CELEX: 62015CJ0670
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa
Tiesu pieejamība pārrobežu strīdos
Direktīva 2003/8/EK
Kopīgi obligātie noteikumi attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos
Piemērojamība
Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka izdevumi par to apliecinošo dokumentu tulkojumu, kas nepieciešami juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanai, nav atlīdzināmi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvas 2003/8/EK par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos (
OV 2003, L 26, 41. lpp.
; un labojums –
OV 2003, L 32, 15. lpp.
), 1. un 2. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, ko uzsācis
Jan Šalplachta
saistībā ar
Elektroanlagen & Computerbau GmbH
, viņa agrākā darba dēvēja, nesamaksātās darba algas izmaksu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Atbilstoši Direktīvas 2003/8 preambulas 5., 6., 18. un 23. apsvērumam:
“(5)
Šīs direktīvas mērķis ir veicināt juridiskās palīdzības sniegšanu pārrobežu strīdos tām personām, kurām nav pietiekamu līdzekļu, gadījumā, ja palīdzība ir vajadzīga, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību; vispārēji atzītās tiesības uz tiesas pieejamību ir vēlreiz apstiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.
(6)
Ne personas, kas ir puse strīdā, līdzekļu trūkums, neatkarīgi no tā, vai viņa ir prasītājs vai atbildētājs, ne grūtības, kas izriet no strīda pārrobežu rakstura, nedrīkst ierobežot reālu tiesas pieejamību.
[..]
(18)
Dalībvalstu tiesību sistēmu sarežģītībai un atšķirībām, kā arī izdevumiem saistībā ar strīda pārrobežu raksturu nebūtu jāliedz tiesas pieejamības iespēja; juridiskajai palīdzībai tādēļ būtu jāsedz izdevumi, kas tieši saistīti ar strīda pārrobežu raksturu.
[..]
(23)
Tā kā juridisko palīdzību piešķir dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā nolēmums izpildāms, izņemot pirmstiesas juridisko konsultāciju, ja palīdzības pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta nav dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, tad minētajai dalībvalstij jāpiemēro savi tiesību akti atbilstīgi šīs direktīvas principiem.”
Direktīvas 2003/8 1. pantā “Mērķis un darbības joma” ir noteikts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos.
2.   Šī direktīva attiecas uz pārrobežu strīdiem civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas iestādes būtības. Tā neattiecas uz nodokļu, muitas vai administratīvajām lietām.
3.   Šajā direktīvā "dalībvalsts" ir jebkura dalībvalsts, izņemot Dāniju.”
Šīs direktīvas 2. pantā “Pārrobežu strīdi” ir paredzēts:
“1.   Šajā direktīvā pārrobežu strīds ir strīds, kurā puses, kas pieprasa juridisko palīdzību uz šīs direktīvas pamata, domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta nav dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēde vai kurā jāizpilda tiesas nolēmums.
2.   Dalībvalsti, kurā pusei ir domicils, nosaka saskaņā ar 59. pantu Padomes Regulā (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās [(
OV 2001, L 12, 1. lpp.
)].
3.   Atbilstošais brīdis, kurā nosaka, vai pastāv pārrobežu strīds, ir brīdis, kad saskaņā ar šo direktīvu iesniedz pieprasījumu.”
Minētās direktīvas 3. pants “Tiesības uz juridisko palīdzību” ir formulēts šādi:
“1.   Fiziskām personām, kuras ir puses strīdā, uz ko attiecas šī direktīva, ir tiesības saņemt atbilstīgu juridisko palīdzību, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību saskaņā ar šajā direktīvā izklāstītajiem nosacījumiem.
2.   Juridisko palīdzību uzskata par atbilstīgu, ja tā garantē:
a)
pirmstiesas konsultācijas, lai panāktu izlīgumu pirms tiesvedības ierosināšanas;
b)
juridisku palīdzību un pārstāvību tiesā un palīdzības saņēmēja atbrīvojumu no tiesāšanās izdevumu segšanas vai šo izdevumu atlīdzināšanu, ieskaitot 7. pantā minētos izdevumus un honorārus personām, kuras tiesa pilnvarojusi rīkoties tiesvedības laikā.
