CELEX: 62016CJ0123
Apelācija
Konkurence
LESD 102. pants
Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Polijas fiksētās piekļuves platjoslas internetam vairumtirdzniecības tirgus
Atteikums sniegt piekļuvi tīklam un piegādāt vairumtirdzniecības produktus
Regula (EK) Nr. 1/2003
7. panta 1. punkts
23. panta 2. punkta a) apakšpunkts
Leģitīmas intereses konstatēt pārkāpumu, kas ir beidzies
Naudas soda aprēķināšana
2006. gada Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu
Smagums
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Pārkāpumu izdarījušā uzņēmuma veikti ieguldījumi
Tiesiskuma pārbaude
Atbilstoši neierobežotajai kompetencei veicamā pārbaude
Pamatojuma aizstāšana

Ar apelācijas sūdzību
Orange Polska SA
(turpmāk tekstā – “
Orange
”) pamatā lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 17. decembra spriedumu
Orange Polska
/Komisija (T‑486/11, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2015:1002
), ar kuru tā noraidīja
Orange
prasību, galvenokārt, atcelt Komisijas 2011. gada 22. jūnija Lēmumu C(2011) 4378, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar LESD 102. pantu (Lieta COMP/39.525 –
Telekomunikacja Polska
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kā arī lūdz atcelt minēto lēmumu.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 1/2003
Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 11. apsvērumā ir paredzēts:
“Lai tā nodrošinātu, ka tiek piemēroti Līguma noteikumi, [Eiropas] Komisijai jāspēj piemērot lēmumus uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām ar mērķi izbeigt [LESD 101. un 102.] panta pārkāpumus. Ja pastāv likumīgas [leģitīmas] intereses, Komisijai jāspēj arī pieņemt lēmumus, ar kuriem konstatē, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē, pat ja ar to neuzliek soda naudu. [..]”
Šīs regulas II nodaļā “Pilnvaras” ietvertajā 4. pantā ir paredzēts, ka “[LESD 101. un 102.] panta piemērošanai Komisijai ir šajā regulā paredzētās pilnvaras”.
Šīs regulas III nodaļā, kas attiecas uz “Komisijas lēmumiem”, ietvertā 7. panta “Pārkāpuma atklāšana un izbeigšana” 1. punktā ir noteikts:
“Ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir [LESD 101. vai 102.] panta pārkāpums, tā var ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu. Šim nolūkam Komisija attiecībā uz uzņēmumiem var ieviest [..] uzvedības vai strukturālos aizsardzības līdzekļus [..]. Ja Komisijai ir likumīgas [leģitīmas] intereses, tā arī var konstatēt, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē.”
Minētās regulas IV nodaļā, kas attiecas uz sadarbību, 16. panta 1. punktā tostarp ir paredzēts, ka, “ja valstu tiesas atbilstoši [LESD 101. vai 102.] pantam lemj par [..] darbībām, uz kurām jau attiecas Komisijas lēmums, tās nevar pieņemt lēmumus, kuri ir pretrunā ar Komisijas pieņemto lēmumu”.
Regulas Nr. 1/2003 VI nodaļa ir veltīta sodiem. Šajā nodaļā ietvertajā šīs regulas 23. pantā “Soda naudas [Naudas sodi]” ir paredzēts:
“[..]
2.   Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [LESD 101 vai 102]. pantu [..]
[..].”
Minētās regulas VII nodaļā “Noilguma termiņi” ir ietverts šīs regulas 25. pants, kas attiecas uz “noilguma termiņiem sodu uzlikšanai”. Šī panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Uz pilnvarām, kas ar 23. un 24. pantu piešķirtas Komisijai, attiecas šādi noilguma termiņi:
a)
trīs gadi gadījumā, kad pārkāpti noteikumi attiecībā uz informācijas pieprasīšanu vai pārbaužu veikšanu;
b)
pieci gadi visu pārējo pārkāpumu gadījumā.
2.   Laiku skaita no dienas, kuras izdarīts pārkāpums. Tomēr pārkāpumu turpināšanas vai atkārtošanas gadījumā laiku skaita no dienas, kurā pārtrauc [izbeidz] pārkāpšanu.”
Regulas Nr. 1/2003 vispārīgos noteikumos ietvertajā 31. pantā ir noteikts:
“Eiropas [Savienības] Tiesai ir neierobežota jurisdikcija pārskatīt lēmumus, ar kuriem Komisija noteikusi soda naudu [naudas sodu] vai periodiska soda naudu. Tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu [naudas sodu] vai periodiska soda naudu.”
Direktīva 2014/104/ES
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/104/ES (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (
OV 2014, L 349, 1. lpp.
), 10. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis saskaņā ar šo pantu paredz noteikumus, kas piemērojami noilguma termiņiem zaudējumu atlīdzināšanas prasību celšanai. [..]
[..]
4.   Dalībvalstis nodrošina, ka noilguma termiņa skaitīšanu aptur vai atkarībā no valsts tiesību aktiem pārtrauc, ja konkurences iestāde attiecībā uz konkurences tiesību aktu pārkāpumu, uz kuru attiecas zaudējumu atlīdzināšanas prasība, veic izmeklēšanas vai procesuālu darbību. Apturējums beidzas agrākais vienu gadu pēc tam, kad nolēmums par pārkāpumu ir kļuvis galīgs, vai pēc tam, kad procedūra izbeigta citā veidā.”
Šīs direktīvas 18. panta 3. punktā ir noteikts:
“Konkurences iestāde var uzskatīt, ka atlīdzinājums, kas samaksāts pēc strīda izšķiršanas vienošanās ceļā un pirms tās lēmuma par naudas soda uzlikšanu, ir kaitējumu mazinošs faktors [atbildību mīkstinošs apstāklis].”
Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai
Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), sadaļā, kas attiecas uz naudas soda pamatsummas noteikšanu, ir norādīts:
“19.   Naudas soda pamatsumma atbilst pārdošanas apjoma [pārdevumu vērtības] daļai, ko nosaka atkarībā no pārkāpuma smaguma pakāpes, reizinot to ar gadu skaitu, kuru gaitā izdarīts pārkāpums.
20.   Smaguma pakāpi novērtē katram konkrētajam gadījumam un visiem pārkāpumu veidiem, ņemot vērā visus būtiskos lietas apstākļus.
21.   Vispārējais princips ir tāds, ka pārdošanas apjoma [pārdevumu vērtības] daļu nosaka līmenī, kas nepārsniedz 30 % no visa pārdošanas apjoma [visas pārdevumu vērtības].
22.   Lai izlemtu, vai konkrētajā gadījumā pārdošanas apjoma [pārdevumu vērtības] daļai jāatrodas minētā diapazona sākumā vai beigās, Komisija ņem vērā vairākus faktorus, piemēram, pārkāpuma veidu, visu attiecīgo dalībnieku kopējo tirgus daļu, pārkāpuma izdarīšanas ģeogrāfisko teritoriju un to, vai pārkāpums jau ir īstenots vai vēl ne.
[..]”
Šo pamatnostādņu 29. punktā, kas attiecas uz vainu mīkstinošiem apstākļiem, ir norādīts, ka “naudas soda pamatsummu var samazināt, ja Komisija konstatē vainu mīkstinošus apstākļus”, un sniegts šādu apstākļu piemēru saraksts.
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Tiesvedības priekšvēsturi un apstrīdēto lēmumu, kā tie ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–34. punktā, var rezumēt šādi.
Orange
ir
Telekomunikacja Polska SA
(turpmāk tekstā arī – “
Orange
”), proti, telekomunikāciju uzņēmuma, kas tika izveidots Polijā 1991. gadā pēc agrākā valsts monopola privatizācijas, tiesību un saistību pārņēmēja.
Pēc 2008. gada 23.–26. septembrī veiktās pārbaudes Komisija 2010. gada 26. februārī pieņēma paziņojumu par iebildumiem, uz kuru
Orange
atbildēja 2010. gada 2. jūnijā.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija identificēja trīs konkrētos produktu tirgus, un tie ir: platjoslas interneta piekļuves vairumtirdzniecības tirgus, kas tiek saukts arī par “
BSA
(
bit–stream access
– platjoslas piekļuve)) veida piekļuves vairumtirdzniecības tirgu”, vairumtirdzniecības tirgus fiziskai piekļuvei tīklu infrastruktūrai noteiktā vietā, kas tiek saukts arī par LLU (
local‑loop unbundling
(piekļuves vietējai sakaru līnijai atsaistīšana)) veida piekļuves vairumtirdzniecības tirgu, un masu patēriņa mazumtirdzniecības tirgus, proti, to standarta platjoslas produktu tirgus, ko telekomunikāciju operatori noteiktā vietā piedāvā saviem galalietotājiem. Attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus tika definēts kā visa Polijas teritorija.
Turklāt Komisija norādīja, pirmkārt, ka faktu norises laikā operatoram, ko valsts regulatīvā iestāde (VRI) uzskatīja par operatoru ar būtisku ietekmi publiskā fiksētā telefonu tīkla nodrošināšanas tirgū, konkrētajā gadījumā –
Orange
, bija pienākums piešķirt jaunienācējiem – tā sauktajiem “alternatīvajiem operatoriem” – atsaistītu piekļuvi savām vietējām sakaru līnijām un saistītajiem resursiem atbilstoši pārredzamiem, godīgiem un nediskriminējošiem nosacījumiem, kuriem ir jābūt vismaz tikpat labvēlīgiem kā nosacījumiem, kas ietverti standartpiedāvājumā, kuru ierosina izraudzītais operators un kuru pieņem VRI šajā iestādē notiekošajā procedūrā. Komisija tāpat norādīja, ka kopš 2005. gada Polijas VRI ir vairākkārt iejaukusies, lai novērstu
Orange
uzlikto regulatīvo pienākumu neizpildi, tostarp nosakot naudas sodus šai sabiedrībai.
Otrkārt, Komisija norādīja, ka 2009. gada 22. oktobrī
Orange
ar
Urząd Komunikacji Elektronicznej
(
UKE
) (Elektronisko sakaru birojs), kas tolaik bija attiecīgā Polijas VRI, priekšsēdētāju parakstīja nolīgumu, saskaņā ar kuru
Orange
tostarp brīvprātīgi apņēmās ievērot savus regulatīvos pienākumus, noslēgt ar alternatīvajiem operatoriem nolīgumus par piekļuvi saskaņā ar nosacījumiem, kas atbilst attiecīgajiem standartpiedāvājumiem, un veikt ieguldījumus sava platjoslas tīkla modernizācijā (turpmāk tekstā – “nolīgums ar
UKE
”).
