CELEX: 62017CJ0298
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2002/22/EZ
Elektroničke komunikacijske mreže i usluge
Univerzalna usluga i prava korisnika
Poduzeće koje pruža elektroničku komunikacijsku mrežu koja se rabi za distribuciju radijskog i televizijskog emitiranja javnosti
Poduzeće koje nudi prikazivanje televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (streaming) i uživo na internetu
Obveze prijenosa (must carry)

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 31. stavka 1. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (
SL 2002., L 108, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (
SL 2009., L 337, str. 11
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 224.; u daljnjem tekstu: Direktiva o univerzalnoj usluzi).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva France Télévisions SA i Conseila supérieur de l’audiovisuel (Visoko vijeće za audiovizualne djelatnosti) (CSA) zbog odluke br. 2015‑232 od 27. svibnja 2015. kojom je potonji opomenuo društvo France Télévisions da se ubuduće treba pridržavati članka 34‑2 loi n
o
86‑1067, du 30 septembre 1986, relative à la liberté de la communication (Zakon br. 86‑1067 o slobodi komunikacija od 30. rujna 1986.; u daljnjem tekstu: Zakon o slobodi komunikacija) tako što se neće protiviti tomu da društvo Playmédia preuzme, kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na svojoj internetskoj stranici, programe koje uređuje društvo France Télévisions.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirna direktiva
Uvodna izjava 5. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (
SL 2002., L 108, str. 33
.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (
SL 2009., L 337, str. 37
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.; u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva), glasi:
„Približavanje sektora telekomunikacija, medija i informatičke tehnologije podrazumijeva pokrivanje svih transmisijskih mreža i usluga jedinstvenim regulatornim okvirom. Taj regulatorni okvir sastoji se od ove Direktive i četiri posebne direktive: Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) [(
SL 2002., L 108, str. 21
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.)], Direktive 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu) [(
SL 2002., L 108, str. 7
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 69.)], Direktive [o univerzalnoj usluzi], Direktive 97/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području telekomunikacija [(
SL 1998., L 24, str. 1
.)], (dalje u tekstu ‚Posebne direktive’). Potrebno je odvojiti regulativu o prijenosu od regulative o sadržaju. Ovaj okvir stoga ne pokriva sadržaj usluga koje se isporučuju preko elektroničkih komunikacijskih mreža korištenjem elektroničkih komunikacijskih usluga, kao što je sadržaj radiodifuzijskog emitiranja, financijske i neke usluge informacijskog društva, i zato ne dovodi u pitanje mjere koje se u vezi s tim uslugama usvajaju na razini Zajednice ili država u skladu s pravom Zajednice s ciljem promicanja kulturne i jezične raznolikosti i očuvanja medijskog pluralizma. Sadržaj televizijskih programa obuhvaćen je Direktivom Vijeća 89/552/EEZ od 3. listopada 1989. o usklađivanju određenih odredaba predviđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama u odnosu na obavljanje djelatnosti televizijskog emitiranja [(
SL 1989., L 298, str. 23
.)]. Odvajanje regulative o prijenosu od regulative o sadržaju ne dovodi u pitanje uzimanje u obzir veza koje među njima postoje, posebno kako bi se osigurao medijski pluralizam, kulturna raznolikost i zaštita potrošača.”
Članak 1. Okvirne direktive, naslovljen „Područje primjene i cilj”, u stavcima 2. i 3. propisuje:
„2.   Ova Direktiva i posebne direktive ne dovode u pitanje obveze koje propisuje nacionalno pravo u skladu s pravom Zajednice ili pravo Zajednice vezano za pružanje usluga korištenjem elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.
3.   Ova Direktiva i posebne direktive ne dovode u pitanje mjere donesene na razini Zajednice ili na nacionalnoj razini u skladu s zakonodavstvom Zajednice, u vezi s postizanj[em] ciljeva od općeg značaja, posebno što se tiče propisivanja sadržaja i audiovizualne politike.”
