CELEX: 62019CJ0143
Överklagande
EU-varumärke
Förordning (EG) nr 207/2009
Artiklarna 15 och 66
Verkligt bruk av ett EU-kollektivmärke
Varumärke som avser ett system för insamling och återvinning av förpackningsavfall
Anbringande på förpackningen för de varor för vilka varumärket registrerats

Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH (nedan kallat DGP) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som tribunalen meddelade den 12 september 2018, Der Grüne Punkt/EUIPO – Halston Properties (Återgivning av en cirkel med två pilar) (
T‑253/17
,
EU:T:2018:909
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen nämnda företags överklagande av det beslut som femte överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) meddelade den 20 februari 2017 (ärende R 1357/2015–5) beträffande ett upphävandeförfarande mellan Halston Properties s. r. o. och DGP (nedan kallat det omtvistade beslutet).
Tillämpliga bestämmelser
Rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om [EU‑varumärken] (
EUT L 78, 2009, s. 1
), ändrades genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/2424 av den 16 december 2015 (
EUT L 341, 2015, s. 21
), som trädde i kraft den 23 mars 2016. Den upphävdes och ersattes sedan, med verkan från den 1 oktober 2017, av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken (
EUT L 154, 2017, s. 1
). Med hänsyn till tidpunkten för omständigheterna i målet ska dock detta överklagande prövas mot bakgrund av förordning nr 207/2009 i dess ursprungliga lydelse.
I artikel 9.1 i denna förordning föreskrevs följande:
”Ett [EU-varumärke] ger innehavaren ensamrätt. Innehavaren har rätt att förhindra tredje man som inte har hans medgivande att i näringsverksamhet använda
…
b)
ett tecken som är identiskt med eller liknar [EU-varumärket] om de varor eller tjänster som omfattas av varumärket är identiska med eller av liknande slag som dem som omfattas av tecknet, och detta kan leda till förväxling hos allmänheten, …
…”
I artikel 15.1 i nämnda förordning föreskrevs följande:
”Om innehavaren av varumärket inte inom fem år efter registrering har gjort verkligt bruk av [EU-varumärket] i [unionen] för de varor eller tjänster för vilka det registrerats, eller om sådant bruk inte skett inom en period av fem år i följd, ska [EU-varumärket] bli föremål för de sanktioner som bestäms i denna förordning, under förutsättning att det inte finns skälig grund för att [EU‑varumärket] inte använts.
…”
Artikel 51 i samma förordning har följande lydelse:
”1.   Efter ansökan till [immaterialrättsmyndigheten] eller på grundval av ett genkäromål i mål om varumärkesintrång ska de rättigheter som tillhör en innehavare av ett [EU-varumärke] förklaras upphävda i följande fall:
a)
Om varumärket under en sammanhängande femårsperiod inte har varit i verkligt bruk i [unionen] för de varor eller tjänster för vilka det är registrerat och det inte finns skälig grund för att varumärket inte använts. …
…
2.   Om det finns grund för att upphäva rättigheterna endast för en del av de varor eller tjänster för vilka [EU-varumärket] är registrerat, ska innehavarens rättigheter förklaras upphävda endast för berörda varor eller tjänster.”
Artikel 66 i förordning nr 207/2009 hade följande lydelse:
”1.   Med ett [EU-kollektivmärke] avses ett [EU-varumärke] som vid ansökan om registrering av märket betecknas som sådant och som är ägnat att särskilja varorna eller tjänsterna som härrör från medlemmarna i den sammanslutning som innehar märket från de varor eller tjänster som härrör från andra företag. Sammanslutningar av tillverkare, producenter, tjänsteproducenter eller handelsmän som enligt den lagstiftning som reglerar dess ställning har rätt att i eget namn inneha rättigheter och skyldigheter av samtliga slag, ingå avtal eller utföra andra rättshandlingar samt föra talan inför domstolar och andra myndigheter får, liksom offentligrättsliga juridiska personer, ansöka om [EU‑kollektivmärken].
…
3.   Bestämmelserna i denna förordning ska tillämpas på [EU-kollektivmärken], om inte annat föreskrivs i artiklarna 67–74.”
I artikel 67 i den förordningen föreskrivs följande:
”1.   Den som ansöker om ett [EU-kollektivmärke] ska inom viss tid inge bestämmelser för varumärkets användning.
