CELEX: 62021CJ0775
Eelotsusetaotlus
Intellektuaalomand
Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused
Direktiiv 2001/29/EÜ
Artikli 3 lõige 1
Üldsusele edastamine
Mõiste
Taustamuusika levitamine
Direktiiv 2006/115/EÜ
Artikli 8 lõige 2
Õiglane tasu
Üksnes füüsiliste abivahendite pakkumine
Heliseadmed rongides ja lennukites
Üldsusele edastamise eeldamine

Eelotsusetaotlused puudutavad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230) artikli 3 tõlgendamist.
Need taotlused on esitatud kahes kohtuvaidluses, millest esimeses, kohtuasjas C‑775/21, vaidleb Blue Air Aviation SA (edaspidi „Blue Air“) UCMR – ADA Asociaţia pentru Drepturi de Autor a Compozitoriloriga (edaspidi „UCMR – ADA“) Blue Airi kohustuse üle maksta UCMR – ADA‑le tasusid taustamuusika teoste edastamise eest reisilennukite pardal, ja teises, kohtuasjas C‑826/21, vaidleb Uniunea Producătorilor de Fonograme din România (UPFR) (edaspidi „UPFR“) Societatea Naţională de Transport Feroviar de Călători (SNTFC) „CFR Călători“ SA‑ga (edaspidi „CFR“) kohustuse üle maksta tasusid üldsusele muusikateoste edastamist võimaldavate seadmete kättesaadavaks tegemise eest rongides.

Õiguslik raamistik

Rahvusvaheline õigus
Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsioon (WIPO) võttis 20. detsembril 1996 Genfis (Šveits) vastu WIPO autoriõiguse lepingu (edaspidi „autoriõiguse leping“), mis kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 16. märtsi 2000. aasta otsusega 2000/278/EÜ […] autoriõiguse lepingu ning WIPO esituste ja fonogrammide lepingu heakskiitmise kohta Euroopa Ühenduse nimel (EÜT 2000, L 89, lk 6; ELT eriväljaanne 11/33, lk 208) ning mis jõustus Euroopa Liidu suhtes 14. märtsil 2010 (ELT 2010, L 32, lk 1).
Autoriõiguse lepingu artiklis 8 „Üldsusele edastamise õigus“ on sätestatud:
„Ilma et see piiraks [9. septembril 1886 Bernis alla kirjutatud kirjandus- ja kunstiteoste kaitse] Berni konventsiooni [(24. juuli 1971. aasta Pariisi akt) 28. septembril 1979 muudetud redaktsiooni] artikli 11 lõike 1 punkti ii, artikli 11
bis
lõike 1 punktide i ja ii, artikli 11
ter
lõike 1 punkti ii, artikli 14 lõike 1 punkti ii ja artikli 14 lõike 1 kohaldamist, on kirjandus- ja kunstiteoste autoritel ainuõigus lubada oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu, sealhulgas oma teoste sellisel viisil üldsusele kättesaadavaks tegemist, et isikud pääsevad neile ligi enda valitud kohas ja ajal.“
Autoriõiguse lepingu kohta võeti 20. detsembri 1996. aasta diplomaatilisel konverentsil vastu ühisdeklaratsioonid.
Autoriõiguse lepingu artiklit 8 käsitlev ühisdeklaratsioon on sõnastatud järgmiselt:
„Üksnes füüsiliste abivahendite pakkumist, mis võimaldavad edastada või edastavad, ei käsitleta käesoleva lepingu või [9. septembril 1886 Bernis alla kirjutatud kirjandus- ja kunstiteoste kaitse] Berni konventsiooni [(24. juuli 1971. aasta Pariisi akt) 28. septembril 1979 muudetud redaktsioonis] tähenduses edastamisena. […]“.