Članak 2. Okvirne direktive, naslovljen „Definicije“, određuje:
„Za potrebe ove Direktive:
(a)
‚elektronička komunikacijska mreža’ znači sustave prijenosa i, prema potrebi, višefunkcijsku sklopnu opremu ili opremu za usmjeravanje te druga sredstva, uključujući elemente mreže koji nisu aktivni, a koji dopuštaju prijenos signala žičanim, radijskim, svjetlosnim ili drugim elektromagnetskim sredstvom, što uključuje satelitske mreže, zemaljske nepokretne (s prespajanjem kanala, prespajanjem paketa podataka, uključujući internet) i pokretne zemaljske mreže, elektroenergetske kabelske sustave, u mjeri u kojoj se rabe za prijenos signala, mreže koje se rabe za radijske i televizijske prijenose te mreže kabelske televizije, bez obzira na vrstu informacija koju prenose;
[…]
(m)
‚pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža’ znači uspostavljanje, rad, nadzor ili osiguranje postojanja takvih mreža;
[…]”
Direktiva o univerzalnoj usluzi
U skladu s uvodnom izjavom 45. Direktive o univerzalnoj usluzi:
„Usluge koje pružaju sadržaj kao što je ponuda za prodaju paketa koji sadrži zvučno ili televizijsko emitiranje nisu pokrivene zajedničkim regulatornim okvirom za elektroničke komunikacijske mreže i usluge. Davatelji takvih usluga ne potpadaju pod obveze pružanja univerzalne usluge u pogledu ovih aktivnosti. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje mjere koje se poduzimaju na nacionalnoj razini, u skladu s pravom Zajednice, u pogledu takvih usluga.”
U članku 2. te direktive, naslovljenom „Definicije“, navodi se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se definicije iz članka 2. [Okvirne direktive].
[…]”
Članak 31. Direktive o univerzalnoj usluzi, naslovljen „Obveze prijenosa [(
must carry
)]”, u stavku 1. određuje:
„Države članice mogu nametnuti obvezu ‚obveznog podržavanja’, za prijenos posebno određenih radijskih i televizijskih prijenosnih kanala i popratnih usluga, posebno usluga pristupa, kako bi se omogućio odgovarajući pristup krajnjim korisnicima s invaliditetom, za poduzeća koja su u njihovoj nadležnosti i koja pružaju usluge elektroničkih komunikacija u svrhu prenošenja navedenih radijskih ili televizijskih prijenosnih kanala za javnost, kada značajan broj krajnjih korisnika takvih mreža koristi iste kao primarni način primanja radijskih i televizijskih prijenosnih kanala. Navedene se obveze nameću samo kada su neophodne za zadovoljavanje ciljeva od općeg interesa, kako ih je jasno utvrdila pojedina država članica, te moraju biti razmjerne i transparentne.
Države članice vrše pregled obveza navedenih u prvome podstavku najkasnije unutar godine dana od 25. svibnja 2011., osim kada države članice izvrše navedeni pregled unutar prethodne dvije godine.
Države članice redovito vrše pregled obveza vezanih uz ‚obvezno podržavanje’.”
Francusko pravo
Članak 2-1 Zakona o slobodi komunikacija određuje:
„Radi primjene ovog Zakona izraz ‚pružatelj usluga’ označava svaku osobu koja s urednicima usluga uspostavi ugovorne odnose kako bi ponudila audovizualne komunikacijske usluge koje se javnosti stavljaju na raspolaganje preko elektroničke komunikacijske mreže u smislu članka L. 32. stavka 2. codea des postes et des communications électroniques (Zakonik o pošti i elektroničkim komunikacijama). Pružateljem usluga smatra se i svaka osoba koja nuđenjem takvih usluga uspostavi ugovorne odnose s drugim distributerima.”
U skladu s člankom 34‑2 točkom I. tog zakona:
„Na matičnom francuskom području svaki pružatelj usluga na mreži koja ne koristi zemaljske frekvencije koje je dodijelio [CSA] stavlja svojim pretplatnicima besplatno na raspolaganje usluge društava navedenih u članku 44. [točki] I. i kanal Arte, koji se prenose zemaljskom mrežom u analognom načinu, kao i kanal TV 5 i televizijsku uslugu koja se prenosi zemaljskom mrežom u digitalnom načinu, čija je svrha dati doprinos prilikom stjecanja znanja o prekomorskim područjima, koja je posebno namijenjena javnosti na matičnom francuskom području i koju uređuje društvo navedeno u članku 44. [točki] I., osim ako ti urednici smatraju da ponuda usluga očito nije u skladu s njihovim zadaćama javne službe. Ako usluge nudi u digitalnom načinu, dotični pružatelj usluga stavlja pretplatnicima na tu ponudu besplatno na raspolaganje i usluge tih društava koje se prenose zemaljskom mrežom u digitalnom načinu.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Društvo Playmédia nudi usluge prikazivanja televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetskoj stranici te se uglavnom financira oglašavanjem koje prethodi tom prikazivanju i prati ga. Pozivajući se na svojstvo pružatelja usluga, u smislu članka 2-1 Zakona o slobodi komunikacija, društvo Playmédia smatra da na temelju odredaba članka 34‑2 tog zakona ima pravo prenositi programe koje uređuje društvo France Télévisions. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da društvo France Télévisions sâmo kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu prenosi navedene programe na internetskoj stranici koju stavlja na raspolaganje javnosti.