2.   I bestämmelserna för användningen ska anges vilka personer som har rätt att använda varumärket, villkoren för medlemskap i sammanslutningen och, i förekommande fall, villkoren för märkets användning, däribland påföljderna. …”
Ordalydelsen av artiklarna 9, 15, 51, 66 och 67 i förordning nr 207/2009 återfinns i huvudsak i artiklarna 9, 18, 58, 74 och 75 i förordning 2017/1001.
Bakgrund till tvisten och det omtvistade beslutet
Den 12 juni 1996 ingav DGP en ansökan om registrering som EU-kollektivmärke av nedanstående figurkännetecken (nedan kallat det aktuella varumärket):
Registreringsansökan avsåg varor i klasserna 1–34 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg (nedan kallad Niceöverenskommelsen), och tjänster i klasserna 35, 39, 40 och 42 i Niceöverenskommelsen.
De varor som avsågs omfattade gängse konsumentvaror, såsom livsmedel, drycker, kläder, kroppsvårdsprodukter och rengöringsprodukter samt varor avsedda för yrkesmässigt bruk såsom varor som är avsedda för jordbruk och industri.
De tjänster som avsågs motsvarade följande beskrivning:
Klass: 35 ”PR-tjänster”
Klass: 39 ”Transport; förpackning och förvaring av varor”
Klass: 40 ”Behandling av material; återvinning av förpackningsmaterial”
Klass: 42 ”Bortforslande av avfall; framtagande av programvara för databehandling”
Enligt de bestämmelser om användning som bifogats registreringsansökan, skapades det aktuella varumärket ”så att konsumenter och handel ska kunna känna igen förpackningar som ingår i [DGP:s system för återvinning], för vilka en avgift tas ut som ett bidrag till finansieringen av systemet, samt på detta sätt förpackade varor och särskilja dem från andra förpackningar och varor …”.
Det aktuella varumärket registrerades den 19 juli 1999. Registreringen har därefter förnyats.
Den 2 november 2012 ingav Halston Properties, ett bolag bildat enligt slovakisk rätt, med stöd av artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009, en ansökan om delvis upphävande av detta varumärke, med motiveringen att varumärket inte hade varit föremål för verkligt bruk för de varor som det registrerats för.
Genom beslut av den 26 maj 2015 biföll EUIPO:s annulleringsenhet delvis denna ansökan. Den förklarade DGP:s rättigheter som följer av det aktuella varumärket upphävda från och med den 2 november 2012 för samtliga varor som det registrerats för, med undantag av varor som består av förpackningar.
DGP överklagade annulleringsenhetens beslut den 8 juli 2015.
Genom det omtvistade beslutet ogillade EUIPO:s femte överklagandenämnd detta överklagande.
Överklagandenämnden fann att DGP inte hade lagt fram bevis för att det omtvistade varumärket hade använts på ett sätt som var förenligt med dess huvudsakliga funktion, det vill säga att garantera ursprunget hos de varor som det registrerats för. Genomsnittskonsumenten i unionen uppfattar inte det aktuella varumärket som en upplysning om dessa varors ursprung, utan associerar varumärket med ett ekologiskt beteende hos de företag som deltar i DGP:s återvinningssystem.
Även om förpackningen och varan framstod som en enhet vid försäljningen, skulle konsumenten enbart uppfatta detta varumärke som en angivelse om att varuförpackningarna från dessa företag kan samlas in och återvinnas enligt detta system. Användningen av detta varumärke har inte till syfte att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för själva varorna.
Överklagandet till tribunalen och den överklagade domen
DGP ingav ett överklagande som inkom till tribunalens kansli den 28 april 2017. Det företaget yrkade att det överklagade beslutet skulle ogiltigförklaras och att EUIPO skulle förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Till stöd för sitt överklagande åberopade DGP en enda grund, nämligen att artikel 15.1 i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 66 i samma förordning, hade åsidosatts och gjorde gällande att det aktuella varumärket inte endast används för de tjänster för vilka varumärket är registrerat, utan även för de varor som avses med denna registrering.
DGP underströk bland annat att varumärket har anbringats på förpackningar som tillsammans med den förpackade varan bildar en enda försäljningsenhet. Användarna av nämnda varumärke är inte leverantörer av förpackningar, utan tillverkare eller distributörer av varor. Det aktuella varumärket anger att dessa varor härrör från företag som har åtagit sig att se till att förpackningar behandlas i enlighet med DGP-systemet. Eftersom allmänheten förknippar detta varumärke med ett ekologiskt beteende från tillverkarnas och distributörernas sida, uttrycker den en ”icke-materiell kvalitet” hos varorna.