Attiecībā uz aplūkojamo pārkāpumu Komisija konstatēja, ka
Orange
bija dominējošais stāvoklis šā sprieduma 16. punktā minēto produktu tirgos.
Komisija secināja, ka
Orange
, īstenojot stratēģiju konkurences ierobežošanai visās piekļuves tās tīklam procesa stadijās, ir ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli šajos divos vairumtirdzniecības tirgos, lai aizsargātu savu pozīciju minētajā mazumtirdzniecības tirgū. Šī stratēģija izpaudās tādējādi, ka alternatīvajiem operatoriem tika izvirzīti nesamērīgi nosacījumi nolīgumos attiecībā uz platjoslas piekļuvi un atsaistītu piekļuvi vietējai sakaru līnijai, tika novilcināts sarunu process par nolīgumiem attiecībā uz piekļuvi šiem pašiem produktiem, tika ierobežota piekļuve tās tīklam un abonentlīnijām, kā arī tika atteikts sniegt informāciju, kas bija nepieciešama alternatīvajiem operatoriem, lai pieņemtu lēmumus piekļuves jomā.
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija secināja, ka
Orange
, atsakoties sniegt alternatīvajiem operatoriem piekļuvi saviem vairumtirdzniecības platjoslas piekļuves produktiem, ir izdarījusi vienotu un turpinātu LESD 102. panta pārkāpumu, kas ir sācies 2005. gada 3. augustā, proti, datumā, kad starp
Orange
un kādu alternatīvu operatoru tika uzsāktas pirmās sarunas par piekļuvi
Orange
tīklam, pamatojoties uz standartpiedāvājumu attiecībā uz atsaistītu piekļuvi vietējai sakaru līnijai, un kas ilga vismaz līdz 2009. gada 22. oktobrim, t.i., datumam, kad tika parakstīts nolīgums ar
UKE
.
Komisija sodīja
Orange
, ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu uzliekot tai naudas sodu 127554194 EUR apmērā, kas aprēķināts saskaņā ar 2006. gada pamatnostādnēm. Veicot šo aprēķinu, Komisija noteica šī naudas soda pamatsummu, par pamatu ņemot proporcionālo daļu 10 % apmērā no vidējās to pārdevumu vērtības, ko
Orange
veicis konkrētajos tirgos, un, lai atspoguļotu pārkāpuma ilgumu, piemērojot reizināšanas koeficientu 4,16. Lai gan Komisija nolēma nekoriģēt šo summu atbilstoši atbildību pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem, tomēr no šīs summas tā atskaitīja naudas sodus, ko
UKE
bija uzlicis
Orange
par tās regulatīvo pienākumu neizpildi.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 2. septembrī,
Orange
cēla prasību, lūdzot – galvenokārt – atcelt apstrīdēto lēmumu un – pakārtoti – atcelt vai samazināt tai ar minēto lēmumu uzliktā naudas soda apmēru.
Ar 2012. gada 7. novembra rīkojumu Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs apmierināja
Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji
(
PIIT
) (Polijas informācijas tehnoloģiju un telekomunikāciju palāta) pieteikumu par atļauju iestāties lietā
Orange
prasījumu atbalstam.
Ar 2013. gada 3. septembra rīkojumu Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs apmierināja
European Competitive Telecommunications Association
(
ECTA
), kas vēlāk kļuvusi par starptautisko bezpeļņas apvienību, pieteikumu par atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Savas prasības pamatojumam
Orange
izvirzīja piecus pamatus. Pirmais prasības pamats bija izvirzīts, lai atbalstītu tās prasījumus par apstrīdētā lēmuma pilnīgu atcelšanu, ar otro un trešo prasības pamatu bija atbalstīti tās prasījumi par apstrīdētā lēmuma 2. panta atcelšanu, savukārt ar ceturto un piekto prasības pamatu bija atbalstīti tās prasījumi grozīt šajā 2. pantā uzlikto naudas sodu. Uzskatot, ka ar šiem diviem pēdējiem pamatiem bija paredzēts sodīt kļūdu tiesību piemērošanā un ka tātad gadījumā, ja tie tiktu atzīti par pamatotiem, to sekas būtu apstrīdētā lēmuma daļēja atcelšana, Vispārējā tiesa tos ir pārkvalificējusi tādējādi, ka tie attiecās uz Savienības tiesas veikto tiesiskuma kontroli, nevis šīs tiesas neierobežoto kompetenci. Tā kā, veicot apstrīdētā lēmuma tiesiskuma kontroli, Vispārējā tiesa ir noraidījusi visus šos piecus pamatus kā nepamatotus un turklāt secinājusi, ka nav neviena cita apstākļa, kas pamatotu naudas soda apmēra grozīšanu, tā noraidīja minēto prasību pilnībā.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Orange
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu vai,
–
pakārtoti, pilnībā atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, vai,
–
pakārtotāk, samazināt ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu, ciktāl Tiesa to atzīs par atbilstošu, vai,
–
vēl pakārtotāk, nodot lēmumu saistībā ar naudas sodu atpakaļ Komisijai un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest
Orange
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
PIIT
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu vai,
–
pakārtoti, samazināt ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu, ciktāl Tiesa to atzīs par atbilstošu, vai,
–
pakārtotāk, nodot lēmumu saistībā ar naudas sodu atpakaļ Komisijai un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas radušies
PIIT
.
ECTA
būtībā lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest
Orange
atlīdzināt Komisijas un
ECTA
tiesāšanās izdevumus.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2017. gada 2. marta lēmumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 55. panta 1. punkta b) apakšpunktu tiesvedība šajā lietā tika apturēta, līdz tika pasludināts 2017. gada 6. septembra spriedums Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
).
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam
Orange
izvirza trīs pamatus.
Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz Komisijas pienākumu pierādīt leģitīmas intereses pieņemt lēmumu, ar kuru konstatēts pagātnē izdarītais pārkāpums
Lietas dalībnieku argumenti
Orange
norāda, ka konkrētais pārkāpums ir beidzies vairāk nekā sešus mēnešus pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas un astoņpadsmit mēnešus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Tātad runa esot par pārkāpumu, kas izdarīts pagātnē, un līdz ar to saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu Komisijai esot bijušas jāpamato leģitīmas intereses konstatēt šo pārkāpumu, taču tā to neesot izdarījusi.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 76. punktā Vispārējā tiesa esot secinājusi, ka saskaņā ar minēto tiesību normu Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv leģitīmas intereses pieņemt lēmumu, ar kuru tiek konstatēts pārkāpums, ja vienlaikus šis pārkāpums ir beidzies un Komisija neuzliek naudas sodu. Tomēr minētā sprieduma 77. punktā Vispārējā tiesa esot samazinājusi šī pienākuma apjomu, attiecinot to tikai uz gadījumiem, kad Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodu ir noilgušas. Līdz ar to Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot un piemērojot šo tiesību normu.
Vispirms – šāda interpretācija nevarot tikt izsecināta no Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta nepārprotamās redakcijas. Gan Regulas Nr. 1/2003 11. apsvērums, gan šīs regulas sagatavošanas darbi un Komisijas administratīvā prakse apstiprinot, ka Komisijas pienākums pierādīt leģitīmas intereses pagātnē izdarītā pārkāpuma konstatēšanā pastāv neatkarīgi no naudas soda uzlikšanas. Turklāt tikai šis 7. panta 1. punkts piešķirot Komisijai pilnvaras konstatēt LESD 101. vai 102. panta pārkāpumu.
Tālāk – neesot nekāda pamata Regulas Nr. 1/2003 7. panta noteikumus padarīt atkarīgus no Komisijas pilnvarām uzlikt naudas sodus. Šīs regulas 23. panta 2. punktā esot atsauce uz pārkāpumiem, kuri noteikti jau ir konstatēti, un šai tiesību normai neesot ietekmes uz apstākļiem, kādos pārkāpums var tikt konstatēts saskaņā ar šo 7. pantu. Šo interpretāciju apstiprinot fakts, ka Komisijas pilnvarām konstatēt pārkāpumu neesot noteikts nekāds noilguma termiņš un ka šīs pilnvaras tai esot piešķirtas atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 daļai, kas nav tā daļa, ar kuru Komisijai ir piešķirtas pilnvaras uzlikt naudas sodus. No judikatūras arī neizrietot, ka neiespējamība uzlikt naudas sodu būtu priekšnoteikums pienākumam pierādīt leģitīmas intereses.
Visbeidzot
Orange
norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 16. pantu Komisijas konstatējums par pagātnē izdarītu pārkāpumu nosaka attiecīgā uzņēmuma atbildību tiesvedībās par zaudējumu atlīdzību. Otrkārt, pat ja naudas sods nav uzlikts, šāds konstatējums varot kaitēt šim uzņēmumam, jo tā dēļ atbilstoši Direktīvas 2014/104 10. panta 4. punktam tiek apturēta noilguma termiņu, kas paredzēti zaudējumu atlīdzināšanas prasību celšanai, skaitīšana. Šie apstākļi esot pamatojums secinājumam, ka Komisijai ikvienā lēmumā, ar ko tiek konstatēts pagātnē izdarītais pārkāpums, kuru uzņēmums ir labprātīgi izbeidzis, ir jāizklāsta motīvi, kuri pamatotu tās leģitīmas intereses izmeklēt šādu pārkāpumu.
Turklāt pirmais apelācijas sūdzības pamats, tā kā tas patiešām esot vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 74.–80. punktu, nevis tikai tā 77. punktu, neesot neiedarbīgs, kā to kļūdaini apgalvojot Komisija.
Komisija uzskata, ka šis pamats nav pamatots. Katrā ziņā tas esot neiedarbīgs, jo tas esot vērsts tikai pret pārsūdzētā sprieduma 77. punktu, lai gan ar tā 76. punktā izklāstīto pamatojumu pietiekot, lai pamatotu tā 78. un 79. punktā izdarītos secinājumus.
Orange
replikas rakstā minētais arguments, saskaņā ar kuru šis pirmais apelācijas sūdzības pamats ir vērsts īstenībā pret pārsūdzētā sprieduma 74.–80. punktu vai vismaz pret tā 74.–76. un 80. punktu, esot nepieņemams saskaņā ar Reglamenta 169. panta 2. punktu, jo šie punkti nebija identificēti apelācijas sūdzībā.