Odlukom od 27. svibnja 2015. CSA opomenuo je društvo France Télévisions da mora postupati u skladu s odredbama članka 34‑2 Zakona o slobodi komunikacija tako da se ne protivi tomu da društvo Playmédia preuzima njegove programe u kontinuiranom prijenosu (
streaming
) na svojoj internetskoj stranici.
Skraćenom tužbom, koju je tajništvo za sporove Conseila d’État (Državno vijeće) zaprimilo 6. srpnja 2015., društvo France Télévisions zatražilo je poništenje te opomene tvrdeći da se društvo Playmédia ne može pozivati na obvezu propisanu člankom 34‑2 navedenog zakona. Društvo France Télévisions je u tom pogledu istaknulo da nisu ispunjeni uvjeti propisani člankom 31. stavkom 1. Direktive o univerzalnoj usluzi, osobito zato što nije moguće tvrditi da značajni broj korisnika interneta tu mrežu koristi kao glavno sredstvo prijama televizijskog emitiranja.
U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li se poduzeće koje pruža usluge prikazivanja televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu samo zbog te činjenice smatrati poduzećem koje pruža elektroničku komunikacijsku mrežu koja se rabi za distribuciju radijskog i televizijskog emitiranja javnosti u smislu članka 31. stavka 1. Direktive [o univerzalnoj usluzi]?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, može li država članica, a da time ne prekrši [navedenu] direktivu ili druga pravila prava Europske unije, propisati obvezu distribucije radijskog i televizijskog emitiranja za poduzeća koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže kao i za poduzeća koja pružaju uslugu prikazivanja televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu a da pritom ne upravljaju takvim mrežama?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, mogu li države članice izuzeti primjenu svih uvjeta predviđenih u članku 31. stavku 1. Direktive [o univerzalnoj usluzi] na obvezu prijenosa u odnosu na pružatelje usluga koji ne pružaju elektroničke komunikacijske mreže, iako su ti uvjeti nametnuti na temelju [te] direktive mrežnim operatorima?
4.
Može li država članica koja je propisala obvezu prijenosa određenih usluga radijskog ili televizijskog emitiranja na određenim mrežama predvidjeti, a da pritom ne prekrši [navedenu] direktivu, obvezu za pružatelje tih usluga da pristanu na to da se usluge prenose preko tih mreža, uključujući, kada je riječ o distribuciji na internetskoj stranici, kada sâm pružatelj prenosi vlastite programe na internetu?
5.
Treba li uvjet prema kojemu značajan broj krajnjih korisnika mreža na koje se primjenjuje obveza prijenosa mora koristiti te mreže kao glavno sredstvo za primanje radijskih ili televizijskih emitiranja iz članka 31. stavka 1. Direktive [o univerzalnoj usluzi], kada je riječ o distribuciji putem interneta, ocijeniti s obzirom na sve korisnike koji gledaju televizijske programe kontinuiranim prijenosom (
streaming
) ili izravno na internetu ili samo s obzirom na korisnike stranice na koju se primjenjuje obveza prijenosa?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 31. stavak 1. Direktive o univerzalnoj usluzi tumačiti na način da poduzeće koje nudi usluge prikazivanja televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu samo zbog te činjenice treba smatrati poduzećem koje pruža elektroničku komunikacijsku mrežu koja se rabi za prenošenje radijskih ili televizijskih prijenosnih kanala za javnost.
U tom pogledu, valja istaknuti da, na temelju članka 31. stavka 1. Direktive o univerzalnoj usluzi, države članice mogu pod određenim uvjetima nametnuti obvezu „obveznog podržavanja” za prijenos poduzećima koja su u njihovoj nadležnosti i koja pružaju usluge elektroničke komunikacije mreže u svrhu prenošenja radijskih ili televizijskih prijenosnih kanala za javnost.
„Pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža” definirano je u članku 2. točki (m) Okvirne direktive kao „uspostavljanje, rad, nadzor ili osiguranje postojanja takvih mreža”. Ta je definicija primjenjiva u okviru Direktive o univerzalnoj usluzi na temelju njezina članka 2.