Tribunalen ogillade överklagandet.
Tribunalen redogjorde först för de kriterier som ska ligga till grund för bedömningen av huruvida det aktuella varumärket verkligen har varit föremål för verkligt bruk.
I punkt 26 i den överklagade domen slog tribunalen fast att det framgår av rättspraxis att ”[det] är … fråga om verkligt bruk av ett varumärke när det används i enlighet med dess grundläggande funktion, vilken är att garantera ursprungsidentiteten hos de varor och tjänster för vilka det har registrerats, i syfte att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för dessa varor och tjänster. Detta gäller inte fiktiv användning som enbart har till syfte att bibehålla [rätten till varumärket]” och att ”den ursprungliga funktionen för ett EU-kollektivmärke är att särskilja de varor eller tjänster som härrör från medlemmarna i den sammanslutning som innehar märket från de varor eller tjänster som härrör från andra företag”.
I punkterna 27–29 i den överklagade domen erinrade tribunalen om att prövningen av huruvida varumärket har varit föremål för verkligt bruk ska utgöras av en helhetsbedömning med beaktande av samtliga relevanta faktorer i det enskilda fallet, såsom arten av de varor eller tjänster som avses med varumärket och den användning som anses vara motiverad i den berörda ekonomiska sektorn för att skapa eller bibehålla marknadsandelar.
Tribunalen noterade därefter, i punkt 33 i den överklagade domen, att det omtvistade varumärket har varit föremål för verkligt bruk som EU-kollektivmärke på varuförpackningar i många av unionens medlemsstater, och angav i likhet med överklagandenämnden att verkligt bruk av varumärket i fråga om förpackningar inte ska anses utgöra bevis för att varumärket har varit föremål för verkligt bruk med avseende på varorna.
Tribunalen preciserade i punkt 36 i den överklagade domen att omsättningskretsen i förevarande fall huvudsakligen består av den breda allmänheten, och slog i punkt 38 i nämnda dom fast att omsättningskretsen uppfattar det aktuella varumärket som en angivelse om att förpackningarna kan samlas in och återvinnas enligt ett särskilt system.
I de följande punkterna i samma dom fann tribunalen att det aktuella varumärket däremot inte anger varornas ursprung.
Tribunalen angav härvidlag i punkt 41 i den överklagade domen att ”[d]et är visserligen riktigt att det [aktuella] varumärket, i enlighet med sin funktion som ett kollektivmärke, hänvisar till det faktum att tillverkaren eller distributören av … varorna är en del av [DGP:s] licensieringssystem och följaktligen visar på ett visst ekologiskt beteende hos detta företag”. Omsättningskretsen kan emellertid skilja mellan ett varumärke som anger varans kommersiella ursprung och ett varumärke som visar att de tomma och använda förpackningarna återvinns. Det ska dessutom beaktas att ”varorna i sig ofta är försedda med varumärken som tillhör olika bolag”.
Tribunalen angav i punkt 42 i samma dom att ”[a]nvändningen av det [aktuella] varumärket som ett kollektivmärke som identifierar varor från medlemmarna i sammanslutningen genom att särskilja dem från varor från företag som inte tillhör denna sammanslutning … följaktligen av omsättningskretsen [kommer] att uppfattas som en användning som avser förpackningarna. … [E]tt ekologiskt beteende hos företagen i och med deras deltagande i [DGP:s] licensieringssystem, kommer av omsättningskretsen att tillskrivas möjligheten att hantera förpackningen på ett ekologiskt sätt, inte hanteringen av den förpackade varan i sig, som kan visa sig olämplig för en ekologisk hantering”.
Slutligen fann tribunalen i punkterna 44 och 45 i den överklagade domen att användningen av det aktuella varumärket inte heller hade till syfte att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för varorna. Konsumenterna känner endast igen varumärket som en angivelse om att förpackningen, med varutillverkarens eller varudistributörens hjälp, kan bortskaffas och återvinnas om konsumenten lämnar förpackningen i en insamlingsbehållare i närområdet. Nämnda varumärke uttrycker därmed, när det anbringats på en förpackning, endast att tillverkaren eller distributören av varan agerar i enlighet med kraven i unionslagstiftningen, enligt vilken alla företag är skyldiga att återvinna förpackningsavfall. Enligt tribunalen skapar eller bibehåller inte varumärket några avsättningsmöjligheter med avseende på varan utan uteslutande med avseende på dess förpackning, i det föga sannolika fallet att en konsument grundar sitt beslut enbart på kvaliteten på varans förpackning.