ECTA
norāda, ka minētais apelācijas sūdzības pamats nav pamatots, jo neatkarīgi no tā, vai pārkāpums ir vai nav izbeigts, Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus izriet no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta. Izņemot pienākumu pierādīt, kas pārkāpums izdarīts tīši vai nolaidības dēļ, minētā tiesību norma nepakļaujot šīs pilnvaras nevienam citam nosacījumam. Līdz ar to
Orange
kļūdaini esot atsaukusies uz šīs regulas 7. panta 1. punktu.
Tiesas vērtējums
Iesākumā, tā kā Komisija apstrīd pirmā apelācijas sūdzības pamata iedarbīgumu tāpēc, ka tas esot vērsts tikai pret pārsūdzētā sprieduma 77. punktu, ir jākonstatē, ka tikai pārsūdzētā sprieduma 76. un 77. punkts ir tieši minēti apelācijas sūdzībā un ka patiešām tikai šis 77. punkts ir skaidri kritizēts.
Tomēr no minētajā apelācijas sūdzībā
Orange
izvirzītās argumentācijas skaidri izriet, ka šis uzņēmums apstrīd Vispārējās tiesas sniegto Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta interpretāciju, saskaņā ar kuru šī tiesību norma nenosaka Komisijai pienākumu apstrīdētajā lēmumā pierādīt, ka pastāv leģitīmas intereses konstatēt attiecīgo pārkāpumu, pat ja lēmuma pieņemšanas brīdī šis pārkāpums jau bija beidzies, ja Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodu nav noilgušas. Taču ir acīmredzami, ka šī interpretācija izriet tikai no minētā 76. un 77. punkta, tos aplūkojot kopā, un līdz ar to apelācijas sūdzība skaidri attiecas uz abiem šiem punktiem.
Turklāt minētie punkti ir galvenie motīvi, kas pamato pārsūdzētā sprieduma 78.–80. punktā izklāstītos Vispārējās tiesas secinājumus, jo minētā sprieduma 74. un 75. punktā – vienīgajos no pārējiem minētā sprieduma punktiem, kuros izklāstīta Vispārējās tiesas argumentācija attiecībā uz tajā izvirzīto pirmo prasības pamatu – ir vienīgi atgādināta redakcija, kādā ir formulēti attiecīgi Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkts un izvilkums no pamatojuma izklāsta priekšlikumā Padomes regulai par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā un ar ko izdara grozījumus Regulās (EEK) Nr. 1017/68 (EEK) Nr. 2988/74 (EEK) Nr. 4056/86 un (EEK) Nr. 3975/87 (“regula par [EKL] 81. un 82. panta piemērošanu”) (COM(2000) 582, galīgā redakcija) (
OV 2000, C 365 E, 284. lpp.
; turpmāk tekstā – “priekšlikums Regulai Nr. 1/2003”). Tātad nebūtu lietderīgi pirmā apelācijas sūdzības pamata vajadzībām skaidri norādīt uz šo 74. un 75. punktu, jo tajos ietverto citātu pareizība netiek apstrīdēta.
Šajos apstākļos pārsūdzētā sprieduma 76. un 77. punkta apstrīdēšana noteikti attiecas uz tā 78.–80. punktā ietvertajiem secinājumiem. Līdz ar to šis pirmais pamats nevar tikt noraidīts no paša sākuma kā neiedarbīgs, pamatojoties uz to, ka tas attiecoties tikai uz minētā sprieduma 77. punktu.
Ciktāl Komisija turklāt apstrīd
Orange
replikas rakstā izklāstītās argumentācijas pieņemamību tādā ziņā, ka tajā novēloti esot apgalvots, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz visu Vispārējās tiesas argumentāciju, ar kuru pamatots lēmums noraidīt tajā izvirzīto pirmo prasības pamatu, ir jānorāda, kā ir konstatēts šā sprieduma 42.–44. punktā, ka apelācijas sūdzībā ar atbilstošu precizitāti ir identificēti pārsūdzētā sprieduma motīvu daļas punkti, kas tiek apstrīdēti šī pirmā apelācijas sūdzības pamata ietvaros. Līdz ar to šai iebildei par nepieņemamību trūkst faktiska pamata, un tādēļ tā ir noraidāma.
Runājot par lietas būtību, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka tad, ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka pastāv LESD 101. vai 102. panta pārkāpums, tā var ar lēmumu likt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām izbeigt konstatēto pārkāpumu. Turklāt šīs pašas tiesību normas pēdējā teikumā ir paredzēts – ja Komisijai ir leģitīmas intereses, tā arī var konstatēt, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē.
Kā izriet no pamatojuma izklāsta priekšlikumā Regulai Nr. 1/2003, no kura atbilstošu daļu Vispārējā tiesa ir citējusi pārsūdzētā sprieduma 75. punktā, šī 7. panta 1. punkta pēdējā teikumā, kas atbilst minētajā priekšlikumā ietvertajam noteikumam, ir atspoguļoti principi, kuri izstrādāti 1983. gada 2. marta spriedumā GVL/Komisija (
7/82
,
EU:C:1983:52
).
Minētajā spriedumā Tiesa ir spriedusi par tvērumu, kas atzīstams Padomes Regulas Nr. 17 (1962. gada 6. februāris), Pirmās regulas par [EKL 81. un 82.] panta īstenošanu (
OV 1962, 13., 204. lpp.
), noteikumiem, it īpaši šīs pēdējās minētās regulas 3. pantam, kura 1. punktā – tā formulējums būtībā ir pārņemts Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pirmajā teikumā – bija paredzēts tikai, ka, “ja Komisija pēc pieteikuma [sūdzības] vai pēc savas ierosmes secina, ka notiek [EKL 81. vai 82.] panta pārkāpums, tā var ar lēmumu likt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām izbeigt šo pārkāpumu”. Kā izriet no minētā sprieduma 18. punkta, attiecīgajā lietā, kurā Komisija nebija uzlikusi naudas sodu, prasītāja tostarp apgalvoja, ka šis 3. pants nedod Komisijai tiesības pieņemt lēmumu, ar kuru paredzēts vienīgi konstatēt pagātnē izdarītu pārkāpumu.
Šajā ziņā Tiesa norādīja, ka Regulas Nr. 17 normas ir jāinterpretē EEK līgumā paredzēto konkurences noteikumu ietvarā un ka šīs regulas mērķis ir nodrošināt, ka uzņēmumi ievēro šos noteikumus, un šim nolūkam sniegt Komisijai tiesības likt uzņēmumiem izbeigt konstatēto pārkāpumu, kā arī pārkāpuma gadījumā uzlikt naudas sodus un periodiskos soda maksājumus. Tā nosprieda, ka pilnvaras šādā nolūkā pieņemt lēmumus nenovēršami ietver arī pilnvaras konstatēt attiecīgo pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 2. marts, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
,
18.
,
22.
un
23.
punkts).
Līdz ar to Tiesa secināja, ka īstenībā tās izskatītajā lietā nozīme bija nevis jautājumam par to, vai Komisijai ir kompetence ar lēmumu konstatēt konkurences noteikumu pārkāpumu, bet gan jautājums, vai minētajā lietā Komisijai, lai gan nav uzlikts naudas sods, bija leģitīmas intereses pieņemt lēmumu konstatēt pārkāpumu, kuru attiecīgais uzņēmums jau bija izbeidzis (spriedums, 1983. gada 2. marts, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
,
24.
punkts). Tā konstatēja, ka minētajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā bija pietiekami pierādījusi šo interesi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 2. marts, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
,
25.
–
28.
punkts).
Ņemot vērā šos apstākļus, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, no Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta formulējuma, no vienas puses, un no pamatojuma izklāsta priekšlikumā Regulai Nr. 1/2003, no otras puses, pārsūdzētā sprieduma 76. punktā secinot, ka “Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv leģitīmas intereses konstatēt pārkāpumu, ja vienlaikus šis pārkāpums ir beidzies un Komisija neuzliek naudas sodu”.
Tālāk, pārsūdzētā sprieduma 77. punktā, Vispārējā tiesa nosprieda, ka šajā 76. punktā tās izklāstītais secinājums “atbilst Vispārējās tiesas judikatūrai, [..] kurā būtībā ir atzīts, ka pastāv saikne starp, pirmkārt, Komisijai noteikto pasākumu pierādīt leģitīmās intereses konstatēt pārkāpumu un, otrkārt, noilgumu tās pilnvarām uzlikt naudas sodus”, šajā ziņā atgādinot, ka tā bija “lēmusi, ka noilgums Komisijas pilnvarām uzlikt naudas sodus nevarēja ietekmēt tās netiešās pilnvaras konstatēt pārkāpuma esamību”, bet “tomēr šīs netiešās pilnvaras pieņemt lēmumu, ar ko konstatē pārkāpumu pēc noilguma iestāšanās, var izmantot tikai ar nosacījumu, ka Komisija pierāda savu leģitīmo interesi konstatēt attiecīgo faktu”, šajā ziņā atsaucoties uz diviem saviem agrākiem spriedumiem.
Līdz ar to Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 78. punktā secināja, ka “[
Orange
] aizstāvētā Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta interpretācija, atbilstoši kurai Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv leģitīmas intereses konstatēt pagātnē izdarītu pārkāpumu neatkarīgi no fakta, ka tā piemēro sodu par šo pārkāpumu, nosakot naudas sodu, ir kļūdaina”, un tādēļ noraidīja tajā izvirzīto pirmo argumentu par to, ka Komisija esot pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu saistībā ar šādu leģitīmu interešu esamību.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 79. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka, “ciktāl šajā lietā ir acīmredzams, ka Komisijas pilnvarām noteikt naudas sodus nebija iestājies noilgums, un tā kā Komisija nolēma piemērot naudas sodu [
Orange
], tad [
Orange
] nepamatoti pārmet Komisijai kļūdu tiesību piemērošanā tāpēc, ka tā apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi, ka pastāv leģitīmās intereses konstatēt pagātnē izdarītu pārkāpumu”. Tādēļ tā noraidīja arī otro argumentu, kas tajā bija izvirzīts saistībā ar pirmo prasības pamatu, kā arī – minētā sprieduma 80. punktā – šo pirmo prasības pamatu kopumā un
Orange
prasījumu pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu.
Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu
Orange
būtībā apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 77. punktā Vispārējā tiesa ieviesa ierobežojumu – turklāt kļūdainu – minētā sprieduma 76. punktā izdarītajam konstatējumam tādā ziņā, ka no šī 77. punkta izrietot, ka tikai tad, ja abi šajā 76. punktā izklāstītie nosacījumi ir kumulatīvi izpildīti, Komisijai ir pienākums pierādīt leģitīmas intereses konstatēt pārkāpumu, lai gan šāda interpretācija nevarot tikt izsecināta no Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta redakcijas. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 77. punktā Vispārējās tiesas izklāstītie apsvērumi neesot pietiekami, lai pamatotu tā prasības pamata noraidīšanu, ar kuru šis uzņēmums apgalvoja, ka no Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta izriet, ka gadījumā, kad Komisija pieņem lēmumu, ar kuru tiek konstatēta pagātnē izdarītā pārkāpuma esamība, tai ir jāpierāda leģitīmas intereses to darīt – neatkarīgi no tā, vai ar šo lēmumu Komisija uzliek vai neuzliek naudas sodu.
Šī pārsūdzētā sprieduma kritika ir jānoraida. Proti, ar minētā sprieduma 77. punktā izklāstītajiem apsvērumiem Vispārējā tiesa ir nevis ierobežojusi tā konstatējuma tvērumu, ko tā izdarīja šī paša sprieduma 76. punktā, jo no šī 76. punkta vien jau skaidri izriet, ka Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pēdējā teikuma piemērojamībai ir nepieciešams, lai būtu izpildīti divi šajā 76. punktā norādītie kumulatīvie nosacījumi, bet gan tikai ir paskaidrojusi un precizējusi, ka šis secinājums turklāt atbilst tās judikatūrai, kas attiecas uz Komisijas pienākumu pierādīt leģitīmas intereses konstatēt pārkāpumu, ja naudas soda uzlikšanai noteiktais noilguma termiņš ir beidzies.
Šie apsvērumi, ciktāl tie būtībā norāda uz Komisijas netiešām pilnvarām konstatēt pārkāpumu, kuras izriet no tās tiešajām pilnvarām uzlikt naudas sodus, turklāt bija pietiekami, lai noraidītu tiesvedībā Vispārējā tiesā izvirzīto prasības pamatu. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu Komisija ar lēmumu var uzlikt naudas sodus uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tie tīši vai nolaidības dēļ pārkāpj LESD 101. vai 102. pantu. Kā atgādināts šā sprieduma 49. punktā, Tiesa jau ir nospriedusi, ka Komisijas pilnvaras pārkāpuma gadījumā uzlikt naudas sodus un šādā nolūkā pieņemt lēmumus noteikti nozīmē arī pilnvaras konstatēt attiecīgo pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 2. marts, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
,
23.
punkts). Tā tāpat ir nospriedusi, ka Komisijas pilnvaras uzlikt sodus atbilstoši Regulas Nr. 17 15. pantam, kas būtībā atbilst Regulas Nr. 1/2003 23. pantam, nekādi neietekmē apstāklis, ka pārkāpumu veidojošā rīcība ir izbeigta (spriedums, 1970. gada 15. jūlijs, ACF Chemiefarma/Komisija,
41/69
,
EU:C:1970:71
,
175.
punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas pilnvaru uzlikt naudas sodu īstenošana piešķir tai netiešas pilnvaras konstatēt pārkāpumu un tai nav jāpamato leģitīmas intereses veikt šādu konstatējumu, tostarp tad, ja runa ir par pagātnē izdarītu pārkāpumu.
Tāpat var norādīt, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pirmo teikumu, ja Komisija konstatē LESD 101. vai 102. panta pārkāpuma esamību, tā var ar lēmumu likt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām izbeigt konstatēto pārkāpumu. Apstāklis, ka Komisija īsteno savas pilnvaras likt izbeigt pārkāpumu atbilstoši šai tiesību normai – kuras Komisija turklāt ir īstenojusi apstrīdētā lēmuma 3. pantā, ciktāl šāda izbeigšana vēl nebija notikusi, ko
Orange
neapstrīd – tātad noteikti nozīmē pilnvaras konstatēt šo pārkāpumu, un tādējādi Komisijai tāpat nav pienākuma pierādīt, ka pastāv leģitīmas intereses to darīt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 2. marts, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
,
22.
–
24.
punkts).
Tādējādi, ņemot vērā, ka konkrētajā lietā Komisija uzlika
Orange
naudas sodu par LESD 102. panta pārkāpumu, ka nav strīda par to, ka minētajām pilnvarām vēl nebija iestājies noilgums, un ka Komisija apstrīdētā lēmuma 3. pantā lika izbeigt pārkāpumu, vismaz ciktāl tas vēl nebija izbeigts, Komisijai, kā Vispārējā tiesa būtībā nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 79. un 80. punktā, gan saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu, gan saskaņā ar tās 23. panta 2. punktu – abi šie noteikumi ir minēti apstrīdētajā lēmumā – bija pamats konstatēt attiecīgo pārkāpumu un tai nebija pienākuma apstrīdētajā lēmumā konkrēti pierādīt, ka pastāv leģitīmas intereses konstatēt šo pārkāpumu.
Līdz ar to šā sprieduma 34.–36. punktā izklāstītajai
Orange
argumentācijai nevar piekrist.
Visbeidzot, ciktāl ar šā sprieduma 37. punktā izklāstīto argumentāciju
Orange
apgalvo, ka, ņemot vērā sekas, kas izrietot no Komisijas lēmuma, ar kuru tiek konstatēts LESD 101. vai 102. panta pārkāpums, katrā ziņā šai iestādei esot jānosaka pienākums šādā lēmumā pamatot leģitīmas intereses veikt šādu konstatējumu, ir jānorāda, ka ar šādiem vispārīgiem apgalvojumiem nevar pietikt, lai pierādītu pārsūdzētā sprieduma 76.–80. punktā Vispārējās tiesas izdarīto konstatējumu kļūdainību.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida pilnībā.
Par otro apelācijas sūdzības pamatu – kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtējumā, Komisijai novērtējot pārkāpuma ietekmi naudas soda aprēķināšanas mērķiem
Lietas dalībnieku argumenti
Orange
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi apstrīdēto lēmumu, ciktāl tā uzskatīja, ka, izvērtējot pārkāpuma smagumu naudas soda pamatsummas aprēķināšanas mērķiem, Komisija nebija ņēmusi vērā nedz faktiskās pārkāpuma sekas, nedz tā iespējamās sekas, un līdz ar to atteicās izskatīt
Orange
argumentāciju, saskaņā ar kuru Komisija nebija sniegusi konkrētas, ticamas un pietiekamas norādes par šīm faktiskajām un/vai iespējamajām sekām.
Tātad pirmā Vispārējās tiesas pieļautā kļūda esot šī sagrozīšana. Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma 902. apsvēruma izrietot, ka Komisija ir balstījusies uz pārkāpuma faktiskajām sekām, lai aprēķinātu naudas sodu, un to tā esot apstiprinājusi tiesvedībā Vispārējā tiesā, atzīdama, ka minētā apsvēruma formulējumā, ciktāl tas attiecas uz pārkāpuma faktiskajām sekām, ir pieļauta “pārrakstīšanās kļūda”. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 169. punktā Vispārējā tiesa – apstiprinot, ka minētais apsvērums var tikt saprasts tikai tādējādi, ka tajā ir ietverta vispārēja un abstrakta atsauce uz pārkāpuma veidu, – neesot ievērojusi tā formulējuma skaidro nozīmi, kas ietverts šajā apsvērumā, kurā ir konkrēti paredzētas sekas attiecībā uz konkurenci, kuras faktiski radījusi konkrētā
Orange
rīcība tirgū, un par to liecinot arī darbības vārda pagātnes formas izmantošana. Pārsūdzētā sprieduma 182. punktā Vispārējā tiesa turklāt esot atsaukusies uz reāliem notikumiem, tostarp atsaucoties uz minēto 902. apsvērumu.
Otrkārt, katrā ziņā Vispārējā tiesa esot sagrozījusi apstrīdēto lēmumu, uzskatot, ka Komisija nebija ņēmusi vērā pārkāpuma iespējamās sekas. Proti, apstrīdētā lēmuma 902. apsvērumā Komisija vismaz esot ņēmusi vērā šīs sekas, lai aprēķinātu naudas sodu, un to tā turklāt esot atzinusi arī savos procesuālajos rakstos tiesvedībā Vispārējā tiesā. Vispārējā tiesa tomēr esot kļūdaini secinājusi, ka pārkāpuma veida ņemšana vērā nenozīmē tā iespējamo seku ņemšanu vērā. Taču rīcības iespējamās sekas – tāpat kā faktiskās sekas – esot būtisks rādītājs par pārkāpuma veidu un tātad arī pārkāpuma smagumu, kas nevarētu tikt izvērtēts abstrakti. Līdz ar to Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda, vai šo iespējamo seku konstatējums ir pamatots.
Tā kā Vispārējā tiesa neesot pareizi novērtējusi apstrīdēto lēmumu, tās veiktā naudas soda samērīguma analīze esot bijusi kļūdaina. Proti, naudas sods nevarot tikt uzskatīts par samērīgu, ja nav pareizi izvērtēti konkrētajā lēmumā aprakstītie elementi, kas nosaka tā apmēru.
Otrā Vispārējās tiesas pieļautā kļūda esot kļūda tiesību piemērošanā un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpums, jo tā neesot izvērtējusi, vai Komisija bija pareizi noteikusi pārkāpuma sekas, kas ņemtas vērā naudas soda aprēķināšanas mērķiem.
Orange
ieskatā, pirmkārt, tā kā Komisija – pretēji tam, ko, sagrozot apstrīdēto lēmumu, secinājusi Vispārējā tiesa – bija balstījusies uz pārkāpuma faktiskajām sekām, lai aprēķinātu naudas sodu, Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda, vai apstrīdētajā lēmumā ir sniegtas konkrētas, ticamas un pietiekamas norādes par šīm sekām, tā vietā, lai pārsūdzētā sprieduma 171.–173. punktā argumentāciju, ko šajā ziņā bija izvirzījis šis uzņēmums, noraidītu kā būtībā neiedarbīgu.
Otrkārt, katrā ziņā Vispārējā tiesa prettiesiski esot atturējusies īstenot tiesas kontroli, kas tai jāveic, attiecībā uz pierādījumiem par iespējamajām pārkāpuma sekām, kas ņemtas vērā naudas soda aprēķināšanā. Šajā ziņā
Orange
tiesvedībā Vispārējā tiesā esot sniegusi pierādījumus, kas liecina, ka Komisijas pieeja attiecībā uz cēloņsakarības esamību starp tās rīcību un apgalvotajām iespējamajām sekām tirgos ir kļūdaina. Vispārējā tiesa tātad neesot ņēmusi vērā šos pierādījumus, kas attiecas uz platjoslas piekļuves pakalpojumu iespiešanos [tirgū] Polijā, uz to, ka Komisija esot izmantojusi kļūdainus pieņēmumus un metodoloģiju, uz mobilās telefonijas ietekmi uz platjoslas piekļuves pakalpojumu iespiešanos [tirgū] Polijā, uz to, ka Polijas VRI bija novēloti ieviesis standartpiedāvājumu, un uz platjoslas piekļuves pakalpojumu attīstības ritmu.
Turklāt
Orange
apgalvo, ka no 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
) izriet, ka tad, ja lēmumā, ar kuru konstatēta dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, Komisija veic analīzi par attiecīgās rīcības izstumšanas spēju vai tās spēju kaitēt konkurencei un patērētājiem, Vispārējai tiesai ir jāizvērtē visi prasītāja argumenti un pierādījumi, ar kuriem apšaubīta šīs analīzes pamatotība. Šis princips, kas attiecas uz attiecīgas rīcības spējas ierobežot konkurenci novērtējumu, pēc analoģijas esot jāpiemēro pārkāpuma veida un smaguma novērtējumam naudas soda aprēķināšanas mērķiem, jo pārkāpuma veids un smagums lielā mērā esot atkarīgi no aplūkojamās rīcības izstumšanas spējas.
Komisija norāda, ka otrais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms pilnībā. Tas esot nepieņemams, ciktāl
Orange
cenšas panākt to, lai Tiesa no jauna izvērtētu faktus, tas turklāt neatbilstot judikatūrā noteiktajiem kritērijiem attiecībā uz sagrozīšanu un, katrā ziņā, tas esot nepamatots, kā arī neiedarbīgs. 2017. gada 6. septembra spriedumam Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
) neesot nozīmes šajā lietā.
PIIT
– līdzīgi
Orange
nostājai – apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija bija balstījusies uz šī uzņēmuma rīcības faktiskajām sekām un ka vismaz šī iestāde faktiski ir analizējusi tās iespējamās sekas. Turklāt apstrīdētajā lēmumā izklāstītajos apsvērumos, kas attiecas uz sekām, konkrēti saistībā ar ievērojamu [tirgus] slēgšanas iedarbības esamību un būtisku kaitējumu Polijas platjoslas piekļuves pakalpojumu patērētājiem, ciktāl runa ir par platjoslas piekļuves pakalpojumu sniedzēju konkurences spiedienu un Polijas platjoslas piekļuves tirgus analīzi, esot pieļautas kļūdas vai pretrunas, kā tas izrietot no Vispārējai tiesai iesniegtajiem pierādījumiem. Šo kļūdu dēļ esot tikusi sagrozīta pārkāpuma smaguma analīze, ko veikusi Komisija.
ECTA
– līdzīgi Komisijas nostājai – norāda, ka Vispārējā tiesa, secinādama, ka pārkāpuma faktiskās vai iespējamās sekas nav tikušas ņemtas vērā
Orange
uzliktā naudas soda pamatsummas noteikšanai, nav sagrozījusi apstrīdēto lēmumu. Līdz ar to neesot lietderīgi izskatīt jautājumu par to, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, neizvērtējot, vai apstrīdētajā lēmumā ir sniegtas konkrētas, ticamas un pietiekamas norādes par šādu seku esamību. 2017. gada 6. septembra spriedumā Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
) neesot elementu, kuriem būtu nozīme saistībā ar otrā apelācijas sūdzības pamata izvērtēšanu.
Tiesas vērtējums
Ir jānorāda, ka ar šī otrā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu
Orange
cenšas pierādīt premisu, uz kuru balstās tā otrā daļa, proti, to, ka Vispārējās tiesas secinājums, ka Komisija, izvērtējot pārkāpuma smagumu naudas soda aprēķināšanas mērķiem, nebija ņēmusi vērā nedz tā faktiskās, nedz iespējamās sekas, esot balstīts uz pārsūdzētā sprieduma 169. punktā pieļauto apstrīdētā lēmuma 902. apsvēruma pēdējā teikuma sagrozīšanu.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru sagrozīšanai acīmredzami ir jāizriet no lietas materiāliem – bez vajadzības no jauna izvērtēt faktus un pierādījumus (spriedumi, 2006. gada 6. aprīlis, General Motors/Komisija,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
,
54.
punkts, un 2012. gada 19. aprīlis, Tomra Systems u.c./Komisija,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
,
27.
punkts).
Konkrētajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 169. punktā norādīja, ka “Komisijas norādītais pamatojums apstrīdētā lēmuma 899.–906. apsvērumā neļauj šaubīties par to, kādi bija elementi, uz kuriem Komisija pamatojusi savu novērtējumu par pārkāpuma smagumu, un tie ir šādi: pārkāpuma veids, tā ģeogrāfiskā izplatība, attiecīgās [
Orange
] rīcībā esošās tirgus daļas un šī uzņēmuma veiktā pārkāpuma īstenošana”, ka “pretēji tam, ko apgalvo [
Orange
] un
PIIT
, Komisija apstrīdētā lēmuma 902. apsvērumā nav apgalvojusi un no šī apsvēruma to nevienā brīdī nevar izsecināt, to lasot kopsakarā ar visu pamatojumu attiecībā uz pārkāpuma smagumu, ka tā ir ņēmusi vērā pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu un patērētājiem, atkarībā no šī smaguma nosakot pārdošanas apjoma daļu, kura bija jākonstatē naudas soda pamatsummas noteikšanai”, un ka “konkrētāk, teikumu, uz ko atsaucas [
Orange
], nevar interpretēt citādi kā tā, ka tas vispārēji un abstrakti attiecas [norāda] uz pārkāpuma veidu un faktu, ka, ciktāl tas bija apzināti izdarīts un ciktāl tā mērķis bija novērst konkurenci mazumtirdzniecībā vai aizkavēt šī tirgus pārmaiņas, šis pārkāpums varēja negatīvi ietekmēt konkurenci un patērētājus”.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 170. punktā Vispārējā tiesa turklāt norādīja, ka – atšķirībā no 902. apsvēruma pirmajā un otrajā teikumā veiktajiem konstatējumiem – šī apsvēruma pēdējā teikumā “nav ietverta neviena atsauce uz apstrīdētā lēmuma [daļu], kurā Komisija ir sniegusi savus apsvērumus par pārkāpuma iespējamo ietekmi”. Minētā sprieduma 171. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka “Komisija novērtējumā par pārkāpuma smagumu nav ņēmusi vērā faktisko [
Orange
] izdarītā pārkāpuma ietekmi attiecīgajos tirgos un pat ne šī pārkāpuma iespējamo ietekmi”.
Šo apstrīdētā lēmuma izpratni Vispārējā tiesa ir balstījusi uz konstatējumiem, ko tā veikusi pārsūdzētā sprieduma 166.–168. punktā, kas attiecas uz citu minētā lēmuma apsvērumu, kuriem ir nozīme, saturu. Tā, pārsūdzētā sprieduma 166. punktā Vispārējā tiesa vispirms norādīja, ka “Komisijas veiktais novērtējums par pārkāpuma smagumu apstrīdētā lēmuma 899.–908. apsvērumā ir iedalīts četrās daļās, trīs pirmās daļas attiecas uz pārkāpuma veidu, [tirgus daļām] un pārkāpuma ģeogrāfisko izplatību un ceturtā daļa ir kopsavilkums”, un ka minētajā kopsavilkumā šī lēmuma 906. apsvērumā “Komisija ir norādījusi, ka, nosakot pārdošanas apjoma daļu, kura bija jākonstatē naudas soda pamatsummas noteikšanai, tā ņēma vērā tostarp pārkāpuma veidu, tā ģeogrāfisko izplatību, tirgus daļas, kā arī faktu, ka šis pārkāpums tika īstenots”.
Pārsūdzētā sprieduma 167. punktā Vispārējā tiesa turpinājumā norādīja, ka “[
Orange
] apstrīdētais fragments atrodas apstrīdētā lēmuma 902. apsvērumā, kas ir ietverts daļā par pārkāpuma veida novērtējumu”, ka šajā minētā lēmuma daļā “Komisija [..] ir norādījusi, ka par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, kas izpaužas kā atteikums sniegt pakalpojumu, ko pārmet [
Orange
], [Komisija] un Savienības tiesas ir vairākkārt piemērojušas sodu”, šajā ziņā atsaucoties uz šī lēmuma 899. apsvērumu, ka “[Komisija] norādīja, ka attiecīgo produktu tirgiem bija liela ekonomiska nozīme un ka tiem bija noteicošā loma informācijas sabiedrības izveidošanā, jo platjoslas pieslēgumi ir faktors, no kā ir atkarīga dažādu digitālo pakalpojumu sniegšana gala lietotājiem”, šajā ziņā atsaucoties uz minētā lēmuma 900. apsvērumu, un ka “Komisija turklāt ir ņēmusi vērā faktu, ka [
Orange
] bija vienīgais valsts telefonu sakaru tīkla īpašnieks un ka tādēļ [alternatīvie operatori], kas vēlējās sniegt pakalpojumus, izmantojot DSL tehnoloģiju, bija no viņa pilnīgi atkarīgi”, šajā ziņā atsaucoties uz šī paša lēmuma 901. apsvērumu.
Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka “[apstrīdētā lēmuma] 902. apsvērumā Komisija ir norādījusi, [ka] “tāpat, kā tas ir ticis aprakstīts VIII.1 [punktā], [
Orange
] rīcība ir pieskaitāma pie tādām pārkāpjošām rīcībām, kuru mērķis ir novērst konkurenci mazumtirdzniecībā vai vismaz novēlot jaunu tirgus dalībnieku ienākšanu vai pārmaiņas šajā tirgū”, ka “turklāt, kā ir norādīts [apstrīdētā lēmuma] 892. apsvērumā, [
Orange
] apzinājās, ka tās rīcība ir prettiesiska”, un ka “tam ir negatīva ietekme uz konkurenci un patērētājiem, kuri cieš no cenu celšanās un no izvēles un inovatīvu produktu skaita samazināšanās””.
Tātad, balstoties tieši uz to visu apstrīdētā lēmuma apsvērumu tekstu, kas veltīti pārkāpuma veidam, pārsūdzētā sprieduma 169. punktā Vispārējā tiesa ir izteikusi savu viedokli – kuru
Orange
ir apstrīdējusi otrā apelācijas sūdzības pamata pirmās daļas ietvaros, norādot, ka ar to esot sagrozīts apstrīdētais lēmums –, saskaņā ar kuru apstrīdētā lēmuma 902. apsvērumu “nevar interpretēt citādi kā tā, ka tas vispārēji un abstrakti attiecas [norāda] uz pārkāpuma veidu un faktu, ka, ciktāl tas bija apzināti izdarīts un ciktāl tā mērķis bija novērst konkurenci mazumtirdzniecībā vai aizkavēt šī tirgus pārmaiņas, šis pārkāpums varēja negatīvi ietekmēt konkurenci un patērētājus”, un attiecīgi minētā sprieduma 171. punktā ir secinājusi, ka nebija atsauces nedz uz pārkāpuma faktiskajām sekām konkrētajos tirgos, nedz tā iespējamajām sekām.
Ir jānorāda, pirmkārt, ka pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Vispārējās tiesas veiktais apstrīdētā lēmuma 902. apsvēruma citējums ir pareizs. Otrkārt,
Orange
neapgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi minētā lēmuma 899.–901. vai 906. apsvērumu. Treškārt, šajos apsvērumos norādītie apstākļi neapšaubāmi var pamatot minētā pēdējā teikuma interpretāciju, kas sniegta minētajā 169. punktā, vēl jo vairāk tāpēc, kā tas tostarp izriet no pārsūdzētā sprieduma 124.–136. un 146. punkta, ka nav strīda par to, ka
Orange
ir īstenojusi konkrēto pārkāpumu, ka saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 22. punktu šī pārkāpuma īstenošana – līdzīgi kā pārkāpuma veids, attiecīgo dalībnieku tirgus daļa un pārkāpuma izdarīšanas ģeogrāfiskā teritorija – ir elements, kuram ir nozīme smaguma novērtēšanas mērķiem, un – kā Vispārējā tiesa to minēja pārsūdzētā sprieduma 166. punktā – ka Komisija apstrīdētā lēmuma 906. apsvērumā bija skaidri norādījusi, ka konkrētajā gadījumā tā, nosakot konkrētā pārkāpuma smagumu, ir ņēmusi vērā faktu, ka tas ir ticis īstenots, ko
Orange
turklāt neapstrīd.
Šajos apstākļos, nesagrozot apstrīdēto lēmumu, Vispārējā tiesa, ņemot vērā visu atbilstošo šī lēmuma apsvērumu tekstu, varēja pārsūdzētā sprieduma 169. punktā būtībā apgalvot, ka minētā lēmuma 902. apsvēruma pēdējais teikums ir uzskatāms tikai par vispārīgu un abstraktu atsauci uz
Orange
konkrētajā gadījumā izdarītā pārkāpuma veidu, kas izpaudās kā rīcība, kuras ļaunprātīgs raksturs bija jau pierādīts un kuru
Orange
apzināti ir īstenojusi, pilnībā apzinoties tās prettiesiskumu.
Šajā ziņā
Orange
nevar lietderīgi izvirzīt argumentu par to, ka šī teikuma otrā daļa ir izteikta pagātnes formā, kas it kā liecinot, ka Komisija ir atsaukusies uz sekām, kas faktiski iestājušās. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka tikai apstrīdētā lēmuma redakcija poļu valodā ir autentiska un ka šī redakcija ir izteikta tagadnes formā.
Tāpat nevar lietderīgi izvirzīt argumentu par to, ka Komisija savos procesuālajos rakstos tiesvedībā Vispārējā tiesā ir atzinusi, ka minētajā teikumā ir atsauce uz pārkāpuma faktiskajām vai iespējamajām sekām, tajā pašā laikā apgalvojot, ka tā bija pārrakstīšanās kļūda. Proti, pat ja tiktu pieņemts, ka šiem procesuālajiem rakstiem ir tāds saturs, kādu tiem piedēvē
Orange
, pietiek atgādināt, pirmkārt, ka no paša LESD 263. panta teksta izriet, ka šajā tiesību normā paredzētā tiesiskuma kontrole nevar attiekties uz to procesuālo rakstu saturu, ko atbildētāja iesniegusi tiesvedībā Savienības tiesā, kura šo kontroli īsteno, un, otrkārt, ka apelācijas sūdzība attiecas tikai uz pārsūdzēto spriedumu (spriedums, 2003. gada 2. oktobris, Ensidesa/Komisija,
C‑198/99 P
,
EU:C:2003:530
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Arī uz pārsūdzētā sprieduma 182. punktu nevar atsaukties, lai atbalstītu
Orange
aizstāvēto nostāju. Proti, minētajā punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka “no apstrīdētā lēmuma 899.–902, 904. un 905. apsvēruma izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā šos elementus novērtējumā par pārkāpuma smagumu”, un šie “elementi” tika identificēti pārsūdzētā sprieduma 178.–181. punktā attiecīgi kā fakts, ka “[
Orange
] atradās dominējošā stāvoklī, kura izcelsme bija iepriekšējais likumīgais monopols gan vairumtirdzniecības platjoslas piekļuvei LLU un BSA veidā, kur tas bija vienīgais pakalpojumu sniedzējs, gan mazumtirdzniecībā”, fakts, ka “[
Orange
] pārkāpums, kura pastāvēšana pati par sevi netiek apstrīdēta, izpaudās kā daudzkārtēji, acīmredzami, pastāvīgi un apzināti reglamentējošo noteikumu pārkāpumi”, fakts, ka “ir acīmredzams, ka [
Orange
] apzinājās savas rīcības prettiesisko raksturu gan attiecībā pret reglamentējošiem noteikumiem, [..] gan saistībā ar konkurences tiesībām, jo šīs prakses tika piemērotas ar mērķi traucēt vai aizkavēt jaunpienācēju ienākšanu attiecīgo produktu tirgos”, un fakts, ka “produktu, kurus skāra [
Orange
] pārkāpjošās prakses, kuru [..] izplatība bija visa vienas no lielākajām Savienības dalībvalstīm teritorija, ir tirgi ar lielu nozīmi gan no ekonomiskā, gan no sociālā skatupunkta, jo piekļuve platjoslas internetam ir informācijas sabiedrības attīstības priekšnoteikums”.
Šajā pašā 182. punktā Vispārējā tiesa turklāt atgādināja apstrīdētā lēmuma 899.–902. apsvēruma saturu, kāds tas jau tika izklāstīts minētā sprieduma 167. un 168. punktā, izmantojot formulējumu, kas ir gandrīz identisks minētajos punktos izmantotajam, kā arī apstrīdētā lēmuma 904. un 905. apsvēruma saturu, kuri attiecas uz
Orange
dominējošo stāvokli un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu; par šiem diviem pēdējiem konstatējumiem
Orange
nav izvirzījusi iebildumus šajā apelācijas sūdzībā.
Tādējādi, pretēji tam, ko, pamatojoties uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 182. punkta izpratni, apgalvo
Orange
, no minētā punkta nekādi neizriet, ka Vispārējā tiesa tajā būtu noteikusi apstrīdētā lēmuma 902. apsvēruma pēdējam teikumam tvērumu, kas atšķirtos no tā, ko Vispārējā tiesa tam jau bija noteikusi minētā sprieduma 169. punktā.
No iepriekš minētajiem apstākļiem izriet, ka Vispārējā tiesa nav pamatojusies uz apstrīdētā lēmuma sagrozīšanu, pārsūdzētā sprieduma 171. punktā secinādama, ka Komisija, izvērtējot pārkāpuma smagumu naudas soda aprēķināšanas mērķiem, nebija ņēmusi vērā nedz
Orange
izdarītā pārkāpuma faktiskās sekas konkrētajos tirgos, nedz pat tā iespējamās sekas. Līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti, pirmkārt, šajā pašā punktā nosprieda, ka, tā kā Komisija nebija ņēmusi vērā pārkāpuma faktiskās sekas tā smaguma novērtēšanā, tai nebija jāpierāda šīs sekas, un tālāk, 172. punktā, noraidīja kā nepamatotu
Orange
argumentāciju par to, ka apstrīdētajā lēmumā neesot sniegts pamatojums attiecībā uz pārkāpuma faktisko seku demonstrēšanu. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 173. un 174. punktā Vispārējā tiesa tāpat pamatoti noraidīja kā neiedarbīgus
Orange
un
PIIT
argumentus, ar kuriem bija paredzēts atklāt kļūdas, ko Komisija esot pieļāvusi, izvērtējot pārkāpuma iespējamās sekas, jo Komisija tāpat nebija ņēmusi vērā šīs pēdējās minētās sekas, novērtējot pārkāpuma smagumu.
Tātad otrā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa, kuras mērķis bija pierādīt, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi apstrīdētā lēmuma 902. apsvēruma pēdējo teikumu, ir pilnībā jānoraida kā nepamatota.
Attiecībā uz šī apelācijas sūdzības pamata otro daļu ir jākonstatē, ka tā pilnībā balstās uz premisu, ka būtu pierādīta minētā pamata pirmās daļās ietvaros apgalvotā sagrozīšana. Taču, kā konstatēts šā sprieduma 76.–90. punktā, tā nav pierādīta. Līdz ar to šī otrā daļa, kas balstās uz kļūdainu premisu, tāpat pilnībā ir jānoraida kā nepamatota, turklāt ir jānoraida – pat ja izrādītos, ka tā ir pieņemama, –
PIIT
argumentācija, kas izklāstīta šā sprieduma 72. punktā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, otrais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida kopumā.
Par trešo apelācijas sūdzības pamatu – kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtējumā saistībā ar to, ka “Orange” veiktie ieguldījumi neesot tikuši ņemti vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis
Lietas dalībnieku argumenti
Orange
apgalvo, ka, noraidot tās argumentāciju, saskaņā ar kuru Komisijai kā atbildību mīkstinošs apstāklis ir bijuši jākvalificē ieguldījumi, ko
Orange
, lai uzlabotu fiksētu platjoslas tīklu Polijā, veikusi pēc nolīguma ar
UKE
noslēgšanas (turpmāk tekstā – “strīdus ieguldījumi”), Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus un pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, katrai no kurām ir jābūt par pamatu uzliktā naudas soda samazināšanai.
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 195. punktā Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka elementi, kuri neietekmē pārkāpuma veidu, var tikt kvalificēti kā atbildību mīkstinoši apstākļi, un minētā sprieduma 208. punktā esot atzinusi, ka, lai noskaidrotu, vai kādi noteikti apstākļi varētu tikt kvalificēti kā atbildību mīkstinoši apstākļi 2006. gada pamatnostādņu 29. punkta izpratnē, nav nozīmes tam, vai ar tiem ir ticis grozīts pārkāpuma veids. Līdz ar to Vispārējā tiesa esot noraidījusi Komisijas pamatojumu, ko tā bija izklāstījusi apstrīdētā lēmuma 915. apsvērumā. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 192.–209. punktā tā esot novirzījusies no pamatojuma, kas ietverts apstrīdētajā lēmumā nolūkā nekvalificēt šos ieguldījumus par atbildību mīkstinošu apstākli, un to esot aizstājusi ar savu argumentāciju, lai gan tā esot norādījusi, ka tā veic tikai apstrīdētā lēmuma tiesiskuma kontroli un neparedz izmantot savu neierobežoto kompetenci. Līdz ar to Vispārējā tiesa esot pārkāpusi noteikumu, saskaņā ar kuru tā, veicot LESD 263. pantā paredzēto tiesiskuma kontroli, nevar apstrīdētā tiesību akta autora pamatojumu aizstāt ar savējo.
Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nolemjot, ka strīdus ieguldījumi nevarēja tikt kvalificēti kā kompensējošs pasākums. No vienas puses, pretēji tam, kas nospriests pārsūdzētā sprieduma 199.–201. punktā, no 2009. gada 30. aprīļa sprieduma Nintendo un Nintendo of Europe/Komisija (
T‑13/03
,
EU:T:2009:131
) un valstu konkurences iestāžu lēmumiem varot secināt, ka kompensēšanas jēdziens var attiekties drīzāk uz labvēlīgām sekām natūrā, nevis finansiālām sekām, pat ja tās ir netiešas. Direktīvas 2014/104 18. panta 3. punkts to apstiprinot un pat mudinot ņemt vērā šādus pasākumus, aprēķinot naudas sodus. No otras puses, konkrētajā gadījumā neesot bijis iespējams precīzi un efektīvi aprēķināt un piešķirt tiešas kompensācijas. Tādējādi, ja
Orange
nebūtu vienpusēji veikusi strīdus ieguldījumus, attiecībā uz kuriem
UKE
un alternatīvie operatori esot atzinuši to nozīmīgumu un labvēlīgas sekas, tikai nedaudz personu būtu varējušas saņemt kompensāciju. Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 204.–206. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka tajos minētās labvēlīgās sekas izriet no nolīguma ar
UKE
, nevis no šiem ieguldījumiem.
Treškārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un sagrozījusi lietas materiālus, pārsūdzētā sprieduma 202. punktā secinot, ka strīdus ieguldījumi bija motivēti ar
Orange
vēlmi izvairīties no funkcionālā nošķīruma, ko bija iecerējis
UKE
. Nekāds arguments par iemesliem, kuru dēļ
Orange
ir noslēgusi nolīgumu ar
UKE
, neesot atrodams procesuālajos rakstos vai apstrīdētajā lēmumā, un Vispārējai tiesai neesot bijis pamata, veicot apstrīdētā lēmuma tiesiskuma kontroli, aizstāt Komisijas argumentāciju ar savējo, jo pretējā gadījumā tiekot pieļauta prettiesiska pamatojuma aizstāšana un tiekot pārkāpts taisnīgums un tiesības uz aizstāvību. Turklāt šie ieguldījumi īstenībā esot bijuši labprātīgi, kā Komisija pati to esot atzinusi apstrīdētā lēmuma 140. punktā un kā tas izrietot no tiesvedībā Vispārējā tiesā iesniegtajiem dokumentiem.
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 203. punktā esot kļūdaini uzskatījusi, ka strīdus ieguldījumi bija tikai “normāla uzņēmējdarbības parādība”. Šis apgalvojums esot pretrunā minētā sprieduma 202. punktā izdarītajam konstatējumam, jo vieni un tie paši ieguldījumi vienlaicīgi nevarot būt gan regulatīvās iejaukšanas draudu rezultāts, gan normāla uzņēmējdarbības parādība. Minētā sprieduma 204. punktā tāpat esot sagrozīti pierādījumi, jo, uzsverot notikumus pārkāpuma perioda gaitā, esot likts domāt, ka, tā kā reglamentējošie pasākumi nav devuši iecerētos rezultātus, nekāda labvēlīga iedarbība nevar tikt piedēvēta vēlākiem ieguldījumiem. Katrā ziņā šie ieguldījumi esot veikti nevis perspektīvā saņemt atdevi, jo daži no tiem nebija ekonomiski dzīvotspējīgi, bet gan tālab, lai atlīdzinātu kaitējumu tiem, kas cietuši no pārkāpjošās rīcības.
Turklāt atbildību mīkstinoši apstākļi neveidojot slēgtu kategoriju. Tāpat tiesu precedenta nepastāvēšana neesot atzīstama par šķērsli šāda atbildību mīkstinoša apstākļa esamības atzīšanai. Konkrētajā gadījumā izņēmuma apstākļi esot pamats strīdus ieguldījumus atzīt par atbildību mīkstinošu apstākli, it īpaši ņemot vērā to veikšanas brīdi un mērogu.
Trešais apelācijas sūdzības pamats neesot uzskatāms par lūgumu no jauna izskatīt pirmajā instancē izvirzīto prasības pamatu, bet ar to tiekot apšaubīta Vispārējās tiesas veiktā analīze, kas ļāvusi
ex post
pamatot Komisijas atteikumu, apstrīdētajā lēmumā ietvertos motīvus aizstājot ar jauniem motīviem, kuri nebija izklāstīti minētajā lēmumā un kuri turklāt esot kļūdaini.
Komisija apgalvo, ka šis apelācijas sūdzības pamats ir neiedarbīgs, jo apstrīdētā Vispārējās tiesas argumentācija ir tikusi iekļauta pārsūdzētajā spriedumā tikai pilnības labad, atbildot uz minētajā tiesā izvirzītajiem argumentiem. Visi apstākļi, kurus izvērtējusi Vispārējā tiesa, kā arī visi norādītie iemesli nekvalificēt strīdus ieguldījumus par atbildību mīkstinošu apstākli izrietot no tai iesniegtajiem procesuālajiem rakstiem un apstrīdētā lēmuma. Turklāt, nolemjot negrozīt naudas soda apmēru, Vispārējā tiesa esot īstenojusi savu neierobežoto kompetenci, kā
Orange
tai bija lūgusi darīt.
Katrā ziņā šis apelācijas sūdzības pamats esot nepieņemams, jo
Orange
aicinot Tiesu no jauna izskatīt faktiskus apstākļus, vai arī nepamatots, jo
Orange
neesot pierādījusi, ka atbilstoši piemērojamajam tiesiskajam regulējumam Vispārējai tiesai būtu pienākums strīdus ieguldījumus uzskatīt par kompensējošu pasākumu.
PIIT
, līdzīgi kā
Orange
, apgalvo, ka strīdus ieguldījumi pēc sava rakstura ir kompensējoši, kā tas izriet no faktiem, kas izklāstīti apsvērumos, kurus
PIIT
sniegusi tiesvedībā Vispārējā tiesā. Līdz ar to Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, tos neņemot vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli. Turklāt tā esot pieļāvusi kļūdu, izvērtējot
PIIT
iesniegtos pierādījumus, un sagrozījusi to saturu, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 204. punktā apgalvojot, ka tēzes, ko
PIIT
izvirzījusi savā iestāšanās rakstā, ir pretrunā dokumentiem, kuri pievienoti pielikumā šim rakstam. Tāpat pārsūdzētā sprieduma 206. punktā tā esot kļūdaini uzskatījusi, ka alternatīvajiem operatoriem un galalietotājiem labvēlīgas sekas būtu jāpiedēvē tikai nolīgumam ar
UKE
, nevis minētajiem ieguldījumiem.
ECTA
līdzīgi kā Komisija apgalvo, ka trešais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms. Tā piebilst, ka Vispārējā tiesa nav veikusi nekādu pamatojuma aizstāšanu.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ciktāl ar šo trešo apelācijas sūdzības pamatu
Orange
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pamatojumu, ko Komisija ir izklāstījusi apstrīdētajā lēmumā nolūkā noraidīt strīdus ieguldījumu kvalifikāciju par atbildību mīkstinošu apstākli 2006. gada pamatnostādņu 29. punkta izpratnē, aizstājot ar savu pamatojumu un tādējādi pārkāpjot tās veicamās tiesiskuma kontroles robežas, ir jāatgādina, ka Komisijas lēmumu, kas attiecas uz LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūrām, kontroles tiesā sistēmu veido LESD 263. pantā noteiktā iestāžu tiesību aktu tiesiskuma kontrole, kas saskaņā ar LESD 261. pantu pēc prasītāja lūguma var tikt papildināta ar Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences īstenošanu attiecībā uz šajā jomā Komisijas noteiktajām sankcijām (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
71.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
LESD 263. pantā paredzētās tiesiskuma kontroles tvērums attiecas uz visiem elementiem Komisijas lēmumos par LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūru, attiecībā uz kuriem Vispārējā tiesa nodrošina gan tiesību, gan faktu ziņā padziļinātu pārbaudi – prasītāja izvirzīto pamatu gaismā un ņemot vērā visus prasītāja izvirzītos elementus kopā. Tomēr šīs kontroles ietvaros Savienības tiesas nekādā gadījumā nevar aizstāt aplūkojamā tiesību akta autora pamatojumu ar savējo (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 10. aprīlis, Areva u.c./Komisija,
C‑247/11 P un C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
,
56.
punkts, kā arī 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
72.
un
73.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Turpretim tad, kad Savienības tiesa īsteno LESD 261. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā paredzēto neierobežoto kompetenci, tā papildus vienkāršai sankcijas tiesiskuma kontrolei ir tiesīga, nosakot šīs sankcijas apmēru, Komisijas, kas ir tā tiesību akta autore, kurā šis apmērs sākotnēji tika noteikts, vērtējumu aizstāt ar savu vērtējumu. Līdz ar to Savienības tiesa, pat neatceļot apstrīdēto aktu, var to grozīt, lai atceltu, samazinātu vai palielinātu uzlikto naudas sodu, un šī kompetence tiek īstenota, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 15. oktobris, Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
692.
punkts; 2007. gada 8. februāris, Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
61.
punkts, kā arī 2009. gada 3. septembris, Prym un Prym Consumer/Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
,
86.
punkts).
Konkrētajā gadījumā no paša sākuma ir jānoraida visi argumenti, ko
Orange
izvirza uz pārsūdzētā sprieduma 195. punkta pamata, jo, kā tas izriet no paša šī punkta teksta, tajā vienīgi ir izklāstīta argumentācija, kuru
Orange
iesniegusi Vispārējai tiesai un saskaņā ar kuru Komisija esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atsakoties strīdus ieguldījumus atzīt par atbildību mīkstinošu apstākli tāpēc, ka tie negroza pārkāpuma veidu.
Tomēr ir jākonstatē, ka minētā sprieduma 208. punktā Vispārējā tiesa, kā to apgalvo
Orange
, patiešām ir secinājusi, ka nav nozīmes tam, vai par atbildību mīkstinošiem apstākļiem var kvalificēt tikai tos elementus, kuri groza pārkāpuma veidu, vai tomēr šādu kvalifikāciju var piemērot arī elementiem, kam nav šādas iedarbības, vienlaikus šī paša sprieduma 208. un 209. punktā nospriežot, ka atteikums atzīt par labu
Orange
atbildību mīkstinošu apstākli saistībā ar ieguldījumiem, kas ir veikti atbilstoši nolīgumam ar
UKE
, nav tāds, ko varētu uzskatīt par 2006. gada pamatnostādņu 29. punkta vai samērīguma principa pārkāpumu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir balstījusies uz apsvērumiem, ko tā izklāstījusi minētā sprieduma 196.–207. punktā.
Minētajos punktos Vispārējā tiesa ir citējusi dažādus nolīguma ar
UKE
teksta fragmentus un no tiem secinājusi, ka
Orange
veiktie ieguldījumi nevar tikt uzskatīti par kompensējošiem pasākumiem, kuri būtu salīdzināmi ar tiem, ko Komisija ir atzinusi lietā, kurā tika pasludināts Vispārējās tiesas 2009. gada 30. aprīļa spriedums Nintendo un Nintendo of Europe/Komisija (
T‑13/03
,
EU:T:2009:131
), nedz ar tiem, par ko labvēlīgi izteikusies Apvienotās Karalistes konkurences iestāde. Tāpat tā norādīja, ka nolīgumā ar
UKE
paredzētās saistības bija motivētas ar
Orange
vēlmi izvairīties no funkcionālā nošķīruma, un secināja, ka šie ieguldījumi ir normāla uzņēmējdarbības parādība, jo no tiem vispirmām kārtam labumu guva pati
Orange
. Turklāt tā noraidīja
PIIT
argumentus, norādot, ka
PIIT
Vispārējai tiesai iesniegtie dokumenti apstiprina, ka zināma labvēlīga ietekme par labu alternatīvajiem operatoriem un galalietotājiem, kura izriet no nolīguma ar
UKE
un tajā paredzētajiem ieguldījumiem, ir jāpiedēvē šim nolīgumam kā tādam, nevis strīdus ieguldījumiem, tos aplūkojot atsevišķi, un norādīja, ka Komisija taču ir ņēmusi vērā situācijas uzlabošanos konkrētajā tirgū, kas bija sekas izmaiņām
Orange
rīcībā pēc minētā nolīguma parakstīšanas, jo Komisija nolēma izvēlēties šīs parakstīšanas datumu kā pārkāpuma beigu datumu.
Tomēr ir jākonstatē, ka
Orange
tiesvedībā Vispārējā tiesā formulētā kritika, kura izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 192.–194. punktā un kuru Vispārējā tiesa noraidījusi minētajā 196.–207. punktā, bija vērsta nevis pret kādu no apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem atzinumiem saistībā ar Komisijas atteikumu ņemt vērā atbildību mīkstinošus apstākļus, bet gan bija vērsta uz to, lai panāktu, ka Vispārējā tiesa īsteno savu neierobežoto kompetenci un samazina Komisijas uzlikto naudas sodu saskaņā ar šā sprieduma 106. punktā atgādināto judikatūru, ņemot vērā kompensējošo pasākumu, ko veidojot strīdus ieguldījumi, kā tas skaidri izriet no pārsūdzētā sprieduma 63. un 64. punkta un no prasības pieteikuma pirmajā instancē.
Tādējādi, lai gan, kā tas būtībā izriet no pārsūdzētā sprieduma 63.–68. punkta un no tā struktūras, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, ciktāl šos vērtējumus tā veica apstrīdētā lēmuma tiesiskuma kontroles ietvaros, ir jākonstatē, ka ar pārsūdzētā sprieduma 196.–207. punktā izklāstītajiem motīviem Vispārējā tiesa faktiski ir atbildējusi uz argumentāciju, ko
Orange
tai iesniegusi, lai panāktu apstrīdētā lēmuma 2. pantā uzliktā naudas soda grozīšanu, un kas kopsavilkuma veidā izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 192.–194. punktā.
Tā kā
Orange
ir skaidri iesniegusi šo argumentāciju, lai panāktu šādu grozīšanu un tā kā attiecīgie apsvērumi patiešām ir saistīti tikai ar Komisijas uzliktā naudas soda izvērtēšanu – atbilstoši robežām, kas jāievēro Vispārējai tiesai tad, kad tā īsteno savu neierobežoto kompetenci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
76.
un
77.
punkts), Vispārējai tiesai konkrētajā gadījumā bija pamats pārsūdzētā sprieduma 196.–207. punktā izklāstīto pamatojumu sniegt atbilstoši tās neierobežotajai kompetencei.
Līdz ar to saskaņā ar šā sprieduma 106. punktā atgādināto judikatūru Vispārējā tiesa atbilstoši šai kompetencei bija tiesīga aizstāt Komisijas pamatojumu ar savējo.
Tādēļ trešais apelācijas sūdzības pamats, ciktāl ar to
Orange
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārsniegusi tiesiskuma kontroles robežas, ir jānoraida, jo šā sprieduma 111. punktā identificētā kļūda nevar būt pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1996. gada 12. novembris, Ojha/Komisija,
C‑294/95 P
,
EU:C:1996:434
,
52.
punkts).
Otrkārt, ciktāl ar šā sprieduma 95.–98. un 102. punktā izklāstīto argumentāciju
Orange
un
PIIT
apstrīd pārsūdzētā sprieduma 196.–207. punktā Vispārējās tiesas veikto vērtējumu pamatotību, ir jāatgādina, ka Tiesai, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, nav jāaizstāj – taisnīguma apsvērumu dēļ – ar savu novērtējumu Vispārējās tiesas vērtējums, kuru tā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ir veikusi, lemjot par to naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem uzlikti par Savienības tiesību pārkāpumu, un ka tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka sankcijas apmērs ir ne vien neatbilstošs, bet arī tik pārmērīgs, ka ir nesamērīgs, būtu jākonstatē, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nosakot neatbilstošu naudas soda apmēru (spriedumi, 2012. gada 22. novembris, E.ON Energie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
125.
un
126.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2017. gada 27. aprīlis, FSL u.c./Komisija,
C‑469/15 P
,
EU:C:2017:308
,
77.
un
78.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tomēr ir jākonstatē, ka šajā lietā tas tā nav. Līdz ar to šī argumentācija ir jānoraida kā nepieņemama.
No iepriekš minētā izriet, ka trešais apelācijas sūdzības pamats ir pilnībā jānoraida.
Turklāt, runājot par prasījumiem, kuros
Orange
un
PIIT
pakārtoti lūdz Tiesu samazināt ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu, ciktāl Tiesa to atzīs par atbilstošu, pietiek norādīt, ka šie prasījumi noteikti balstās uz tiem pašiem pamatiem, uz kuriem balstīti to galvenie prasījumi, un ka līdz ar to šie prasījumi tāpat ir noraidāmi šajā spriedumā izklāstīto iemeslu dēļ (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1978. gada 1. jūnijs, Mulcahy/Komisija,
110/77
,
EU:C:1978:118
,
30.
punkts).
Visbeidzot, ciktāl ar saviem prasījumiem, kas izvirzīti vēl pakārtotāk,
Orange
un
PIIT
lūdz Tiesu nodot lēmumu saistībā ar naudas sodu atpakaļ Komisijai, tādējādi gaidot, ka Tiesa uzdos Komisijai pieņemt jaunu lēmumu par naudas sodu, pietiek atgādināt, ka apelācijas tiesvedībā Tiesai nav kompetences sniegt priekšrakstus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 8. jūlijs, DSM/Komisija,
C‑5/93 P
,
EU:C:1999:364
,
34.
–
37.
punkts, un 2004. gada 22. janvāris, Mattila/Padome un Komisija,
C‑353/01 P
,
EU:C:2004:42
,
15.
un
16.
punkts), un līdz ar to šie prasījumi ir jānoraida kā nepieņemami.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā kā daļēji nepieņemama, daļēji neiedarbīga un daļēji nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā
Orange
spriedums ir nelabvēlīgs un Komisija ir lūgusi piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jāpiespriež
Orange
segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 4. punktam, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, tai var piespriest atlīdzināt apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus vienīgi tad, ja tā piedalījusies Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā. Ja šī persona piedalās tiesvedībā, Tiesa var nolemt, ka tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Tā kā
PIIT
ir piedalījusies Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida daļā un
ECTA
ir piedalījusies šīs tiesvedības rakstveida un mutvārdu daļā, ir jānolemj, ka konkrētās lietas apstākļos katra no šīm personām, kas iestājušās lietā pirmajā instancē, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Orange Polska SA
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

3)
Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji
un
European Competitive Telecommunications Association
AISBL (ECTA)
sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas
.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.