Djelatnost koja se sastoji od nuđenja usluge prikazivanja televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetskoj stranici nije obuhvaćena tom definicijom. Naime, sama činjenica da poduzeće, kako bi nudilo te usluge, mora biti korisnik elektroničke komunikacijske mreže, kako je definirana u članku 2. točki (a) Okvirne direktive, to jest interneta, ne omogućuje zaključak da je ono sâmo pružatelj takve mreže.
U ovom slučaju, poduzeće poput društva Playmédia, koje nudi samo uslugu prikazivanja televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu ne pruža elektroničku komunikacijsku mrežu, nego nasuprot tomu nudi pristup sadržajima audiovizualnih usluga pruženih na elektroničkim komunikacijskim mrežama, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 23. svojeg mišljenja.
Međutim, iz uvodne izjave 5. Okvirne direktive jasno proizlazi da je potrebno odvojiti regulativu o prijenosu od regulative o sadržaju te da zajednički regulatorni okvir čiji je Direktiva o univerzalnoj usluzi dio ne pokriva sadržaj usluga koje se isporučuju preko elektroničkih komunikacijskih mreža korištenjem elektroničkih komunikacijskih usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2013., UPC Nederland,
C‑518/11
,
EU:C:2013:709
, t.
38.
).
Usto, na temelju uvodne izjave 45. Direktive o univerzalnoj usluzi usluge koje pružaju sadržaj nisu pokrivene zajedničkim regulatornim okvirom za elektroničke komunikacijske mreže i usluge te davatelji takvih usluga ne potpadaju pod obveze pružanja univerzalne usluge u pogledu tih aktivnosti. Iz toga slijedi da poduzeće koje putem internetske stranice samo nudi pristup sadržaju koji se pruža na internetu nije obuhvaćeno člankom 31. stavkom 1. Direktive o univerzalnoj usluzi.
U tim okolnostima, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 31. stavak 1. Direktive o univerzalnoj usluzi treba tumačiti na način da poduzeće koje nudi usluge prikazivanja televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu samo zbog te činjenice ne treba smatrati poduzećem koje pruža elektroničku komunikacijsku mrežu koja se rabi za prenošenje radijskih ili televizijskih prijenosnih kanala za javnost.
Drugo, treće i četvrto pitanje
Svojim drugim, trećim i četvrtim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Direktive o univerzalnoj usluzi ili druga pravila prava Unije tumačiti na način da im se protivi to da država članica propiše, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, obvezu prijenosa (
must carry
) poduzećima koja nude prikazivanje televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu a da pritom ne pružaju elektroničke komunikacijske mreže.
Relevantnost tih pitanja objašnjava se činjenicom da iz glavnog predmeta proizlazi da su obveze prijenosa (
must carry
) na temelju nacionalnog prava propisane poduzećima koja nisu obuhvaćena člankom 31. stavkom 1. Direktive o univerzalnoj usluzi. Naime, kako to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, područje primjene obveze prijenosa (
must carry
) iz članaka 2-1 i 34‑2 Zakona o slobodi komunikacija različito je od područja primjene propisanog navedenim člankom 31. stavkom 1. Sud koji je uputio zahtjev morat će u okviru glavnog postupka utvrditi jesu li obveze prijenosa (
must carry
) doista nametnute poduzećima poput društva Playmédia.
U tom pogledu, valja istaknuti da na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne direktive, direktive obuhvaćene zajedničkim regulatornim okvirom ne dovode u pitanje mjere donesene na nacionalnoj razini u skladu s pravom Unije, u vezi s postizanjem ciljeva od općeg interesa, posebno što se tiče propisivanja sadržaja i audiovizualne politike.
Usto, iz uvodne izjave 5. Okvirne direktive proizlazi da zajednički regulatorni okvir čiji je Direktiva o univerzalnoj usluzi dio ne pokriva sadržaj usluga koje se isporučuju preko elektroničkih komunikacijskih mreža korištenjem elektroničkih komunikacijskih usluga i zato ne dovodi u pitanje mjere koje se u vezi s tim uslugama usvajaju na razini Unije ili država u skladu s pravom Unije s ciljem promicanja kulturne i jezične raznolikosti i očuvanja medijskog pluralizma.
Stoga, Direktiva o univerzalnoj usluzi državama članicama ostavlja slobodu propisivanja obveza prijenosa (
must carry
), izvan onih propisanih njezinim člankom 31. stavkom 1., osobito poduzećima koja nude prikazivanje televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu a da pritom ne pružaju elektroničke komunikacijske mreže.
Budući da sud koji je uputio zahtjev upućuje na „druga pravila prava Unije”, valja istaknuti da zahtjev za prethodnu odluku ne omogućuje preciznije određivanje odredaba prava Unije čije tumačenje taj sud zahtijeva.