Parternas yrkanden
DGP har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
slutligt avgöra målet genom att bifalla de yrkanden som framställts i första instans eller, i andra hand, återförvisa målet till tribunalen, och
–
förplikta EUIPO att ersätta rättegångskostnaderna.
EUIPO har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta DGP att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Till stöd för sitt överklagande har DGP i huvudsak åberopat en enda grund, nämligen att artikel 15.1 i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 66 i samma förordning, har åsidosatts.
Parternas argument
Enligt DGP gjorde tribunalen en felaktig tolkning av begreppet ”verkligt bruk” i den mening som avses i artikel 15.1 i förordning nr 207/2009, såsom följer av domstolens praxis, och tribunalen underlät att ta vederbörlig hänsyn till särdragen hos EU-kollektivmärken, vilka anges i artikel 66 i denna förordning. DGP anser följaktligen att den överklagade domen bygger på felaktig rättstillämpning.
DGP har bland annat påpekat att tribunalen ansåg att den omständigheten, som konstaterats i punkterna 41 och 42 i den överklagade domen, att användningen av det aktuella varumärket visar för omsättningskretsen att de varor vilkas förpackningar försetts med varumärket kommer från företag som är anslutna till DGP:s system och att denna användning är ett uttryck för dessa företags gemensamma ekologiska beteende, saknar relevans.
Tribunalen underlät att lägga sådana omständigheter, vilka avser avsättningen av de varor för vilka det aktuella varumärket har registrerats, till grund för sin bedömning av om varumärket har varit föremål för verkligt bruk. Därigenom underlät den att grunda sin bedömning på den grundläggande funktionen hos EU‑kollektivmärken. Denna felaktiga rättstillämpning har enligt DGP lett till slutsatsen att användningen av det aktuella varumärket inte avsåg de varor för vilka det hade registrerats, utan var förbehållen varornas förpackningar, trots att det var ostridigt att användarna av det aktuella varumärket saluförde varor och inte är tillverkare eller distributörer av förpackningsmaterial.
Enligt DGP ska varor och deras förpackningar enligt varumärkesrätten bedömas gemensamt, eftersom de bildar en helhet och säljs som en enda enhet. Tribunalen tillämpade ett motsatt synsätt vid sin bedömning. Det synsättet ledde till att den i punkterna 44 och 45 i den överklagade domen, utan att tillämpa relevanta tillämpningskriterier, angav att användningen av det aktuella kollektivmärket inte skedde inom ramen för målsättningen att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för de varor som tillhör medlemmarna i den sammanslutning som innehar det varumärket.
De fel som tribunalen gjorde i den överklagade domen vad gäller vilka kriterier som ska beaktas vid bedömningen av om det förelegat verkligt bruk framgår även av det skäl som anges i punkt 41 i den domen, enligt vilket de varor som avses ”ofta är försedda med varumärken som tillhör olika bolag”. DGP har i detta avseende påpekat att det är vanligt förekommande att ett kollektivmärke används för varor från olika företag och att det är uppenbart att företagen anbringar individuella varumärken på sina varor eller på deras förpackning. Den omständigheten att kollektivmärket och de individuella varumärkena används samtidigt utgör på intet sätt en indikation på att kollektivmärket inte har varit föremål för verkligt bruk.
EUIPO har gjort gällande att i den mån den enda grunden kan tas upp till sakprövning, kan överklagandet under alla omständigheter inte vinna bifall på den grunden.
För att det ska kunna fastställas att ett kollektivmärke har varit föremål för verkligt bruk för de varor för vilka det är registrerat, är det nödvändigt att detta varumärke används ”som” kollektivmärke för dessa varor.
Av detta följer enligt EUIPO att det inte är tillräckligt att det aktuella varumärket har använts i vilket sammanhang som helst med avseende på de varor för vilka det har registrerats. Enligt EUIPO ska det tvärtom finnas ett objektivt och tillräckligt konkret samband mellan kollektivmärket och de varor som avses. I avsaknad av ett sådant samband ska slutsatsen dras att kollektivmärket inte används i enlighet med dess grundläggande funktion, som är att särskilja de varor eller tjänster som härrör från medlemmarna i den sammanslutning som innehar märket från de varor eller tjänster som härrör från andra företag.