Dalībvalstīs, kurās zaudējusī puse sedz otras puses izdevumus, gadījumā, ja palīdzības saņēmējs ir zaudētājs, juridiskajā palīdzībā iekļauj otras puses izdevumus, ja tajā iekļautu šādu izdevumu segšanu gadījumā, ja palīdzības saņēmēja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta būtu dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes.
[..]”
Direktīvas 2003/8 5. panta “Nosacījumi attiecībā uz finanšu līdzekļiem” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis piešķir juridisko palīdzību 3. panta 1. punktā minētajām personām, kuras daļēji vai pilnībā nespēj segt 3. panta 2. punktā minētos tiesāšanās izdevumus sava ekonomiskā stāvokļa dēļ, lai nodrošinātu šīm personām reālu tiesas pieejamību.
2.   Personas ekonomisko stāvokli novērtē kompetenta iestāde dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, ņemot vērā dažādus objektīvus faktorus, tādus kā ienākumi, kapitāls vai ģimenes stāvoklis, ieskaitot to personu līdzekļu novērtējumu, kuras ir finansiāli atkarīgas no pieprasītāja.”
Šīs pašas direktīvas 7. pantā “Izdevumi, kas saistīti ar strīda pārrobežu raksturu” ir noteikts:
“Juridiskajā palīdzībā, kas piešķirta dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, iekļauj šādus izdevumus, kuri ir tieši saistīti ar strīda pārrobežu raksturu:
a)
tulku pakalpojumi;
b)
tādu tiesas vai kompetentās iestādes pieprasītu un palīdzības saņēmēja iesniegtu dokumentu tulkošana, kas ir nepieciešami lietas izšķiršanai; un
c)
ceļa izdevumi, kas jāsedz pieprasītājam, ja personu, kuras saistītas ar prasības iesniegšanu, fiziskā klātbūtne tiesā ir paredzēta likumā vai arī to pieprasa attiecīgās dalībvalsts tiesa, un tiesa nolemj, ka attiecīgās personas atbilstīgi tiesas prasībām nevar uzklausīt citādā veidā.”
Direktīvas 2003/8 8. pantā “Izdevumi, ko sedz domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts” ir paredzēts:
“Dalībvalsts, kurā ir juridiskās palīdzības pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta, sniedz juridisko palīdzību, kā norādīts 3. panta 2. punktā, kas vajadzīga, lai segtu:
a)
izdevumus, kas saistīti ar vietējā advokāta vai jebkuras citas personas, kurai saskaņā ar likumu ir tiesības sniegt juridisku konsultāciju, palīdzību līdz juridiskās palīdzības pieprasījuma saņemšanai saskaņā ar šo direktīvu dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes;
b)
pieprasījuma un vajadzīgo apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, ja pieprasījumu iesniedz iestādēm minētajā dalībvalstī.”
Šīs direktīvas 12. pantā “Iestāde, kas piešķir juridisko palīdzību” ir paredzēts:
“Juridisko palīdzību, neierobežojot 8. pantu, piešķir vai atsaka kompetentā iestāde dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes.”
Minētās direktīvas 13. pants “Juridiskās palīdzības pieprasījumu iesniegšana un pārsūtīšana” ir formulēts šādi:
“1.   Juridiskās palīdzības pieprasījumus var iesniegt:
a)
kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā ir pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta (pārsūtītāja iestāde); vai
b)
kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā jāizpilda nolēmums (saņēmēja iestāde).
2.   Juridiskās palīdzības pieprasījumu aizpilda un apliecinošos dokumentu pārtulko:
a)
kompetentās saņēmējas iestādes dalībvalsts valsts valodā vai vienā no valodām, kas atbilst kādai no Kopienas iestādēs lietotajām valodām; vai
b)
citā valodā, kuru minētā dalībvalsts ir norādījusi par sev pieņemamu saskaņā ar 14. panta 3. punktu.
[..]
4.   Kompetentā pārsūtītāja iestāde palīdz pieprasītājam, nodrošinot to, ka pieprasījumam ir pievienoti visi apliecinošie dokumenti, par kuriem tai ir zināms, ka tie ir vajadzīgi, lai pieprasījumu izskatītu. Tā palīdz pieprasītājam nodrošināt arī visus vajadzīgos apliecinošo dokumentu tulkojumus saskaņā ar 8. panta b) apakšpunktu.
Kompetentā pārsūtītāja iestāde nosūta pieprasījumu kompetentajai saņēmējai iestādei citā dalībvalstī 15 dienās pēc tam, kad saņemts vienā no 2. punktā norādītajām valodām pienācīgi aizpildīts pieprasījums un apliecinošie dokumenti, kas vajadzības gadījumā pārtulkoti vienā no minētajām valodām.
[..]
6.   Dalībvalstis nevar pieprasīt samaksu par pakalpojumiem, kas sniegti saskaņā ar 4. punktu. [..]”
Vācijas tiesības
Zivilprozessordnung
(Civilprocesa kodekss) (turpmāk tekstā – “
ZPO
”), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, 114. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Lietas dalībnieks, kas sava personiskā un finanšu stāvokļa dēļ nevar samaksāt tiesvedības izdevumus, var tos samaksāt tikai daļēji vai pa daļām, pamatojoties uz pieteikumu, saņem palīdzību tiesāšanās izdevumu segšanai, ja nodomātā tiesvedība vai aizstāvība tiesā var būt pietiekami sekmīga un tā nav nepamatota. Pārrobežu juridiskajai palīdzībai Eiropas Savienībā papildus ir piemērojams 1076.–1078. pants.”
ZPO
117. pantā ir paredzēts:
“(1)   Juridiskās palīdzības pieprasījums ir jāiesniedz piekritīgajā tiesā; [..]
(2)   Pieprasījumam ir jāpievieno lietas dalībnieka paziņojums par tā personisko un finanšu stāvokli (ģimenes stāvoklis, profesija, īpašums, ienākumi un apgrūtinājumi), kā arī attiecīgi pierādījumi. [..]”
ZPO
1076. pantā noteikts:
“Pārrobežu juridiskajai palīdzībai Eiropas Savienībā saskaņā ar Direktīvu [2003/8] ir piemērojams 114.–127.a pants, ja turpinājumā nav noteikts citādi.”
ZPO
1078. pants ir formulēts šādi:
“(1)
Attiecībā uz saņemtajiem pārrobežu juridiskās palīdzības lūgumiem kompetenta ir piekritīgā vai par izpildi atbildīgā tiesa. Pieprasījumiem ir jābūt aizpildītiem vācu valodā, un apliecinošajiem dokumentiem ir jāpievieno tulkojums vācu valodā. [..]
[..]”
Gerichtsverfassungsgesetz
(Tiesu iekārtas likums), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, 184. panta pirmais teikums ir formulēts šādi:
“Tiesvedības valoda ir vācu.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka ar 2013. gada 24. septembra un 2013. gada 21. oktobra dokumentiem
J. Šalplachta
, kura domicils ir Čehijas Republikā, cēla prasību
Arbeitsgericht Zwickau
(Cvikavas Darba lietu tiesa, Vācija), lai panāktu, ka
Elektroanlagen & Computerbau
tiktu piespriests veikt viņam nesamaksātās darba algas izmaksu. Savas prasības kontekstā prasītājs pamatlietā ir arī lūdzis viņam piešķirt juridisko palīdzību tiesvedībā pirmajā instancē.
Ar 2013. gada 27. novembra dokumentu prasītājs pamatlietā lūdza, lai pieprasītā juridiskā palīdzība tiktu attiecināta arī uz dokumentu par viņa ienākumiem un īpašumu tās tulkošanas izmaksām, ko veica Drēzdenē (Vācija) reģistrēts profesionāls tulkojumu birojs.
Ar 2014. gada 8. aprīļa rīkojumu
Arbeitsgericht Zwickau
(Cvikavas Darba lietu tiesa) piešķīra juridisko palīdzību tiesvedībā pirmajā instancē, bet nepiekrita attiecināt šo palīdzību uz minēto dokumentu tulkošanas izdevumiem.
Prasītāja pamatlietā apelācijas sūdzību par šo atteikumu
Landesarbeitsgericht
(Federālās zemes darba lietu tiesa Cvikavā, Vācija) ar 2015. gada 15. aprīļa nolēmumu noraidīja. Šī tiesa tostarp norādīja, ka atbilstoši Direktīvas 2003/8 tiesību normām juridiskās palīdzības pieprasījumu apliecinošo dokumentu tulkošanas izdevumu atlīdzība tiek piešķirta, ja šis pieprasījums tiek iesniegts pārsūtītājā iestādē šīs direktīvas 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, proti, kompetentajā tās dalībvalsts iestādē, kurā ir pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta. Turpretī šajās tiesību normās nav paredzēta šo izdevumu atlīdzināšana, ja pieprasījums, kā tas ir šajā gadījumā, ir iesniegts tieši saņēmējā iestādē minētās direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, proti, tās dalībvalsts kompetentajā iestādē, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā jāizpilda nolēmums.
Turklāt minētās, tiesas ieskatā, piemērojot
ZPO
114. un 1078. pantu, juridiskā palīdzība ietver vienīgi izdevumus, kas saistīti ar tiesvedību tiesā. Tātad šī palīdzība neaptverot dokumentu, kurus ir paredzēts iesniegt juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanas procedūrā, tulkošanas izdevumus, jo šie izdevumi tiek uzskatīti par tādiem, kas radušies ārpus tiesvedības.
Prasītājs pamatlietā par šo nolēmumu iesniedza kasācijas sūdzību
Bundesarbeitsgericht
(Federālā darba lietu tiesa, Vācija). Šī tiesa uzskata, ka no Direktīvas 2003/8 nevar pietiekami skaidri secināt to, vai un ciktāl dalībvalstij, kurā notiek tiesas sēdes, ir jāsedz juridiskās palīdzības pieprasījuma apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, ja – kā pamatlietā – juridiskās palīdzības pieprasītājs pats ir lūdzis šo dokumentu tulkojumu un iesniedzis šo pieprasījumu tieši piekritīgajā tiesā, kas izskata lietu, kura ir arī kompetenta lemt par minēto pieprasījumu kā saņēmēja iestāde šīs direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tomēr tā norāda, ka atteikums attiecināt juridisko palīdzību uz šo dokumentu tulkošanas izdevumiem, pat pieņemot, ka tas nozīmē reālas tiesas pieejamību ierobežojumu, būtu leģitīms mērķis, proti, atbrīvot dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes, kasi no izdevumiem, kurus drīzāk ir jāsedz dalībvalstij, kurā ir pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta.
Šajos apstākļos
Bundesarbeitsgericht
(Federālā darba lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai no fiziskās personas tiesībām uz reālu tiesas pieejamība pārrobežu strīda gadījumā Direktīvas 2003/8 1. un 2. panta izpratnē izriet prasība, ka Vācijas Federatīvās Republikas piešķirtā juridiskā palīdzība iekļauj pieprasītāja izdevumus, kas radušies, pārtulkojot paziņojumu un juridiskās palīdzības pieprasījumam nepieciešamos apliecinošos dokumentus, ja pieprasītājs vienlaicīgi ar prasības celšanu piekritīgajā tiesā, kas izskata lietu, [kura ir] arī kompetenta lemt par minēto pieprasījumu kā saņēmēja iestāde [šīs] direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, un juridiskās palīdzības pieprasītājs pats ir lūdzis šo dokumentu tulkojumu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/8 3., 8. un 12. pants, lasot tos kopsakarā, ir interpretējami tādējādi, ka juridiskā palīdzība, ko piešķir dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes un kurā fiziska persona, kuras domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, ir iesniegusi juridiskās palīdzības pieprasījumu pārrobežu strīda kontekstā, ietver arī izdevumus, kuri šai personai ir radušies, tulkojot šī pieprasījuma izskatīšanai nepieciešamos apliecinošos dokumentus.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/8 preambulas 5. apsvērumu tās mērķis ir veicināt juridiskās palīdzības sniegšanu pārrobežu strīdos civillietās un komerclietās, lai tām personām, kurām nav pietiekamu līdzekļu, nodrošinātu reālu tiesas pieejamību atbilstoši Pamattiesību hartas 47. panta trešajai daļai.
Tik tiešām, kā tas ir minēts šīs direktīvas preambulas 6. apsvērumā, ne personas, kas ir puse strīdā, līdzekļu trūkums, ne grūtības, kas izriet no strīda pārrobežu rakstura, nedrīkst ierobežot reālu tiesas pieejamību.
Šajā ziņā no minētās direktīvas izriet, ka valodu barjeras nedrīkst liegt personai, kuras domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, nevis dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, iespēju pilnībā izmantot savas tiesības citas dalībvalsts tiesās, ja tiesvedības valoda šajā pēdējā minētajā valstī atšķiras no pirmās minētās dalībvalsts tiesvedības valodas. Šī prasība attiecas arī uz dokumentiem un apliecinošiem dokumentiem, kuri strīda pārrobežu rakstura dēļ ir sagatavoti citā valodā, nevis tiesvedības valodā un kuri līdz ar to ir jāpārtulko.
Šajā kontekstā minētās direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā ir garantētas ikvienas fiziskas personas, kas ir puse pārrobežu strīdā civillietā un komerclietā, tiesības saņemt “atbilstīgu” juridisko palīdzību.
Runājot par juridiskās palīdzības pieprasījuma iesniegšanas procedūru, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību, Direktīvas 2003/8 13. panta 1. punktā ir paredzēts, ka pretendentam uz juridisko palīdzību ir divas iespējas, jo viņš var iesniegt pieprasījumu vai nu kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā ir pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta un kura šīs direktīvas 13. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir norādīta kā pārsūtītāja iestāde, vai kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā jāizpilda nolēmums un kura minētās direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir norādīta kā saņēmēja iestāde.
Runājot par juridiskās palīdzības apjomu, pirmkārt, Direktīvas 2003/8 3. panta 2. punktā ir paredzēts, ka juridisko palīdzību uzskata par “atbilstīgu”, ja tā pieprasītājam garantē pirmstiesas konsultāciju, juridisku palīdzību un pārstāvību tiesā un palīdzības saņēmēja atbrīvojumu no tiesāšanās izdevumu segšanas vai šo izdevumu atlīdzināšanu, attiecīgajā gadījumā tostarp iespējamos pretējai pusei radušos izdevumus, ja juridiskās palīdzības saņēmējam spriedums būtu nelabvēlīgs.
Turpinājumā atbilstoši šīs direktīvas 7. pantam juridiskajā palīdzībā, kas piešķirta dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, iekļauj izdevumus, kuri ir tieši saistīti ar strīda pārrobežu raksturu, proti, tulku pakalpojumi, tādu tiesas vai kompetentās iestādes pieprasītu un palīdzības saņēmēja iesniegtu dokumentu tulkošana, kas ir nepieciešami lietas izšķiršanai, kā arī iespējamie ceļa izdevumi, kas jāsedz pieprasītājam.
Visbeidzot minētās direktīvas 8. pantā “Izdevumi, ko sedz domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts” ir paredzēts, ka šī dalībvalsts atlīdzina izdevumus, kas radušies tās teritorijā un kas saistīti ar vietējā advokāta vai jebkuras citas personas, kurai saskaņā ar likumu ir tiesības sniegt juridisku konsultāciju, palīdzību līdz juridiskās palīdzības pieprasījuma saņemšanai dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, kā arī juridiskās palīdzības pieprasījuma un vajadzīgo apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, ja pieprasījumu iesniedz domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts iestādēm.
Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamato ar šaubām, kādas tai ir radušās saistībā ar tās dalībvalsts konstatēšanu, kurai ir jānodrošina apliecinošo dokumentu, kas nepieciešami juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanai, tulkošanas izdevumu atlīdzināšana, ja pretendents uz juridisko palīdzību izmanto Direktīvas 2003/8 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju, nosūtot šo pieteikumu tieši saņēmējai iestādei.
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka juridiskai palīdzībai, kuru fiziskām personām, kuras ir puses pārrobežu strīdā, atbilstoši minētās direktīvas 3. panta 2. punkta teksta formulējumam ir tiesības saņemt, ir jābūt “atbilstīgai palīdzībai”, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību.
Taču juridiskās palīdzības pieprasījuma iesniegšana neatkarīgi no tā, vai tas ir veikts pārsūtītājā iestādē vai saņēmējā iestādē, kā to būtībā secinājumu 42. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ir reālas tiesas pieejamības garantijas priekšnosacījums, ko atbilstoši Pamattiesību hartas 47. panta trešajai daļai tiecas nodrošināt ar šo pašu direktīvu.
Šajā kontekstā ir jānorāda, ka juridiskās palīdzības pieprasījumu apliecinošajiem dokumentiem Direktīvas 2003/8 sistēmā ir īpaša nozīme. Tik tiešām, saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu juridiskā palīdzība tiek piešķirta personām, kuras daļēji vai pilnībā nespēj segt tiesāšanās izdevumus sava ekonomiskā stāvokļa dēļ. Atbilstoši minētās direktīvas 5. panta 2. punktam personas ekonomisko stāvokli novērtē kompetenta iestāde dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, ņemot vērā dažādus objektīvus faktorus, tādus kā ienākumi, kapitāls vai ģimenes stāvoklis. Tādējādi, ja pieprasītājs neiesniedz noteiktus dokumentus, ar kuriem ir apliecināta viņa personīgā un finanšu situācija, juridiskās palīdzības pieprasījums nevar tikt apmierināts. Tātad šīs palīdzības saņemšanas priekšnosacījums ir minētie dokumenti.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/8 12. pantu, lasot to kopsakarā ar tās preambulas 23. apsvērumu, juridisko palīdzību piešķir vai atsaka dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes, un tas notiek “neierobežojot [šīs direktīvas] 8. pantu”.
Taču, izskatot pamatlietu, ir jānorāda, ka saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta b) punktu dalībvalsts, kurā ir pretendenta uz juridisko palīdzību domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta, sniedz juridisko palīdzību, kas vajadzīga, lai segtu palīdzības pieprasījuma un tā izskatīšanai vajadzīgo apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, “ja pieprasījumu iesniedz iestādēm minētajā dalībvalstī”.
Šajā kontekstā precizējums, kurš ir sniegts Direktīvas 2003/8 8. panta b) punkta pēdējā teikumā, ir interpretējams tādējādi, ka tas nenozīmē nosacījumu, kurš pretendentam uz juridisku palīdzību katrā ziņā ir jāizpilda, lai saņemtu šo izdevumu atlīdzinājumu, bet gan tas nozīmē vienīgi tāda gadījuma konstatējumu, kurā saņēmējs var saņemt minēto izdevumu atlīdzinājumu dalībvalstī, kurā ir viņa domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta, neizslēdzot šādu atlīdzināšanu tad, ja, kā tas ir pamatlietā, pieprasījums ir iesniegts dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes.
Citiem vārdiem sakot, kā to būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 53. punktā, Direktīvas 2003/8 8. panta b) punkts ir izprotams tādējādi, ka tajā ir paredzēts – kā izņēmums no vispārējā noteikuma, ar kuru tiek prasīts, lai izdevumu, kas saistīti ar pārrobežu rakstura strīdiem uzņemtos dalībvalsts, kura notiek tiesa sēdes, – ka domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts uzņemas izdevumus, kas radušies, tulkojot juridiskās palīdzības pieprasījuma un tā izskatīšanai nepieciešamos apliecinošos dokumentus.