Točno je da pri propisivanju obveze prijenosa (
must carry
) poduzećima koja nisu obuhvaćena člankom 31. stavkom 1. Direktive o univerzalnoj usluzi države članice moraju poštovati pravo Unije, a osobito pravila vezana uz slobodno pružanje usluga utvrđeno člankom 56. UFEU‑a.
Međutim, pod pretpostavkom da upućivanje na „druga pravila prava Unije” iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku treba shvatiti na način da se odnosi na potonju odredbu, valja podsjetiti da se odredbe UFEU‑a u području slobodnog pružanja usluga ne primjenjuju u situaciji u kojoj se svi elementi ograničeni na jednu državu članicu (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, čini se da su svi elementi glavnog postupka ograničeni na francusko državno područje. Naime, taj se spor vodi između francuskog poduzeća i CSA‑a zato što se francusko poduzeće protivi tomu da drugo francusko poduzeće preuzme programe koje je ono uredilo.
U točkama 50. do 53. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
), Sud je podsjetio na četiri slučaja u kojima se, međutim, za rješavanje sporova u glavnom postupku može pokazati potrebnim protumačiti odredbe Ugovorâ o temeljnim slobodama iako su svi elementi navedenih sporova ograničeni na jednu državu članicu (presuda od 20. rujna 2018., Fremoluc,
C‑343/17
,
EU:C:2018:754
, t.
20.
).
Međutim, Sud je pojasnio da u kontekstu situacije poput one iz glavnog postupka, čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu, sud koji je uputio zahtjev treba, u skladu sa zahtjevima iz članka 94. Poslovnika Suda, navesti Sudu po čemu je, unatoč potpuno unutarnjoj naravi, spor koji se pred njim vodi povezan s odredbama prava Unije o temeljnim slobodama i prema tome čini zatraženo prethodno tumačenje potrebnim za rješavanje tog spora (presuda od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, t.
55.
).
Međutim, u ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev nije naveo kako je spor koji se pred njim vodi, unatoč potpuno unutarnjoj naravi, povezan s odredbama prava Unije o slobodnom pružanju usluga i prema tome čini tumačenje članka 56. UFEU‑a potrebnim za rješavanje tog spora.
U tim okolnostima, valja utvrditi da je drugo, treće i četvrto pitanje nedopušteno, u dijelu u kojem se odnose na „druga pravila prava Unije”.
U tim okolnostima, na drugo, treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da odredbe Direktive o univerzalnoj usluzi treba tumačiti na način da im se ne protivi to da država članica propiše, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, obvezu prijenosa (
must carry
) poduzećima koja nude prikazivanje televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu a da pritom ne pružaju elektroničke komunikacijske mreže.
Peto pitanje
Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u predmetu poput onog iz glavnog postupka, uvjet – u skladu s kojim značajan broj krajnjih korisnika mreža koje podliježu obvezi prijenosa (
must carry
) mora koristiti te mreže kao glavno sredstvo za primanje televizijskih prijenosnih kanala iz članka 31. stavka 1. Direktive o univerzalnoj usluzi – ocjenjivati s obzirom na sve korisnike koji gledaju televizijske programe na internetu ili samo s obzirom na korisnike internetske stranice koja pripada poduzeću koje podliježe toj obvezi.
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 19. i 21. ove presude, poduzeće poput društva Playmédia nije obuhvaćeno člankom 31. stavkom 1. Direktive o univerzalnoj usluzi. Stoga, kad je riječ o poduzećima koja nisu obuhvaćena navedenom odredbom, pravom Unije ne nalaže se poštovanje uvjeta u skladu s kojim značajan broj krajnjih korisnika mreža koje podliježu obvezi prijenosa (
must carry
) mora koristiti te mreže kao glavno sredstvo za primanje televizijskih prijenosnih kanala.
U tim okolnostima na peto pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 31. stavak 1. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., treba tumačiti na način da poduzeće koje nudi usluge prikazivanja televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu samo zbog te činjenice ne treba smatrati poduzećem koje pruža elektroničku komunikacijsku mrežu koja se rabi za prenošenje radijskih ili televizijskih prijenosnih kanala za javnost.

2.
Odredbe Direktive 2002/22, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, treba tumačiti na način da im se ne protivi to da država članica propiše, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, obvezu prijenosa (
must carry
) poduzećima koja nude prikazivanje televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (
streaming
) i uživo na internetu a da pritom ne pružaju elektroničke komunikacijske mreže.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski