са необходими за него, но които поотделно или във взаимодействие с други планове и проекти могат да окажат значително влияние, се подлагат на проверка, за да се оцени въздействието им върху територията от гледна точка на целите на съхраняването на тази територия. При съблюдаване на резултатите от [оценката на] въздействието върху територията и при спазване на разпоредбите на параграф 4 компетентните национални органи одобряват плана или проекта само след като установят, че той няма да има отрицателно влияние върху съответната територията и ако е подходящо, след като са получили мнението на обществеността“.
Директивата за ОВОС
Директива 2011/92/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (
ОВ L 26, 2012 г., стр. 1
), изменена с Директива 2014/52/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 г. (
ОВ L 124, 2014 г., стр. 1
) (наричана по-нататък „Директивата за ОВОС“), определя в член 1, параграф 2, буква а), първо тире понятието „проект“ като „извършването на строителни работи или изграждане на инсталации или схеми“.
Съгласно член 1, параграф 2, буква в) от тази директива „разрешение за осъществяване“ означава „решението на компетентния орган или органи, което дава право на възложителя да развива проекта“.
Ирландското право
Член 40, параграф 1 от Planning and Development Act 2000 (Закон за устройството на територията и развитието от 2000 г.) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „PDA 2000“), предвижда:
„Освен в хипотезите по параграф 2, с изтичане на определения срок издадено по настоящата част разрешение престава да поражда правно действие (без да се засяга валидността на извършеното по силата на разрешението преди изтичане на този срок) по отношение на:
a)
целия проект, когато осъществяването на проекта, за който се отнася разрешението, не е започнало през този период, и
b)
частта от проекта, която не е завършена в рамките на този период, когато осъществяването на проект е започнало през този период“.
Член 42 от PDA 2000 предвижда, че по искане на заинтересованото лице срокът на разрешението на благоустройство се удължава, когато в рамките на първоначално определения срок са били извършени значителни строителни работи в съответствие с разрешението за благоустройство и проектът ще бъде завършен в разумен срок или когато съображения от търговски, икономически или технически характер, които са извън контрола на заявителя, са попречили съществено на започването на проекта или на извършването на съществени строителни работи. Във втората хипотеза обаче не може да се предостави удължаване на срока, ако след датата на издаване на разрешението са настъпили толкова значителни промени в целите на благоустройството, заложени в проекта, така че проектът вече да не съответства на правилното планиране и устойчивото развитие на съответния район. Необходимо е също така проектът да не е несъвместим с „министерските насоки“.
Освен това в член 42 от PDA 2000 се уточнява, че когато осъществяването на проекта не е започнало, местният орган по териториално устройство трябва да се увери, че преди издаването на разрешението за благоустройство е била извършена оценка на въздействието върху околната среда или подходяща оценка, или ако е необходимо, и двете. Освен това допълнителният срок не може да надвишава пет години, а молба за удължаване на срока на разрешението за благоустройство може да бъде подадена само веднъж.
Член 50 от PDA 2000 предвижда, че едно лице може да оспори валидността на разрешение за благоустройство само по съдебен ред в осемседмичен преклузивен срок, който може да бъде удължен при определени обстоятелства.
Член 146 В от PDA 2000 установява специална процедура, която позволява да се измени разрешаването на проект за стратегическа инфраструктура.
Член 146 В от PDA 2000 предвижда:
„[…]
3)   Ако [Агенцията] реши, че изменението:
[…]
b)
е съществено, тя решава дали: i) да приеме изменението, ii) да приеме изменение на съответния проект, […] при различни от заявените в молбата условия […] или iii) да откаже изменението.
4)   Преди да приеме решение по параграф 3, буква б), [Агенцията] определя дали обхватът и естеството на: а) изискваното съгласно параграф 1 изменение и на б) всяко друго изменение, предвидено от нея съгласно параграф 3, буква б), подточка ii), са такива, че ако бъде направено, изменението може да окаже значително влияние върху околната среда (като в това отношение [Агенцията] трябва да е приела окончателно решение по отношение на обхвата и естеството на всяко друго така предвидено изменение)“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 31 март 2008 г. Агенцията издава разрешение за осъществяване на проект за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ на южния бряг на устието на река Шанън в графство Кери (Ирландия). Съгласно разрешението строителните работи трябва да се извършат в максимален срок от десет години (наричано по-нататък „първоначалното разрешение“).
Този проект трябва да бъде осъществен в непосредствена близост до две територии по Натура 2000, а именно специалната защитена зона „Долно течение на река Шанън“ (територия IE0002165) и специалната защитена зона „Естуар на реките Шанън и Фъргюс“ (зона IE0004077).
Запитващата юрисдикция припомня, че към датата на издаване на първоначалното разрешение с решение от 13 декември 2007 г., Комисия/Ирландия (
C‑418/04
,
EU:C:2007:780
), Съдът е постановил че ирландското законодателство не транспонира правилно Директивата за местообитанията, по-специално, както следва от точки 230 и 231 от това решение, тъй като подходящата оценка за съответствие по тази директива е приравнена на оценката, която се изисква от Директива 85/337/ЕИО на Съвета от 27 юни 1985 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (
ОВ L 40, 1985 г., стр. 175
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 174).
Според запитващата юрисдикция в първоначалното разрешение не се споменават нито Директивата за местообитанията, нито двете защитени територии, които могат да бъдат засегнати от разглеждания в главното производство проект, нито се съдържат пълни, точни и окончателни констатации или изводи, които могат да разсеят всяко разумно съмнение от научна гледна точка относно последиците от предвидените строителни работи.
През септември 2017 г. изграждането на терминала все още не е започнало и възложителят сезира Агенцията на основание член 146 B от PDA 2000 с молба за удължаване на срока на разрешението за строеж. По този повод той посочва, че забавянето на началото на строителните работи се дължи по-специално на промени на ирландската политика в областта на достъпа до националната газопреносна мрежа, и по-общо на икономическото положение в сраната. Следователно с подадената до Агенцията молба не се иска никакво изменение на строежа.
Първоначалното разрешение изтича на 31 март 2018 г., без да са извършени каквито и да било строителни работи.
На 13 юли 2018 г. Агенцията дава на възложителя допълнителен петгодишен срок за осъществяване на проекта за изграждане на терминала, тоест до 31 март 2023 г. (наричано по-нататък „разглежданото в главното производство разрешение“).
От акта за преюдициално запитване е видно, че по този повод Агенцията е извършила оценка на въздействието върху околната среда, в резултат на която е приела, че удължаването на срока за осъществяване на разглеждания проект за изграждане на терминал няма никакво значително влияние върху околната среда.
Friends of the Irish Environment обжалва разглежданото в главното производство разрешение пред High Court (Върховен съд, Ирландия).
При тези обстоятелства и тъй като счита, че спорът по главното производство поражда трудности във връзка с тълкуването на правото на Съюза, High Court (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Представлява ли решението за удължаване на срока на разрешение за осъществяване на проект одобрение на проект, което да задейства член 6, параграф 3 от [Директивата за местообитанията]?
2)
От значение ли е за отговора на [първия въпрос] някое от изборните по-долу съображения?
a)
Разрешението за осъществяване на проект (чийто срок се удължава) е издадено въз основа на национална разпоредба, която не транспонира правилно Директивата за местообитанията, тъй като съответният нормативен акт неправилно отъждествява проверката за целите на Директивата за местообитанията с оценката на въздействието върху околната среда за целите на [Директива 85/337].
б)
В първоначално издаденото разрешение за осъществяване на проект не се посочва дали молбата за разрешение е разгледана в рамките на [първия етап] или [втория етап] от член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията, и не съдържа „пълни, точни и окончателни констатации и изводи, които могат да разсеят всяко разумно съмнение от научна гледна точка относно въздействието на предвидените работи върху засегнатата […] територия“, както се изисква [в решение от 24 ноември 2011 г., Комисия/Испания (
С‑404/09
,
ECLI:EU:C:2011:768
)].
в)
Първоначалният срок на разрешението за осъществяване на проект е изтекъл и в резултат на това действието на разрешението е прекратено по отношение на целия проект. До евентуалното удължаване на срока му, не могат да се извършват никакви работи въз основа на разрешението за осъществяване на проект.
г)
До момента не са извършвани никакви работи въз основа на разрешението за осъществяване на проект.
3)
При утвърдителен отговор на [първия въпрос], кои въпроси трябва да разгледа компетентният орган при извършване на проверка на [първия етап] съгласно член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията? Трябва ли например компетентният орган да разгледа някой или всеки един от следните въпроси: i) дали има промени в предложените работи и начин на използване; ii) дали са настъпили промени в екологичния контекст, например определяне на европейски територии след приемане на решението за издаване на разрешение за осъществяване на проекта; iii) дали има релевантни промени в научната област, например по-актуални проучвания във връзка с нормативно установени интереси на европейски територии?
Трябва ли вместо това компетентният орган да извърши оценка на въздействието на целия проект върху околната среда?
4)
Трябва ли да се прави разграничение между: i) разрешение за осъществяване на проект, с което се налага срок за осъществяване на определена дейност (експлоатационна фаза), и ii) разрешение за осъществяване на проект, с което се налага срок за извършване на строителните работи (строителна фаза), но ако строителните работи приключат в този срок, не е предвиден срок за осъществяване на дейността или за експлоатация?
5)
Обусловено ли е, и в каква степен, задължението на национален съд да тълкува законодателството във възможно най-голяма степен в съответствие с разпоредбите на Директивата за местообитанията и [Конвенцията за достъпа до информация, участието на обществеността в процеса на вземането на решения и достъпа до правосъдие по въпроси на околната среда, подписана в Орхус на 25 юни 1998 г. и одобрена от името на Европейската общност с Решение 2005/370/ЕО на Съвета от 17 февруари 2005 г. (
ОВ L 124, 2005 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 204, наричана по-нататък „Орхуската конвенция“)], от изискването страните по спора да са повдигнали изрично тези тълкувателни въпроси? По-конкретно, ако националното законодателство предвижда две процедури за вземане на решения, само едната от които гарантира спазването на Директивата за местообитанията, длъжен ли е националният съд да тълкува националното законодателство в смисъл, че е възможно позоваване само на процедурата, която гарантира спазване на Директивата, независимо от това, че точно това тълкуване не е било изрично направено от страните по делото пред съда?
6)
a)
Ако отговорът на [втория въпрос, буква а)] е, че въпросът — дали разрешението за осъществяване на проект (чийто срок се удължава) е било издадено въз основа на национална разпоредба, която не транспонира правилно Директивата за местообитанията — е релевантен, трябва ли националният съд да остави без приложение правило на националното процесуално право, което не позволява на възразяващия да постави под въпрос валидността на по-ранно (изтекло) разрешение за осъществяване на проект в контекста на последваща молба за издаване на разрешение за осъществяване на проект?
б)
Несъвместимо ли е такова правило от националното процесуално право със задължението за приемане на коригиращи мерки, което наскоро бе препотвърдено от Съда [в решение от 17 ноември 2016 г., Stadt Wiener Neustadt (
С‑348/15
,
EU:C:2016:882
)]?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория преюдициален въпрос
Обстоятелствата, посочени в букви а)—г) от втория преюдициален въпрос, са следните: първоначалното разрешение е издадено по силата на национално законодателство, което не транспонира правилно Директивата за местообитанията; в разрешението не се споменава тази директива, нито се съдържат пълни, точни и окончателни констатации или изводи, които могат да разсеят всяко разумно съмнение от научна гледна точка относно последиците от предвидените строителни работи; с изтичане на определения в него срок за извършване на посочените строителни работи правното действие на разрешението е прекратено, а тези работи въобще не са започнали.
От това следва по-специално че запитващата юрисдикция изхожда от схващането, че преди издаването на първоначалното разрешение в главното производство не е била извършена оценка на въздействието върху територията, каквато се изисква от член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията.
Ето защо следва да се приеме, че с първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали решение за удължаване на първоначално определения срок за осъществяване на проект за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ трябва да се счита за одобрение на проект по смисъла на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията, когато преди първоначалното разрешение на проекта не е била извършена оценка на въздействието върху съответната територия в съответствие с тази разпоредба, с изтичане на определения в него срок за извършване на тези строителни работи правното действие на разрешението е прекратено и строителните работи въобще не са започнали.
Член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията предвижда процедура за оценяване, която да гарантира чрез предварителен контрол, че планове или проекти, които не са непосредствено свързани с управлението на територията или не са необходими за него, но които могат да окажат значително влияние върху последната, се одобряват само след като се установи, че няма да окажат отрицателно влияние върху нейната цялост (решение от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се припомни, че фактът, че проект, чиято екологична оценка се оспорва, не се осъществява в съответните зони от мрежата „Натура 2000“, а извън тях, какъвто е случаят в главното производство, в никакъв случай не води до неприложимост на изискванията по член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията. Всъщност, както следва от текста на тази разпоредба, предвиденият в нея механизъм за опазване на околната среда се прилага за всички „[п]ланове и проекти, които не са непосредствено свързани с управлението на територията или не са необходими за него, но могат да окажат значително влияние върху тази територия“ (вж. в този смисъл решение от 26 април 2017 г., Комисия/Германия,
C‑142/16
,
EU:C:2017:301
, т.
).
Тази разпоредба разграничава две фази в предвидената от нея процедура за оценяване. Първата фаза, която е посочена в първото изречение от тази разпоредба, изисква от държавите членки да извършат подходяща оценка на въздействието на определен план или проект върху защитената територия, когато е налице вероятност същият да окаже значително влияние върху нея. Във втората фаза, която е посочена във второто изречение от разпоредбата и която настъпва след извършването на подходяща оценка, одобряването на такива планове или проекти се извършва, при условие че те нямат отрицателно влияние върху целостта на съответната територия и че са спазени разпоредбите на член 6, параграф 4 от Директивата за местообитанията (вж. в този смисъл решение от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
и
).
На първо място, за да се прецени дали решение за удължаване на определения в първоначално разрешение срок за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ, строителните работи, по който не са започнали, се отнася до „проект“ по смисъла на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията, следва да се припомни, че съгласно съдебната практика за тази цел може да се вземе предвид понятието „проект“ по смисъла на член 1, параграф 2, буква а) от Директивата за ОВОС (вж. в този смисъл решение от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това, тъй като произтичащото от Директивата за ОВОС определение на понятието „проект“ е по-ограничено от произтичащото от Директивата за местообитанията, Съдът е постановил, че ако дадена дейност попада в обхвата на Директивата за ОВОС, по аргумент за по-силното основание тя трябва да попада в обхвата на Директивата за местообитанията (решения от 7 ноември 2018 г., Coöperatie Mobilisation for the Environment и др.,
C‑293/17 и C‑294/17
,
EU:C:2018:882
, т.
и от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Lefmig,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
).
Следователно, ако дадена дейност се счита за „проект“ по смисъла на Директивата за ОВОС, тя може да представлява „проект“ по смисъла на Директивата за местообитанията (решение от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
и цитираната съдебна практика).
Определението на понятието „проект“, което се съдържа в член 1, параграф 2, буква а) от Директивата ОВОС, обаче визира в първо тире извършването на строителни работи или изграждане на инсталации или схеми, а във второ тире — друга намеса в естествената околна среда и ландшафта, включително добив на полезни изкопаеми.
Освен това от практиката на Съда следва, че с оглед по-специално на формулировката на член 1, параграф 2, буква а), първо тире от Директивата за ОВОС, на понятието „проект“ съответстват работи или намеса, променящи или променяща физическото състояние на обекта (решение от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая решението за удължаване на първоначално определения срок за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ, по който въобще не са започнали строителни работи, отговаря на тези критерии и следователно трябва да се приеме, че се отнася до „проект“ по смисъла на Директивата за ОВОС.
Следователно трябва да се приеме, че такова решение се отнася и до „проект“ по смисъла на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията.
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 32 от заключението си, ако с оглед по-специално на тяхната нееднократност, природа или на условията за извършването им някои дейности могат да се разглеждат като една-единствена мярка, те могат да се считат за един и същ проект по смисъла на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията, който съгласно тази разпоредба е освободен от нова процедура за оценка (вж. в този смисъл решения от 14 януари 2010 г., Stadt Papenburg,
C‑226/08
,
EU:C:2010:10
, т.
и
и от 7 ноември 2018 г., Coöperatie Mobilisation for the Environment и др.,
C‑293/17 и C‑294/17
,
EU:C:2018:882
, т.
и
).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че разглежданото в главното производство разрешение се отнася до същия проект като първоначално разрешения.
От това обаче не може да се направи извод, че само поради това обстоятелство член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията не се прилага към разглежданото в главното производство разрешение.
Всъщност, за разлика от делата, по които е установена припомнената в точка 35 от настоящото решение съдебна практика, такова разрешение няма за цел да поднови разрешаването на нееднократна дейност в хода на дейността, а да позволи осъществяването на проект, за който, както е видно от акта за преюдициално запитване, и по-специално от описанието на ирландската правна уредба, е издадено първоначално разрешение, чието правно действие е прекратено, като дори не са започнали предвидените строителни работи.
От това следва, че това разрешение се отнася до „проект“, за който се прилагат изискванията по член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията, и то независимо от това дали тази разпоредба е трябвало да бъде спазена при издаването на първоначалното разрешение.
На второ място, трябва да се установи дали разглежданото в главното производство разрешение представлява „одобрение“ на проект по смисъла на тази разпоредба.
Агенцията отхвърля този анализ с мотива, че разрешението трябва да отговаря на две изисквания, а именно да дава право за осъществяване на проекта и да се отнася до самото съдържание на този проект. В случая според Агенцията тези две изисквания не са изпълнени, тъй като, що се отнася до първото, изграждането на терминала за регазификация на втечнен природен газ е могло да започне веднага след издаване на първоначалното разрешение, а що се отнася до второто, разглежданото в главното производство разрешение само удължава срока на строителната фаза на проекта, без да го изменя.
В това отношение трябва да се припомни, че макар Директивата за местообитанията да не определя условията, при които органите „одобряват“ даден проект съгласно член 6, параграф 3 от тази директива, понятието „разрешение за осъществяване“ в член 1, параграф 2, буква в) от Директивата за ОВОС е релевантно, за да се определи смисълът на този термин (решение от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
).
Член 1, параграф 2, буква в) от Директивата за ОВОС определя понятието „разрешение за осъществяване“ като „решението на компетентния орган или органи, което дава право на възложителя да развива проекта“.
Противно на поддържаното от Агенцията, от решение от 7 януари 2004 г., Wells (
C‑201/02
,
EU:C:2004:12
), което тя цитира в подкрепа на доводите си, не следва, че само решение за изменение на първоначално разрешения проект може да представлява „разрешение за осъществяване“ по смисъла на тази разпоредба. Всъщност от точки 44—47 от посоченото решение е видно, че именно констатацията за прекратяване на правното действие на първоначалното разрешение и фактът, че за продължаването на дейността е било необходимо ново разрешение, са накарали Съда да приеме, че с решението, което позволява продължаването на тази дейност, са сменени не само условията, но и самото съдържание на първоначалното разрешение и че следователно това решение представлява ново разрешение.
Както обаче е видно от акта за преюдициално запитване, с изтичане на определения в първоначалното разрешение десетгодишен срок правното действие на това разрешение се прекратява и вече не могат да се извършват никакви строителни работи. От това следва, че с изтичане на този срок първоначалното разрешение се обезсилва и че следователно не е изменено, а заменено с разглежданото в главното производство разрешение.
Обстоятелството, че разглежданият в главното производство проект е могъл да се осъществи въз основа на първоначалното разрешение, е без значение в това отношение.
От това следва, че разглежданото в главното производство разрешение действително представлява ново разрешение по смисъла на Директивата за ОВОС, а следователно и „одобрение“ по смисъла на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията.
С оглед на изложените съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че решение за удължаване на първоначално определения десетгодишен срок за осъществяване на проект за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ трябва да се счита за одобрение на проект по смисъла на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията, когато с изтичане на определения срок за извършване на тези строителни работи правното действие на вече обезсиленото първоначално разрешение на този проект е прекратено, а строителните работи въобще не са започнали.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се уточнят, при утвърдителен отговор на първия поставен въпрос, условията за прилагане на изискването за подходяща оценка на въздействието върху съответната територия, предвидено в член 6, параграф 3, първо изречение от Директивата за местообитанията, към разглежданото в главното производство разрешение. По-специално тя иска да се установи дали компетентният орган е длъжен да вземе предвид евентуалните изменения в първоначално разрешените строителни работи и в предвиденото използване, както и развитието, след първоначално предоставеното разрешение, на „екологичния контекст“ и на научните познания. Освен това запитващата юрисдикция иска да се установи дали компетентният орган трябва да направи оценка на въздействието върху територията на целия проект.
В това отношение, както бе припомнено в точка 27 от настоящото решение, член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията разграничава две фази в предвидената в него процедура за оценяване, като първата фаза, която е посочена в първото изречение от тази разпоредба, изисква от държавите членки да извършат подходяща оценка на въздействието на определен план или проект върху защитената територия, когато е налице вероятност същият да окаже значително влияние върху нея (решение от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед по-конкретно на принципа на предпазните мерки се приема, че такъв риск е налице, когато въз основа на най-добрите научни достижения в тази област не е изключена възможността планът или проектът да засегне целите за опазване на тази територия. Оценката на този риск трябва да бъде извършена именно с оглед на специфичните природни характеристики и условия на територията, до която се отнася подобен план или проект (решение от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
).
Подходящата оценка на въздействието на плана или проекта предполага, преди одобряването му и като се вземат предвид най-добрите научни достижения в тази област, да се очертаят всички аспекти на плана или проекта, които поотделно или във взаимодействие с други планове или проекти могат да засегнат целите за опазване на защитената територия. Компетентните национални органи разрешават извършването на определена дейност само когато са се уверили, че тя няма да увреди целостта на тази територия. Такава е хипотезата, когато от научна гледна точка не съществува никакво основателно съмнение относно липсата на такива последици (решение от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо извършена съгласно член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията оценка не може да се счита за подходяща, ако има пропуски и не съдържа пълни, точни и окончателни констатации и изводи, които могат да разсеят всяко разумно съмнение от научна гледна точка относно последиците за защитената територия от предвидените строителни работи (решение от 24 ноември 2011 г., Комисия/Испания,
C‑404/09
,
EU:C:2011:768
, т.
).
Следва да се добави, че трябва да се вземат предвид и евентуално направените при предходни разрешения оценки, за да се избегне извършването на няколко оценки на въздействието върху околната среда, включващи всички изисквания на Директивата за местообитанията, на един и същ проект (вж. по аналогия решения от 10 септември 2015 г., Dimos Kropias Attikis,
C‑473/14
,
EU:C:2015:582
, т.
и от 22 март 2012 г., Inter-Environnement Bruxelles и др.,
C‑567/10
,
EU:C:2012:159
, т.
).
Вземането предвид обаче на такива оценки, предхождащи издаването на разглежданото в главното производство разрешение за удължаване на срока на строителната фаза на проект, може да изключи риска от значително засягане на защитена територия само ако тези оценки съдържат пълни, точни и окончателни изводи, които могат да разсеят всяко разумно съмнение от научна гледна точка относно последиците от строителните работи, и при условие че релевантните екологични и научни данни не са се променили, проектът не е изменен и няма други планове или проекти, които да се вземат предвид.
От това следва, че компетентният орган трябва да прецени дали преди разглежданото в главното производство разрешение за удължаване на първоначално определения в първото разрешение срок за осъществяването на проект за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ трябва да се извърши предвидената в член 6, параграф 3, първо изречение от Директивата за местообитанията подходяща оценка на въздействието и евентуално дали тя трябва да се отнася до целия проект или до част от него, като се вземат предвид по-специално както евентуална предходна оценка, така и промяната в релевантните данни за околната среда и релевантните научни данни, а така също и евентуалното изменение на проекта или наличието на други планове или проекти.
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че проектът за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ е трябвало да бъде осъществен в близост до две защитени територии и че преди издаване на първоначално разрешение не е била извършена оценка, която съдържа пълни, точни и окончателни изводи, които могат да разсеят всяко разумно съмнение от научна гледна точка относно последиците за тези територии от предвидените строителни работи.
От това следва, от една страна, че не може да се изключи възможността такъв проект да окаже значително влияние върху посочените територии, и от друга страна, че такива обстоятелства, които следва да се проверят от запитващата юрисдикция, могат да наложат изискваната от член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията подходяща оценка на въздействието да се извърши преди издаване на разглежданото в главното производство разрешение. От това следва също че с такава оценка не може само да се актуализира извършената предходна оценка, а трябва да извърши пълна оценка на въздействието на целия проект върху същите територии.
С оглед на изложените съображения на третия поставен въпрос следва да се отговори, че компетентният орган трябва да прецени дали по отношение на решение за удължаване на първоначално определения срок за осъществяване на проект за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ, първоначалното разрешение за който е изтекло, трябва да се извърши предвидената в член 6, параграф 3, първо изречение от Директивата за местообитанията подходяща оценка на въздействието и евентуално дали тя трябва да се отнася до целия проект или до част от него, като се вземат предвид по-специално както евентуална предходна оценка, така и промяната в релевантните данни за околната среда и релевантните научни данни, а така също и евентуалното изменение на проекта или наличието на други планове или проекти. Тази оценка на въздействието трябва да се извърши, когато въз основа на най-добрите научни достижения в тази област не може да се изключи възможността този проект да засегне целите за опазване на съответната територия. Предходна оценка на посочения проект, извършена преди издаването на първоначалното разрешение за проекта, може да изключи този риск само ако съдържа пълни, точни и окончателни изводи, които могат да разсеят всяко разумно съмнение от научна гледна точка относно последиците от строителните работи и при условие че релевантните екологични и научни данни не са се променили, проектът не е изменен или няма други планове или проекти.
По четвъртия въпрос
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали отговорът на първия, втория и третия въпрос би бил различен в зависимост от това дали дадено разрешение за проект определя срок за експлоатационната фаза или само за строителната фаза, при положение че строителните работи приключат в този срок.
В това отношение трябва да се посочи, че разграничението между тези два вида разрешения е без значение за спора в главното производство.
При това положение, тъй като основанието за отправяне на преюдициалното запитване не е формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а необходимостта от отговор за ефективното решаване на даден правен спор (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny,
C‑558/18 и C‑563/18
,
EU:C:2020:234
, т.
и цитираната съдебна практика), четвъртият въпрос трябва да се обяви за недопустим.
По петия въпрос
С петия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи доколко задължението на националния съд да тълкува националното законодателство във възможно най-голяма степен в съответствие с разпоредбите на Директивата за местообитанията и на Орхуската конвенция е подчинено на изискването страните в главното производство да са повдигнали изрично такива тълкувателни въпроси. По-конкретно, ако националното законодателство предвижда две процедури за вземане на решения, само едната от които е в съответствие с Директивата за местообитанията, запитващата юрисдикция иска да се установи дали националният съд е длъжен да тълкува националното законодателство в смисъл, че е възможно позоваване само на процедурата, която е в съответствие с Директивата, независимо от това, че точно това тълкуване не е било изрично предложено от страните по делото пред съда.
Съгласно постоянната практика на Съда само националният съд, който е сезиран със спора в главното производство и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда (решение от 19 декември 2019 г., Junqueras Vies,
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
, т.
и цитираната съдебна практика).
Оттук следва, че въпросите, поставени от националните юрисдикции, се ползват с презумпция за релевантност и Съдът може да откаже да се произнесе по тези въпроси само ако се установи, че исканото тълкуване няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, ако проблемът е от хипотетично естество или още ако Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на посочените въпроси (решение от 19 декември 2019 г., Junqueras Vies,
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
, т.
и цитираната съдебна практика).
Най-напред обаче трябва да се отбележи, че петият поставен въпрос не посочва достатъчно точно разпоредбите на Орхуската конвенция, чието тълкуване се иска.
Освен това от акта за преюдициално запитване и от представените пред Съда писмени становища е видно, че този въпрос е поставен, тъй като запитващата юрисдикция е искала да отбележи, че националната разпоредба, въз основа на която е издадено разглежданото в главното производство разрешение, е неправилна, тъй като има друга разпоредба, в случая член 42 от PDA 2000, която, тълкувана в светлината на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията, е в съответствие с правото на Съюза. Тази грешка при прилагане на правото обаче не била изтъкната от жалбоподателя в главното производство и следователно не можела да се установи служебно от запитващата юрисдикция.
От това следва, че петият поставен въпрос всъщност се отнася до възможността национална юрисдикция да се основе на тълкуване на национална разпоредба в съответствие с правото на Съюза, за да разгледа служебно противоречието с това право на друга национална разпоредба, която служи за правно основание на разглежданото в главното производство разрешение.
Както отбелязва генералният адвокат в точки 61 и 68 от заключението си обаче, не става ясно по какви причини запитващата юрисдикция трябва да се постарае да установи подходящото правно основание на разглежданото в главното производство разрешение, ако така или иначе ще стигне до извода, че това разрешение е било издадено в нарушение на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията, като се има предвид и че от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че Friends of the Irish Environment действително е изтъкнало, че член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията е бил нарушен.
Трябва да се добави, че от акта за преюдициално запитване не става ясно дали ирландското право забранява при всички положения на национална юрисдикция да разгледа служебно правни основания, които не са били изтъкнати от жалбоподател.
От това следва, че Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на петия поставен въпрос, поради което той е недопустим.
По шестия въпрос
С шестия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали ако на втория въпрос, буква а) следва да се отговори, че прилагането на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията към разглежданото в главното производство разрешение зависи от неспазването на тази разпоредба при издаването на първоначалното разрешение, правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална процесуална разпоредба, която не позволява при обжалване на разглежданото в главното производство разрешение жалбоподателят да повдигне възражение за незаконосъобразност на първоначалното разрешение на това основание. Освен това тя иска да се установи дали такава процесуална разпоредба е в съответствие със задължението на държавите членки да отстранят нарушенията на правото на Съюза.
От отговора на първия и втория въпрос следва, че за да се прецени дали разглежданото в главното производство разрешение представлява одобрение по смисъла на член 6, параграф 3 от Директивата за местообитанията, е без значение дали при издаването на разрешение като първоначалното е спазена тази директива.
Ето защо не следва да се отговаря на шестия поставен въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Решение за удължаване на първоначално определения десетгодишен срок за осъществяване на проект за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ трябва да се счита за одобрение на проект по смисъла на член 6, параграф 3 от Директива 92/43/ЕИО на Съвета от 21 май 1992 година за опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна, когато с изтичане на определения срок за извършване на тези строителни работи правното действие на вече обезсиленото първоначално разрешение на този проект е прекратено, а строителните работи въобще не са започнали.

2)
Компетентният орган трябва да прецени дали по отношение на решение за удължаване на първоначално определения срок за осъществяване на проект за изграждане на терминал за регазификация на втечнен природен газ, първоначалното разрешение за който е изтекло, трябва да се извърши предвидената в член 6, параграф 3, първо изречение от Директива 92/43 подходяща оценка на въздействието и евентуално дали тя трябва да се отнася до целия проект или до част от него, като се вземат предвид по-специално както евентуална предходна оценка, така и промяната в релевантните данни за околната среда и релевантните научни данни, а така също и евентуалното изменение на проекта или наличието на други планове или проекти.
3) Тази оценка на въздействието трябва да се извърши, когато въз основа на най-добрите научни достижения в тази област не може да се изключи възможността този проект да засегне целите за опазване на съответната територия. Предходна оценка на посочения проект, извършена преди издаването на първоначалното разрешение за проекта, може да изключи този риск само ако съдържа пълни, точни и окончателни изводи, които могат да разсеят всяко разумно съмнение от научна гледна точка относно последиците от строителните работи и при условие че релевантните екологични и научни данни не са се променили, проектът не е изменен или няма други планове или проекти.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.