Treškārt, ir jākonstatē, ka, izslēdzot, ka dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes, atlīdzina juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanai nepieciešamo apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, tas būtu pretrunā Direktīvas 2003/8 izvirzītajiem mērķiem, kas ir atgādināti šīs sprieduma 25.–27. punktā un kas ir saistīti ar reālu tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, jo ar tiem tiktu sodīts pretendents uz juridisko palīdzību tādā gadījumā, ja viņš nolemtu iesniegt savu palīdzības pieprasījumu tieši saņēmējā iestādē.
Tik tiešām, kā izriet no šī sprieduma 29. punkta Direktīvas 2003/8 13. pantā pretendentam uz juridisko palīdzību tiek dotas divas alternatīvas un hierarhiski nepakārtotas izvēles iespējas, ļaujot viņam iesniegt savu juridiskās palīdzības pieprasījumu vai nu pārsūtītājā iestādē, vai arī saņēmējā iestādē.
Taču, ja apliecinošo dokumentu, kas nepieciešami juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanai, tulkošanas izdevumi tiktu atlīdzināti vienīgi tad, ja pretendents uz juridisko palīdzību vērstos kompetentajās iestādēs viņa domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, tas izraisītu to, ka juridiskās palīdzības saistībā ar šiem izdevumiem saņemšana kļūdaini būtu atkarīga no procesuālās iespējas, kādu ieinteresētā persona ir izvēlējusies, un atņemtu jēgu Direktīvas 2003/8 13. panta 1. punkta b) apakšpunktam, kurā ir paredzēta iespēja juridiskās palīdzības pieprasījumu iesniegt tieši saņēmējā iestādē.
Turklāt kā secinājumu 46. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šāda izslēgšana varētu radīt pretendentam uz juridisko palīdzību apgrūtinošāku procesuālo risinājumu. Patiešām, tā vietā, lai juridiskās palīdzības pieprasījumu iesniegtu tieši tiesai, kas ir kompetenta izskatīt strīdu pēc būtības, minētajam pretendentam būtu jāierosina divi atsevišķi procesi – pirmais tiesā pēc piekritības dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, lai nodrošinātu procesuālo termiņu ievērošanu, bet otrais – viņa domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts iestādēs, lai saņemtu atlīdzību par izdevumiem, kas radušies saistībā ar juridiskās palīdzības pieprasījumu.
Tādējādi šāda situācija radītu šķērsli tiesību uz reālu tiesu pieejamību īstenošanai personai, kura ir puse pārrobežu strīdā un kurai nav nepieciešamo līdzekļu, lai segtu tiesāšanās izdevumus, un kura ir sarežģītākā situācijā minētā strīda, kura puse tā ir, pārrobežu rakstura dēļ.
Ir jāprecizē arī, ka Direktīvas 2003/8 mērķis jau atbilstoši tā nosaukuma formulējumam ir “uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos”, aizstājot sadarbības sistēmu juridiskās palīdzības jomā Eiropas Padomes Nolīgumā par juridiskās palīdzības pieprasījumu pārsūtīšanu, kas parakstīts Strasbūrā 1977. gadā 27. janvārī, kurā bija paredzēti paziņošanas un pārsūtīšanas mehānismi, neskarot jautājumu par valsts, kurā notiek tiesa sēdes, juridiskās palīdzības apjomu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/8 3., 8. un 12. pants, lasot tos kopsakarā, ir interpretējami tādējādi, ka juridiskā palīdzība, ko piešķir dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes un kurā fiziska persona, kuras domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, ir iesniegusi juridiskās palīdzības pieprasījumu pārrobežu strīda kontekstā, ietver arī izdevumus, kuri šai personai ir radušies, tulkojot šī pieprasījuma izskatīšanai nepieciešamos apliecinošos dokumentus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietu pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuras izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvas 2003/8/EK par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos, 3., 8. un 12. pants, lasot tos kopsakarā, ir interpretējami tādējādi, ka juridiskā palīdzība, ko piešķir dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes un kurā fiziska persona, kuras domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, ir iesniegusi juridiskās palīdzības pieprasījumu pārrobežu strīda kontekstā, ietver arī izdevumus, kuri šai personai ir radušies, tulkojot šī pieprasījuma izskatīšanai nepieciešamos apliecinošos dokumentus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.