I förevarande fall saknas ett sådant samband. Den omständigheten att tillverkare och distributörer tillhör DGP:s system avser endast förpackningar, det vill säga varuförpackningar, och inte varorna i sig. Den omständigheten att varan och dess förpackning utgör en försäljningsenhet har inte någon betydelse i detta avseende.
Tribunalen gjorde således en riktig bedömning när den slog fast att användningen av det aktuella varumärket ger omsättningskretsen upplysningar om förpackningen och inte om den förpackade varan.
Enligt EUIPO saknar DGP:s argument beträffande den omständigheten att individuella varumärken och kollektivmärken används samtidigt relevans. EUIPO har i detta avseende påpekat att det måste visas att kollektivmärket har varit föremål för verkligt bruk med avseende på de varor för vilka det är registrerat, oberoende av om det föreligger en sådan omständighet.
EUIPO delar även tribunalens bedömning vad gäller frågan huruvida användningen av det aktuella varumärket har kunnat ha till syfte att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för de varor för vilka det aktuella varumärket har registrerats. EUIPO har i detta hänseende påpekat att kravet som rör målet att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för varorna i lika hög grad är tillämpligt på kollektivmärken som på individuella varumärken. I förevarande fall kan anbringandet av det aktuella varumärket på varuförpackningen endast vara relevant för konsumentens köpbeslut på grund av förpackningen. Detta visar att användningen av detta varumärke inte har till syfte att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för varorna.
Domstolens bedömning
Eftersom det inte finns någon bestämmelse om motsatsen i artiklarna 67–74 i förordning nr 207/2009, utgör artiklarna 15 och 51 i förordningen, enligt artikel 66.3 i förordningen, en del av de bestämmelser i förordningen som är tillämpliga på EU-kollektivmärken.
Enligt artiklarna 15 och 51 i nämnda förordning ska de rättigheter som tillhör en innehavare av ett sådant varumärke förklaras upphävda om varumärket under en sammanhängande femårsperiod inte har varit i verkligt bruk i unionen för de varor eller tjänster för vilka det är registrerat och det inte finns skälig grund för att varumärket inte använts. Om det finns grund för att upphäva rättigheterna endast för en del av nämnda varor eller tjänster, ska innehavarens rättigheter förklaras upphävda endast med avseende på berörda varor eller tjänster.
Tribunalens slutsatser beträffande användningen av ett varumärke avser faktiska omständigheter och kan inte, med undantag för då tribunalen har missuppfattat bevisningen, bli föremål för prövning i ett mål om överklagande. En grund för överklagande som rör åsidosättande av artikel 15.1 i förordning nr 207/2009 kan emellertid tas upp till sakprövning när den avser de kriterier som tribunalen ska beakta när den bedömer huruvida det föreligger verkligt bruk i den mening som avses i denna bestämmelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 oktober 2017, EUIPO/Cactus,
C‑501/15 P
,
EU:C:2017:750
, punkt
). Så är fallet i förevarande mål då den enda grunden för överklagandet avser de kriterier som ska beaktas vid bedömningen av om ett EU-kollektivmärke har varit föremål för verkligt bruk i den mening som avses i nämnda bestämmelse, med hänsyn till särdragen hos denna typ av varumärke.
Det ska i sak, liksom tribunalen gjorde i punkt 26 i den överklagade domen, erinras om att den ursprungliga funktionen för ett EU-kollektivmärke är att särskilja de varor eller tjänster som härrör från medlemmarna i den sammanslutning som innehar märket från de varor eller tjänster som härrör från andra företag (dom av den 20 september 2017, The Tea Board/EUIPO,
C‑673/15 P–C‑676/15 P
,
EU:C:2017:702
, punkt
).
Till skillnad från ett individuellt varumärke fyller ett kollektivmärke således inte funktionen att för konsumenten garantera ursprunget hos de varor eller tjänster för vilket det är registrerat. Endast individuella varumärken kan fylla denna funktion som syftar till att utgöra en garanti för att de berörda varorna eller tjänsterna har framställts eller tillhandahållits under tillsyn av ett enda företag som ansvarar för deras kvalitet (se, bland annat, dom av den 8 juni 2017, W. F. Gözze Frottierweberei och Gözze,
C‑689/15
,
EU:C:2017:434
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i detta hänseende påpekas att det enligt artikel 66 i förordning nr 207/2009 inte alls krävs att tillverkare, producenter, leverantörer eller handelsmän som ansluter sig till en sammanslutning som är innehavare av ett EU-kollektivmärke ingår i samma koncern som tillverkar eller tillhandahåller varor eller tjänster under tillsyn av ett enda företag. Denna förordning utgör inte hinder för att medlemmarna i en sådan sammanslutning är konkurrenter som var och en använder kollektivmärket som anger att den är ansluten till nämnda sammanslutning, å ena sidan, och ett individuellt varumärke som garanterar ursprunget hos de varor eller tjänster som det företaget tillhandahåller, å andra sidan.
Det följer även av domstolens praxis, som det erinrats om i punkt 26 i den överklagade domen, att det är fråga om verkligt bruk av ett varumärke när det används i enlighet med dess grundläggande funktion i syfte att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för de varor och tjänster för vilka det har registrerats (se, bland annat, beträffande individuella varumärken, dom av den 11 mars 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punkt
, och dom av den 3 juli 2019, Viridis Pharmaceutical/EUIPO,
C‑668/17 P
,
EU:C:2019:557
, punkt
).
Denna rättspraxis är i tillämpliga delar tillämplig på EU-kollektivmärken. Dessa varumärken används nämligen, i likhet med individuella varumärken, inom ramen för näringsverksamhet. För att det ska kunna anses vara fråga om ”verkligt” bruk i den mening som avses i artikel 15.1 i förordning nr 207/2009 ska användningen av varumärkena således rent faktiskt ske inom ramen för de berörda företagens målsättning att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för sina varor eller tjänster.
Härav följer att ett EU-kollektivmärke ska anses ha varit föremål för verkligt bruk när det används i enlighet med dess grundläggande funktion, som är att särskilja de varor eller tjänster som härrör från medlemmarna i den sammanslutning som innehar märket från de varor eller tjänster som härrör från andra företag, i syfte att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för dessa varor och tjänster.
Användningen av ett sådant varumärke ska närmare bestämt anses ske i enlighet med dess grundläggande funktion så snart den gör det möjligt för konsumenten att uppfatta att de aktuella varorna eller tjänsterna härrör från företag som är anslutna till sammanslutningen, som är innehavare av varumärket, och därigenom särskilja dessa varor eller tjänster från varor och tjänster som härrör från företag som inte är anslutna till den sammanslutningen.
I punkt 41 i den överklagade domen angav tribunalen att det aktuella varumärket, i enlighet med dess funktion såsom kollektivmärke, hänvisar till den omständigheten att tillverkaren eller distributören av de omtvistade varorna utgör en del av klagandens licensieringssystem.
Av detta följer att ett sådant kollektivmärke används i enlighet med dess grundläggande funktion – utan att någon sådan slutsats med framgång kan ifrågasättas, med beaktande av vad som angetts i punkt 54 i förevarande dom, genom påståendet i punkt 41 i den överklagade domen – att omsättningskretsen mycket väl kan skilja mellan ett varumärke som anger varans kommersiella ursprung och ett varumärke som anger att varans förpackningsavfall återvinns.
Tribunalen påpekade visserligen även, i punkt 44 i den överklagade domen, att klaganden inte hade styrkt att användningen av det aktuella varumärket syftade till att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för de omtvistade varorna, vilket innebär att varumärket inte kunde anses ha varit föremål för verkligt bruk med avseende på dessa varor.
För att fastställa huruvida detta krav var uppfyllt skulle det enligt domstolens praxis emellertid prövas huruvida det aktuella varumärket faktiskt används ”på marknaden” för de varor eller tjänster som avses. Denna prövning ska göras i synnerhet på grundval av användning som anses motiverad i den aktuella branschen för att bibehålla eller skapa marknadsandelar för de varor och tjänster som skyddas av varumärket, dessa varors eller tjänsters art, de särskilda förhållandena på marknaden samt i vilken omfattning och hur ofta varumärket har använts (se, bland annat, dom av den 11 mars 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punkterna
och
, och dom av den 3 juli 2019, Viridis Pharmaceutical/EUIPO,
C‑668/17 P
,
EU:C:2019:557
, punkterna
och
).
Tribunalen angav visserligen dessa kriterier på ett korrekt sätt i punkt 27 i den överklagade domen. Den tillämpade emellertid sedan inte dem i förevarande fall.
Såsom framgår av punkterna 3 och 41 i den överklagade domen var det vid tribunalen ostridigt att det aktuella varumärket har registrerats för varor av vitt skilda slag, vilka omfattas av ett stort antal olika kategorier av varor i klasserna 1–34, i den mening som avses i Niceöverenskommelsen, och att de varor som avses förpackas när de bjuds ut till försäljning. Det var även ostridigt att dessa förpackningar, efter det att konsumenten hade packat upp eller använt varan, blir avfall.
Tribunalen konstaterade vidare, i punkterna 41 och 42 i nämnda dom, att omsättningskretsen uppfattar användningen av det aktuella varumärket som en upplysning om att tillverkarna och distributörerna av de varor som avses är anslutna till det gemensamma system för ekologisk hantering som DGP inrättat, och att detta system gör det möjligt för konsumenten att vid köp av dessa varor lämna förpackningsavfallet i en insamlingsbehållare i närområdet så att det kan bortskaffas och återvinnas. Tribunalen fann även, i punkt 44 i samma dom, att nämnda tillverkare och distributörer, genom att agera på detta sätt, iakttar den skyldighet som åligger dem enligt unionsrätten att bidra till att återvinna förpackningsavfall.
Tribunalen konstaterade således att de företag som är anslutna till DGP:s system på ett effektivt sätt, genom anbringandet av det aktuella varumärket på deras varors förpackning, anger i vilket system för insamling och återvinning av förpackningsavfall som de deltar i deras egenskap av tillverkare och distributörer. Tribunalen angav dock, i punkterna 44 och 45 i den överklagade domen, att det inte var styrkt att användningen av det aktuella varumärket faktiskt skedde inom ramen för dessa företags målsättning att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för sina varor.
I enlighet med de bedömningskriterier som anges i domstolens praxis som det erinrats om i punkt 62 i förevarande dom, ankom det på tribunalen, innan den kom fram till denna slutsats och innan den på detta sätt uttalade sig till förmån för att rättigheterna som tillkommer innehavaren av det aktuella varumärket skulle upphävas med avseende på nästan alla de varor för vilka varumärket är registrerat, att pröva huruvida den i förevarande fall på vederbörligt sätt styrkta användningen, det vill säga anbringandet av det aktuella varumärket på förpackningarna för de varor som härrör från de företag som är anslutna till DGP:s system, inom de berörda ekonomiska sektorerna, ska anses vara motiverad för att bibehålla eller skapa marknadsandelar för varorna.
En sådan prövning, som även skulle avse de berörda varornas art och de särskilda förhållandena på de marknader där de bjuds ut till försäljning, saknas i den överklagade domen. Tribunalen har visserligen konstaterat att konsumenten uppfattar att DGP:s system omfattar insamling i närområdet och återvinning av varuförpackningar och inte insamling eller återvinning av själva varorna. Den har emellertid inte i vederbörlig ordning undersökt om upplysningen till konsumenten, vid försäljningen av varorna, att det tillhandahålls ett sådant system för insamling i närområdet av förpackningsavfall och ekologiskt bortskaffande av detsamma, inom de berörda ekonomiska sektorerna eller i vissa av dem framstår som motiverad för att bibehålla eller skapa marknadsandelar för varorna.
Även om det i detta avseende inte kunde förväntas att tribunalen gjorde en separat prövning med avseende på var och en av de detaljerade varubeskrivningarna i ansökan om registrering av det aktuella varumärket, var det ändå viktigt att, med beaktande av att det var fråga om varor av vitt skilda slag som berördes av ett sådant varumärke, göra en prövning som skiljer olika kategorier av varor åt beroende på deras art och de särskilda förhållandena på marknaderna, och varigenom det görs en bedömning för var och en av dessa varukategorier av om användningen av det aktuella varumärket faktiskt utgör en åtgärd för att uppnå målet att bibehålla eller skapa marknadsandelar.
Vissa av de berörda ekonomiska sektorerna avser gängse konsumentvaror, såsom livsmedel, drycker, kläder, kroppsvårdsprodukter och rengöringsprodukter, vilka dagligen kan generera förpackningsavfall som konsumenten måste göra sig av med. Det kan således inte uteslutas att den omständigheten att tillverkaren eller distributören på förpackningen till denna typ av varor upplyser om att den är ansluten till ett system för insamling i närområdet och för ekologiskt bortskaffande av förpackningsmaterial kan påverka konsumenternas köpbeslut och således bidra till att bibehålla eller skapa marknadsandelar med avseende på dessa varor.
I punkt 45 i den överklagade domen angav tribunalen emellertid endast i allmänna ordalag och med avseende på samtliga omtvistade varor att även om konsumenternas köpbeslut påverkades av kvaliteten på den berörda varans förpackning skulle det aktuella varumärket endast skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter i förhållande till andra ekonomiska aktörer vad gäller förpackningen och inte vad gäller den berörda varan. Ett sådant resonemang grundar sig inte på de kriterier som det erinras om i punkt 62 i förevarande dom och leder för övrigt till den motsägelsefulla slutsatsen att även om användningen av det aktuella varumärket bidrar till att de varor på vilkas förpackning detta varumärke har anbringats köps, ska den användningen inte anses bidra till att bibehålla eller skapa avsättningsmöjligheter för dessa varor.
Det ska även påpekas att den omständigheten att det, vid bedömningen av om ett varumärke har varit föremål för verkligt bruk, måste göras en prövning varvid vederbörlig hänsyn tas till arten av de varor eller tjänster som avses och till de särskilda förhållandena på de olika marknaderna, och varvid följaktligen görs åtskillnad mellan olika typer av varor eller tjänster när dessa i hög grad skiljer sig åt, på ett ändamålsenligt sätt återspeglar denna bedömnings stora betydelse. Nämnda bedömning avgör nämligen om en innehavares rättigheter till ett varumärke ska upphävas och, om så är fallet, med avseende på vilka varor eller tjänster som rättigheterna upphävs.
Det är visserligen riktigt att det är viktigt att säkerställa att kravet på att det ska vara fråga om användning som sker inom ramen för målsättningen att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för de varor och tjänster för vilka varumärket har registrerats iakttas så att varumärkesinnehavaren inte otillbörligen fortsätter att vara skyddad med avseende på varor eller tjänster vilkas saluföring inte gynnats av detta varumärke. Det är emellertid lika viktigt att varumärkesinnehavarna och, när det gäller ett kollektivmärke, deras medlemmar på ett vederbörligt sätt kan använda sitt kännetecken i näringsverksamhet.
Tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av begreppet ”verkligt bruk” i den mening som avses i artikel 15.1 i förordning nr 207/2009, eftersom den underlät att göra den prövning som avses i den rättspraxis som angetts ovan i punkt 62.
Följaktligen ska överklagandet bifallas såvitt avser den enda grund för överklagandet som åberopats och den överklagade domen ska upphävas.
Prövning av överklagandet vid tribunalen
Enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol kan domstolen, om den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande.
I förevarande fall förfogar domstolen över de upplysningar som krävs för att slutligt avgöra den enda grunden för överklagandet i första instans.
Det framgår av det omtvistade beslutet, vars innehåll anges i punkterna 19 och 20 i förevarande dom, att EUIPO:s femte överklagandenämnd grundade sig på skäl som i allt väsentligt överensstämmer med innehållet i den överklagade domen. Tribunalen återgav nämligen i huvudsak överklagandenämndens resonemang. Såsom framgår av punkt 74 i förevarande dom är detta resonemang felaktigt i rättsligt hänseende, eftersom det inte beaktar räckvidden av begreppet ”verkligt bruk” i den mening som avses i artikel 15 i förordning nr 207/2009.
Det överklagade beslutet ska således ogiltigförklaras.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna, när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken.
Enligt artikel 138.1 i samma rättegångsregler, som är tillämplig i mål om överklagande med stöd av artikel 184.1 i dessa regler, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
DGP har yrkat att EUIPO ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom EUIPO har tappat målet, ska den myndigheten förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för DGP i samband med såväl förevarande överklagande som förfarandet i första instans.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

1)
Den dom som tribunalen meddelade den 12 september 2018, Der Grüne Punkt/EUIPO – Halston Properties (Återgivning av en cirkel med två pilar) (
T‑253/17
,
EU:T:2018:909
) upphävs.

2)
Det beslut som meddelades av femte överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) den 20 februari 2017 (ärende R 1357/2015–5) ogiltigförklaras.

3)
Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH i samband med såväl förevarande överklagande som förfarandet i första instans.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.