Liidu õigus

Direktiiv 2001/29
Direktiivi 2001/29 põhjendustes 1, 4, 6, 7, 9, 10, 23 ja 27 on kirjas:
„(1)      [EL toimimise] lepinguga nähakse ette siseturu rajamine ning süsteemi sisseseadmine, mis tagaks siseturul moonutamata konkurentsi. Neid eesmärke aitab saavutada liikmesriikide autoriõigust ja sellega kaasnevaid õigusi käsitlevate seaduste ühtlustamine.
[…]
(4)      Suurema õiguskindluse ja intellektuaalomandi kõrgetasemelise kaitse kaudu soodustab autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste ühtlustatud õigusraamistik olulisi investeeringuid loovusse ja uuenduslikkusse, sealhulgas võrkude infrastruktuuri, ning toob omakorda kaasa Euroopa tööstuse kasvu ja konkurentsivõime suurenemise nii sisuliselt kui infotehnoloogia valdkonnas ja üldisemalt ka mitmes tööstus- ja kultuurisektoris. See tagab tööhõive ning soodustab uute töökohtade loomist.
[…]
(6)      Ühenduse tasandil pole ühtlustamist toimunud, seepärast võivad siseriiklikul tasandil võetavad seadusandlikud meetmed, mida on mitmes liikmesriigis tehnoloogilistele väljakutsetele vastamiseks juba võetud, kaasa tuua erinevusi kaitse osas ning seega ka piirata intellektuaalomandit sisaldavate või sellel põhinevate teenuste ja toodete vaba liikumist, mis viivad siseturu killustumise ja õigusliku järjepidevusetuseni. Selliste õiguslike erinevuste ja ebakindluse mõju suureneb veelgi infoühiskonna edasise arengu käigus, mis on juba oluliselt suurendanud intellektuaalomandi piiriülest kasutamist. Nimetatud areng jätkub ning peakski jätkuma. Märkimisväärsed kaitsega seotud õiguslikud erinevused ja ebakindlus võivad majandust takistada püüdlemast uute autoriõigusi ja kaasnevaid õigusi sisaldavate toodete ja teenuste poole.
(7)      Ühenduse autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse õigusraamistikku tuleb seepärast samuti kohandada ja täiendada niipalju, kui on tarvis siseturu tõrgeteta toimimiseks. Selleks tuleb kohandada siseriiklikke autoriõigust ja sellega kaasnevaid õigusi käsitlevaid sätteid, mis riigiti erinevad märgatavalt või põhjustavad õiguslikku ebakindlust, mis häirib siseturu tõrgeteta toimimist ja Euroopa infoühiskonna nõuetekohast arengut, ning vältida riikide vastukäivaid reageeringuid tehnika arengule, samas ei ole aga tarvis kõrvaldada ega ennetada erinevusi, mis ei kahjusta siseturu toimimist.
[…]
(9)      Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste ühtlustamise aluseks peab olema kõrgetasemeline kaitse, sest nimetatud õigused on olulised intellektuaalse loomingu seisukohalt. Nende kaitse aitab tagada loovuse säilimise ja arengu autorite, esitajate, tootjate, tarbijate, kultuuri, tööstuse ja laiema üldsuse huvides. Intellektuaalomand on seetõttu tunnistatud omandi lahutamatuks osaks.
(10)      Jätkamaks oma loome- ja kunstilist tegevust, peavad autorid ja esitajad saama oma töö kasutamise eest nõuetekohast tasu, samasugust tasu peavad saama tootjad, et neil oleks võimalik nimetatud tegevust rahastada. Fonogrammide, filmide, multimeediatoodete ning tellitavate teenuste laadsete teenuste pakkumiseks on tarvis märkimisväärseid investeeringuid. Intellektuaalomandi õiguste piisav õiguskaitse on vajalik, et tagada nimetatud tasu kättesaamine ning võimaldada kindlustada nendele investeeringutele rahuldav kasum.
[…]
(23)      Käesolev direktiiv peaks täiendavalt ühtlustama autoriõigusi teoste üldsusele edastamiseks. Seda õigust tuleb käsitada laiemas mõttes, et hõlmata edastamist ka üldsusele, kes ei viibi paigas, kus teost esitatakse. Nimetatud õigus peaks hõlmama teose igasugust edastamist või vahendamist üldsusele kaabli või kaablita vahendite, kaasa arvatud ringhäälingu kaudu. See õigus ei peaks hõlmama muid tegevusi.
[…]
(27)      Üksnes füüsiliste abivahendite pakkumist, mis võimaldavad edastada või edastavad, ei käsitleta käesoleva direktiivi kohaldamisel edastamisena.
[…]“.
Selle direktiivi artiklis 3 „Õigus teoseid üldsusele edastada ja muid objekte üldsusele kättesaadavaks teha“ on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid näevad ette, et autoritel on ainuõigus lubada või keelata oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu, sh nende teoste sellisel viisil kättesaadavaks tegemist, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal.
2.      Liikmesriigid näevad ette, et ainuõigus lubada või keelata üldsusele kättesaadavaks tegemist kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu nii, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal, on:
a)      esitajatel nende esituste salvestuste osas;
b)      fonogrammitootjatel nende fonogrammide osas;
c)      filmide esmasalvestuste tootjatel nende filmide originaali ja koopiate osas;
d)      ringhäälinguorganisatsioonidel nende kaabel- või kaablita sidevahendite, sh kaabli või satelliidi kaudu edastatavate saadete salvestuste osas.
3.      Käesoleva artikli kohase üldsusele edastamise ja üldsusele kättesaadavaks tegemise toiminguga seoses ei lõpe lõigetes 1 ja 2 nimetatud õigused.“

Direktiiv 2006/115/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas (ELT 2006, L 376, lk 28) artikli 8 „Üldsusele ülekandmine ja edastamine“ lõikes 2 on ette nähtud:
„Liikmesriigid näevad ette õiguse, mille eesmärk on tagada, et kasutaja tasub ühekordse õiglase tasu, kui kommertseesmärkidel avaldatud fonogrammi või sellise fonogrammi reproduktsiooni kasutatakse ülekandmiseks kaablita vahendite abil või muul moel üldsusele edastamiseks, ning millega tagatakse, et kõnealune tasu jagatakse asjaomaste esitajate ja fonogrammi tootjate vahel. Esitajate ja fonogrammitootjate vahelise lepingu puudumise korral võivad liikmesriigid sätestada tingimused, mille kohaselt see tasu nende vahel jagatakse.“

Rumeenia õigus

Seadus nr 8/1996
26. märtsi 1996. aasta seadust nr 8/1996 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kohta (Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe) (
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 60, 26.3.1996) on korduvalt muudetud, sealhulgas seadusega nr 285/2004 (
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 587, 30.6.2004) (edaspidi „seadus nr 8/1996“). Selle seaduse asjakohased sätted on järgnevates punktides 11–20 ära toodud põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis.
Seaduse nr 8/1996 artiklis 13 on sätestatud:
„Teose kasutamine annab autorile eraldiseisvad varalised ainuõigused, mis võimaldavad tal lubada või keelata:
[…]
f)      teose otsene või kaudne üldsusele edastamine mis tahes viisil, sealhulgas üldsusele kättesaadavaks tegemine nii, et see on üldsusele kättesaadav enda valitud kohas ja enda valitud ajal;
[…]“.
Selle seaduse artikli 15 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Üldsusele edastamiseks peetakse teose igasugust edastamist vahetult või mis tahes tehniliste vahendite abil üldsusele avatud paigas või mis tahes muus paigas, kuhu koguneb selline arv isikuid, mis ületab tavapärase pereringi ja lähima tutvusringkonna, sealhulgas teose laval esitamine, ettelugemine ja igasugune muu vahetu avalik ettekandmine, kujutava ja tarbekunsti teoste ning fotograafiliste ja arhitektuuriteoste väljapanek üldsusele, kinematograafiliste ja muude audiovisuaalsete teoste, sealhulgas digitaalkunsti teoste avalik näitamine, ringhäälingu teel üle kantud teoste edastamine avalikus kohas heli- ja audiovisuaalsete salvestiste abil ning ükskõik missugusel viisil. Üldsusele edastamiseks peetakse ka teoste ükskõik missugust edastamist kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu nii, et see muutub üldsusele kättesaadavaks, sealhulgas interneti või muude arvutivõrkude kaudu, nii et kõik isikud pääsevad nendele ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal.
[…]“.
Viidatud seaduse artikli 105 lõike 1 punkt f on sõnastatud järgmiselt:
„[…] helisalvestiste tootjal on varaline ainuõigus lubada või keelata:
[…]
f)      oma helisalvestiste ülekandmine ja üldsusele edastamine, välja arvatud juhul, kui tegu on kaubanduslikel eesmärkidel avaldatud helisalvestistega, millisel juhul on tal õigus saada üksnes õiglast tasu.“
Sama seaduse artiklis 106
on ette nähtud:
„1.      Esitajatel ja fonogrammitootjatel on õigus ühekordsele õiglasele tasule kaubanduslikel eesmärkidel avaldatud fonogrammide otsese või kaudse kasutamise või reprodutseerimise eest ülekandmise või muul viisil üldsusele edastamise teel.
2.      Tasu suurus määratakse kindlaks metoodika alusel artiklites 131, 131
ja 131
sätestatud korras.“
Seaduse nr 8/1996 artikli 123 lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.      Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste omajad võivad neile käesoleva seadusega antud õigusi teostada isiklikult või selleks volitatud kollektiivse esindamise organisatsioonide kaudu käesolevas seaduses sätestatud tingimustel.
2.      Autoriõiguste kollektiivne teostamine saab toimuda üksnes varem üldsusele edastatud teoste puhul ning autoriõigusega kaasnevate õiguste kollektiivne teostamine saab toimuda üksnes varem salvestatud või üle kantud esituste ning varem üldsusele kättesaadavaks tehtud fonogrammide või videosalvestiste puhul.
3.      Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste omajad ei või käesolevas seaduses tunnustatud varalisi õigusi kollektiivse esindamise organisatsioonidele üle anda.“
Selle seaduse artikli 123
lõike 1 punktides e ja f on ette nähtud:
„Kollektiivne esindamine on kohustuslik järgmiste õiguste teostamiseks:
[…]
e)      muusikateoste üldsusele edastamise õigus, välja arvatud kinematograafiliste teoste avalik näitamine;
f)      esitajate ja fonogrammitootjate õigus õiglasele tasule kaubanduslike fonogrammide või nende reproduktsioonide üldsusele edastamise ja ülekandmise eest“.
Sama seaduse artikli 130 lõike 1 punktid a ja b on sõnastatud järgmiselt:
„Kollektiivse esindamise organisatsioonid on kohustatud:
a)      andma enne iga kaitstud repertuaari kasutust tasu eest kirjaliku lihtlitsentsi vormis loa kasutajatele, kes seda taotlevad;
b)      töötama välja metoodika oma tegevusvaldkondade jaoks, sealhulgas kokkulepitud varalised õigused, mille üle tuleb nende õiguste eest maksmiseks kasutajatega läbirääkimisi pidada, kui tegemist on teostega, mille kasutusviis muudab õiguste omajatel isikliku loa andmise võimatuks.“
Sama seaduse artikli 131 lõikes 1 on sätestatud:
„Läbirääkimiste pidamiseks peavad kollektiivse esindamise organisatsioonid esitama [Oficiul Român pentru Drepturile de Autorile (Rumeenia autoriõiguse amet)] artikli 130 lõike 1 punkti a kohase taotluse koos läbirääkimisteks pakutud metoodikaga.
[…]“.
Seaduse nr 8/1996 artikli 131
lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.      Kollektiivse esindamise organisatsioonid lepivad metoodika kokku artikli 131 lõike 2 punktis b nimetatud esindajatega […]
2.      Kollektiivse esindamise organisatsioonid võivad sama kategooria kasutajatelt nõuda kindlasummalist või proportsionaalset tasu, mis arvutatakse vastavalt tulule, mida kasutaja saab tegevusest, mille raames repertuaari kasutatakse, näiteks ringhäälingu teel ülekandmine, kaabli kaudu taasedastamine või üldsusele edastamine, võttes arvesse Euroopa praktikat seoses kasutajate ja kollektiivse esindamise organisatsioonide vaheliste läbirääkimiste tulemustega. Ringhäälingu teel ülekandmise puhul määratakse proportsionaalne tasu kindlaks diferentseeritud alusel, mis on otseselt proportsionaalne kollektiivse teostamise esemeks oleva repertuaari kasutamise osaga selles tegevuses, ning kui tulu puudub, siis lähtuvalt kasutamisega seotud kulutustest.
3.      Lõikes 2 nimetatud kindlasummalist või proportsionaalset tasu võib nõuda ainult siis kui, ja niivõrd kui kasutamine puudutab teoseid, mille autoriõigusele või sellega kaasnevatele õigustele kehtib endiselt seadusega ette nähtud kaitse.
[…]“.
Selle seaduse artikli 131
lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Poolte vahel kokku lepitud metoodikat käsitlev kokkulepe kantakse protokolli, mis esitatakse Rumeenia autoriõiguse ametile. […] Sel viisil avaldatud metoodika kehtib kõigi läbiräägitud valdkonna kasutajate suhtes ning kõigi selliste andmekandjate ja seadmete importijate ja tootjate suhtes, mille puhul tuleb artikli 107 kohaselt maksta hüvitist isiklikuks otstarbeks tehtud koopiate eest.“

Tsiviilkohtumenetluse seadustik
Tsiviilkohtumenetluse seadustiku artiklis 249 on ette nähtud:
„Menetlusosaline peab kohtumenetluses esitatud väidet tõendama, välja arvatud seaduses sätestatud juhtudel.“
Selle seadustiku artikkel 329 on sõnastatud järgmiselt:
„Kohus võib oma otsuse tegemisel tugineda talle hinnata jäetud eeldustele üksnes juhul, kui neil on piisav kaal ja need muudavad väidetava asjaolu tõenäoliseks; sellised eeldused on siiski lubatavad ainult juhul, kui seadus lubab tõendina kasutada tunnistajate ütlusi.“

Metoodika muusikateoste varaliste autoriõiguste omajatele tasu maksmiseks üldsusele muusikateoste taustamuusikana edastamise eest
Metoodika muusikateoste varaliste autoriõiguste omajatele tasu maksmiseks üldsusele muusikateoste taustamuusikana edastamise eest (
Monitorul Oficial al României,
I osa, nr 710, 7.10.2011) (Metodologia privind remunerațiile cuvenite titularilor de drepturi patrimoniale de autor de opere muzicale pentru comunicarea publică a operelor muzicale în scop ambiental), Rumeenia autoriõiguse ameti 8. novembri 2012. aasta otsusega nr 198/2012 (
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 780, 20.11.2012) muudetud redaktsioonis, on ette nähtud:
„1.      Muusikateoste taustamuusikana kasutajad peavad enne muusikateoste kasutamist omandama UCMR – ADA‑lt lihtlitsentsi vormis loa muusikateoste kasutamiseks ja maksma tasu vastavalt käesolevas metoodikas ette nähtud skaalale olenemata kasutamise tegelikust kestusest.
2.      Käesolevas metoodikas kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)      muusikateoste edastamine üldsusele taustamuusikana – ühe või mitme muusikateose edastamine üldsusele avatud paigas või mis tahes muus paigas, kuhu koguneb või pääseb samal ajal või üksteise järel selline arv isikuid, mis ületab tavapärase pereringi ja lähima tutvusringkonna, olenemata edastamise viisist ja kasutatud tehnilistest vahenditest, et luua taust mis tahes muuks tegevuseks, mis ei vaja tingimata muusikateoste kasutamist;
b)      muusikateoste taustamuusikana kasutaja – iga volitatud juriidiline või füüsiline isik, kes omab või kasutab mis tahes alusel (omand, haldus, kontsessioon, üür, allüür, laen jne) ruume, mis on kinnised või avatud ning kuhu on paigaldatud või kus hoitakse seadmeid ja muid tehnilisi või elektroonilisi vahendeid nagu televiisorid, raadiovastuvõtjad, kassetimängijad, IT-seadmed, CD-mängijad, võimendussüsteemid ja muud seadmed, mis võimaldavad heli või helisaatega kujutisi vastu võtta, reprodutseerida või levitada.
[…]
6.      Ajavahemiku eest, milleks kasutaja ei ole saanud UCMR – ADA‑lt lihtlitsentsi vormis luba, peab ta tasuma sellele organisatsioonile summa, mis võrdub kolmekordse tasuga, mis oleks õiguspäraselt tulnud maksta juhul, kui ta oleks omandanud lihtlitsentsi vormis loa.
7.      Kollektiivse esindamise organisatsioonid võivad selleks volitatud esindajate kaudu kontrollida muusikateoste kasutamist taustamuusikana, kusjuures neile tuleb tagada vaba juurdepääs mis tahes paigale, kus muusikat taustamuusikana kasutatakse. Kollektiivse esindamise organisatsioonide esindajad võivad kasutada kaasaskantavaid audio- ja/või videosalvestusseadmeid kohtades, kus muusikateoseid kasutatakse, ning nende tehtud salvestised on usaldusväärsed tõendid muusikateoste kasutamise kohta taustamuusikana.“
Selle metoodika lisas on toodud muusikateoste taustamuusikana üldsusele edastamise eest tasumisele kuuluvate tasude skaala, mis on seatud vastavusse äriruumide või sõidukite liigist, kus edastamine toimub. Selle skaala punktis 11 on reisijate õhuveo korral ette nähtud kindlasummaline kuutasu 200 Rumeenia leevi (RON) õhusõiduki kohta.

Metoodika kaubanduslikul eesmärgil avaldatud fonogrammide või nende reproduktsioonide üldsusele edastamise korral ning esitajate ja fonogrammitootjate varaliste õiguste skaalad
Metoodika kaubanduslikul eesmärgil avaldatud fonogrammide või nende reproduktsioonide üldsusele edastamise korral ning esitajate ja fonogrammitootjate varaliste õiguste skaalad (Metodologia privind comunicarea publică a fonogramelor publicate în scop comercial sau a reproducerilor acestora și tabelele cuprinzând drepturile patrimoniale ale artiștilor interpreți ori executanți și producătorilor de fonograme) (
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 982, 8.12.2006), mida on muudetud Rumeenia autoriõiguse ameti 29. novembri 2013. aasta otsusega nr 189/2013 (
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 788, 16.12.2013), näeb ette:
„1.      Kaubanduslikul eesmärgil avaldatud fonogrammide või nende reproduktsioonide üldsusele edastamine tähendab nende edastamist avalikes kohtades (kinnised või avatud), olenemata sellest, kas edastamine toimub mehaaniliste, elektro-akustiliste või digitaalsete vahendite abil (võimendusseadmed, heli- või audiovisuaalsalvestusseadmed, raadio- või televisioonivastuvõtjad, IT‑seadmed jne).
[…]
3.      Käesoleva metoodika kohaldamisel on fonogrammi kasutaja mis tahes füüsiline või juriidiline isik, kes edastab üldsusele kaubanduslikul eesmärgil avaldatud fonogramme või nende reproduktsioone mis tahes alusel vallatavates ruumides (omand, haldus, üür, allüür, laen jne).
[…]
5.      Kasutaja on kohustatud omandama […] fonogrammitootjate kollektiivse esindamise organisatsioonide väljastatavad lihtlitsentsid kaubanduslikel eesmärkidel […] avaldatud fonogrammide üldsusele edastamiseks tasu eest, mis vastab allpool esitatud skaalale, olenemata üldsusele edastamise tegelikust kestusest.“
Selle metoodika lisas on kaks skaalat, millest esimeses on ette nähtud taustamuusikaga tehtavate toimingute eest makstavad tasud, mis on seatud vastavusse äriruumide või sõidukite liigist, kus see tegevus toimub. Esimese skaala punkti E3 punktis 1 on raudteereisijateveo korral ette nähtud igakuine tasu 30 leevi iga vaguni kohta, millel on helisüsteem.

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused

Kohtuasi C
‑
775/21
UCMR – ADA on muusika valdkonna autoriõiguste kollektiivse esindamise organisatsioon.
See organisatsioon esitas 2. märtsil 2018 Tribunalul Bucureștile (Bukaresti esimese astme kohus, Rumeenia) lennuettevõtja Blue Air vastu hagi, milles nõudis maksmata tasude ja trahvi maksmist selliste muusikateoste üldsusele edastamise eest Blue Airi käitatavate lennukite pardal, mille jaoks Blue Air ei ole omandanud litsentsi.
Blue Air väitis selles kohtus, et ta käitab 28 lennukit ja kuigi tal on muusikateoste levitamiseks vajalik tarkvara 22 lennukis 28‑st, edastas ta pärast nõutava litsentsi saamist neist lennukitest 14‑s üldsusele taustamuusikana vaid ühte muusikateost.
Pärast neid täpsustusi laiendas UCMR – ADA tasunõudeid, leides, et helisüsteemi olemasolu ligikaudu 22 lennukis annab alust järeldada, et kaitstud teoseid edastati üldsusele kõigis Blue Airi lennukipargi lennukites.
UCMR – ADA hagi rahuldati 8. aprilli 2019. aasta kohtuotsusega. Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) leidis 7. detsembri 2006. aasta kohtuotsusele SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764) ja 15. märtsi 2012. aasta kohtuotsusele Phonographic Performance (Ireland) (C‑162/10, EU:C:2012:141) tuginedes sisuliselt, et asjaolu, et Blue Air varustab enda käitatavad transpordivahendid seadmetega, mis võimaldavad edastada muusikateoseid üldsusele taustamuusikana, tekitab lihtsa eelduse, et neid teoseid kasutatakse, mille tõttu tuleb järeldada, et kõik helisüsteemiga varustatud lennukid kasutavad seda seadet muusikateoste üldsusele edastamiseks, ilma et selle kohta oleks vaja esitada muid tõendeid.
Blue Air esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse Curtea de Apel Bucureştile (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, väites eelkõige, et ta ei ole oma käitatavatel lennukitel, mille kohta ei ole litsentsi saadud, taustamuusikat edastanud, ning ainuüksi seadmete olemasolu ei ole võrdsustatav muusikateoste üldsusele edastamisega. Ta lisas, et ta ei taotle taustamuusika edastamisega mingit tulu saamise eesmärki. Lõpuks märkis ta, et õhusõidukites on helisüsteemide olemasolu vajalik ohutuse huvides, et võimaldada lennuki meeskonna liikmetel omavahel suhelda ning meeskonna liikmetel reisijatega suhelda.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et puudub selgus küsimuses, kas muusikateose edastamine taustamuusikana, ilma et selle eesmärk oleks tulu teenida, kujutab endast üldsusele edastamist direktiivi 2001/29 artikli 3 tähenduses. Lisaks, juhul kui sellele küsimusele vastatakse jaatavalt, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, milline tõendamistase on sellisel juhul nõutav. Ta märgib, et vastavalt teatavate riigisiseste kohtute praktikale kehtib juhul, kui käesoleva kohtuotsuse punktis 23 viidatud metoodikas osutatakse teatava majandustegevusega tegelevale ettevõttele, lihtne eeldus, et selles paigas edastatakse üldsusele autoriõigusega kaitstud teoseid. Sellist eeldust õigustab eelkõige asjaolu, et autoriõiguse kollektiivse esindamise organisatsioonidel on võimatu süstemaatiliselt kontrollida kõiki kohti, kus intellektuaalsete loometeoste kasutamise toimingud võivad aset leida.
Neil asjaoludel otsustas Curtea de Apel București (Bukaresti apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [direktiivi 2001/29/EÜ] artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kommertslennuki sisemuses, kus viibivad reisijad, lennuki üldise helisüsteemi seadme kaudu muusikateose või muusikateose fragmendi edastamine õhkutõusmise, maandumise või mis tahes muul ajal lennu jooksul kujutab endast üldsusele edastamist viidatud artikli tähenduses, eelkõige (kuigi mitte ainult) edastamisega tulu taotlemise eesmärgi kriteeriumi aspektist?
Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis
2.      kas asjaolu, et lennuki pardal on olemas helisüsteem, mis on sätestatud lennuliikluse ohutuse valdkonna õigusnormides, kujutab endast piisavat alust ümberlükatavale eeldusele, et selle lennuki pardal edastatakse üldsusele muusikateoseid?
Kui sellele küsimusele vastatakse eitavalt, siis
3.      kas lennuliikluse ohutuse valdkonna õigusnormides sätestatud helisüsteemi ja kõnealuse süsteemi seadme kaudu (kaitstud muusikateoseid sisaldavate) fonogrammide edastamist võimaldava tarkvara olemasolu lennuki pardal kujutab endast piisavat alust ümberlükatavale eeldusele, et selle lennuki pardal edastatakse üldsusele muusikateoseid?“

Kohtuasi C
‑
826/21
UPFR on fonogrammitootjate autoriõigusega kaasnevate õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon.
See organisatsioon esitas 2. detsembril 2013 raudteeveoga tegeleva äriühingu CFR vastu hagi, milles nõudis maksmata tasude ja trahvi maksmist selliste muusikateoste üldsusele edastamise eest CFRi käitatavates reisivagunites. Ta väitis selles kontekstis, et kohaldatavad raudteeveo õigusnormid nõuavad, et osa CFRi käitatavatest rongidest oleksid varustatud helisüsteemiga, ning leidis, et selliste süsteemide olemasolu on võrdväärne teoste üldsusele edastamisega direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses.
Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) jättis hagi rahuldamata, leides, et kuigi ainuüksi sellise helisüsteemi paigaldamine, mis tehniliselt teeb võimalikuks üldsuse ligipääsu helisalvestistele, kujutab endast tõesti muusikateoste üldsusele edastamist, ei ole tõendatud, et kasutatavad rongid oleksid sellise süsteemiga varustatud.
UPFR esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse Curtea de Apel Bucureştile (Bukaresti apellatsioonikohus), mis on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et riigisiseses kohtupraktikas on eelkõige 7. detsembri 2006. aasta kohtuotsuse SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764) põhjal valdavalt asutud seisukohale, et helisüsteemide olemasolu raudteevagunis võrdub muusikateoste üldsusele edastamisega. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on aga selles osas kahtlusi.
Neil kaalutlustel otsustas nimetatud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas raudteeveo ettevõtja, kes kasutab reisivaguneid, kuhu on paigaldatud heliseadmed reisijatele teabe edastamiseks, teostab sel viisil üldsusele edastamist [direktiivi 2001/29/EÜ] artikli 3 tähenduses?
2.      Kas [direktiivi 2001/29/EÜ] artikliga 3 on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, millega kehtestatakse üldsusele edastamise lihtne eeldus, mis põhineb heliseadmete olemasolul, juhul, kui heliseadmed on ette nähtud muudes veoettevõtja tegevust reguleerivates õigusnormides?“

Menetlus Euroopa Kohtus
1. märtsi 2022. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑775/21 ja C‑826/21 vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 54 menetluse kirjaliku ja suulise osa ning kohtuotsuse huvides.

Eelotsuse küsimuste analüüs

Esimene küsimus kohtuasjas C
‑
775/21
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et muusikateose levitamine reisijateveovahendis taustamuusikana kujutab endast üldsusele edastamist selle sätte tähenduses.
Direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 kohaselt näevad liikmesriigid ette, et autoritel on ainuõigus lubada või keelata oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu, sh nende teoste sellisel viisil üldsusele kättesaadavaks tegemist, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal.
Nagu Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, on autoril selle sätte kohaselt ennetav õigus, mis võimaldab tal keelu abil sekkuda, kui tema teoste võimalikud kasutajad kavatsevad neid üldsusele edastada (22. juuni 2021. aasta kohtuotsus YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, punkt 62 ning seal viidatud kohtupraktika).
Kuna direktiivi 2001/29 artikli 3 lõige 1 ei täpsusta mõistet „üldsusele edastamine“, tuleb selle mõiste tähendus ja ulatus kindlaks määrata kõnealuse direktiiviga taotletavate eesmärkide alusel ja arvestades konteksti, millesse tõlgendatav säte kuulub (7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Renckhoff, C‑161/17, EU:C:2018:634, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses on Euroopa Kohus meelde tuletanud, et seda mõistet tuleb käsitada laias tähenduses – nagu on toonitatud ka direktiivi 2001/29 põhjenduses 23 –, mistõttu hõlmab see ka edastamist üldsusele, kes ei viibi paigas, kust teost edastatakse, ja seega teose sellist üldsusele edastamist või taasedastamist kaabliga või kaablita vahendite, kaasa arvatud ringhäälingu kaudu. Direktiivi põhjendustest 4, 9 ja 10 ilmneb nimelt, et selle direktiivi põhieesmärk on kehtestada autoritele kõrgetasemeline kaitse, mis võimaldab neil saada nende teoste kasutamise eest nõuetekohast tasu, eelkõige üldsusele edastamise korral (22. juuni 2021. aasta kohtuotsus YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, punkt 63 ning seal viidatud kohtupraktika).
Nagu Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, on mõistes „üldsusele edastamine“ artikli 3 lõike 1 tähenduses seostatud kaks kumulatiivset elementi: teose edastamise toiming ja teose edastamine üldsusele ning see mõiste eeldab juhtumipõhist hindamist (2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Stim ja SAMI, C‑753/18, EU:C:2020:268, punkt 30, ning 22. juuni 2021. aasta kohtuotsus YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, punkt 66 ning seal viidatud kohtupraktika).
Niisuguse hinnangu andmisel tuleb arvesse võtta paljusid täiendavaid kriteeriume, mis ei ole autonoomsed ja sõltuvad üksteisest. Kuna need kriteeriumid võivad konkreetsetes olukordades esineda väga erineva intensiivsusega, tuleb neid kohaldada nii eraldi kui ka suhestatuna teiste kriteeriumidega (vt selle kohta 14. juuni 2017. aasta kohtuotsus Stichting Brein, C‑610/15, EU:C:2017:456, punkt 25, ning 22. juuni 2021. aasta kohtuotsus YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, punkt 67 ning seal viidatud kohtupraktika).
Nende kriteeriumide hulgas on Euroopa Kohus esiteks rõhutanud kasutaja möödapääsmatut rolli ja tema sekkumise tahtlikkust. Haldaja teeb nimelt edastamistoimingu, kui ta oma tegevuse tagajärgedest täielikult teadlikuna sekkub, et anda oma klientidele juurdepääs kaitstud teosele, ja seda iseäranis olukorras, kus tema sekkumiseta ei oleks klientidel üldjuhul võimalik edastatud teost jälgida (14. juuni 2017. aasta kohtuotsus Stichting Brein, C‑610/15, EU:C:2017:456, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks on Euroopa Kohus otsustanud, et asjaolu, kas üldsusele edastamisega direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses teenitakse tulu, ei ole tähtsusetu (8. septembri 2016. aasta kohtuotsus GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika). Samas on ta möönnud, et tulu teenimine ei ole tingimata vältimatu tingimus, mis määrab kindlaks üldsusele edastamise toimumise (7. märtsi 2013. aasta kohtuotsus ITV Broadcasting jt, C‑607/11, EU:C:2013:147, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 31. mai 2016. aasta kohtuotsus Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punkt 49).
Teiseks peavad kaitstud teosed olema selleks, et edastamine oleks hõlmatud mõistega „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses, üldsusele tõepoolest edastatud (28. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus BY (fotograafiline tõend), C‑637/19, EU:C:2020:863, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses on Euroopa Kohus täpsustanud, et mõiste „üldsus“ viitab määramatule arvule potentsiaalsetele adressaatidele ja eeldab lisaks, et nende arv on üsna suur (22. juuni 2021. aasta kohtuotsus YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, punkt 69 ning seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb esiteks tõdeda, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 49 viidatud kohtupraktikast, on juhul, kui transpordivahendi operaator levitab transpordivahendis muusikateost taustamuusikana, tegemist edastamise toiminguga direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses, sest see ettevõtja sekkub seda tehes oma tegevuse tagajärgedest täielikult teadlikuna, et anda oma klientidele ligipääs kaitstud teosele, ja seda eelkõige siis, kui üldjuhul ei saaks kliendid ilma sellise sekkumiseta levitatud teost jälgida.
Teiseks edastatakse selline muusikateos tõepoolest üldsusele käesoleva kohtuotsuse punktis 51 viidatud kohtupraktika tähenduses. Kuigi on tõsi, nagu Euroopa Kohus on otsustanud, et mõistel „üldsus“ on teatav alammäär, mis välistab selle mõiste alt liiga väikese või tähtsuseta arvu isikuid, on Euroopa Kohus samuti rõhutanud, et selle arvu kindlaksmääramiseks tuleb arvesse võtta nii nende isikute arvu, kellele sama teos on samal ajal ligipääsetav, kui ka seda, mitmele neist on see teos üksteise järel ligipääsetav (vt selle kohta 31. mai 2016. aasta kohtuotsus Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punktid 43 ja 44, ning 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Nederlands Uitgeversverbond ja Groep Algemene Uitgevers, C‑263/18, EU:C:2019:1111, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu aga märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, on käesoleval juhul selge, et põhikohtuasjas kõne all olevat teost levitati tõepoolest pooltes Blue Airi käitatavatest lennukitest selle lennuettevõtja teostatud lendude ajal, mistõttu koosneb asjaomane üldsus kõigist reisijarühmadest, kes samal ajal või üksteise järel on neid lende kasutanud, kuna sellist asjasse puutuvate isikute arvu ei saa pidada liiga väikeseks ega tähtsusetuks käesoleva kohtuotsuse punktis 54 meenutatud kohtupraktika tähenduses.
Selles kontekstis ei ole määrava tähtsusega eelotsusetaotluse esitanud kohtu mainitud asjaolu, et sellise edastamise tulusus on väga vaieldav, kuna tegemist on muusikateoste väljavõtete edastamisega taustamuusikana kõigile lennuki reisijatele õhkutõusmise, maandumise või mis tahes muul ajal lennu jooksul. Selline tulusus ei ole nimelt direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses üldsusele edastamise toimumise tuvastamiseks vajalik tingimus, kuna Euroopa Kohus on otsustanud, et tulusus ei ole tingimata vältimatu tingimus, mis määrab kindlaks üldsusele edastamise toimumise, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 50 viidatud kohtupraktikast.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kohtuasjas C‑775/21 esitatud esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et muusikateose levitamine reisijateveovahendis taustamuusikana kujutab endast üldsusele edastamist selle sätte tähenduses.

Teine ja kolmas küsimus kohtuasjas C
‑
775/21 ning esimene küsimus kohtuasjas C
‑
826/21
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel pooleli oleva kohtuasja lahendada. Seda arvestades peab Euroopa Kohus talle esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastama. Asjaolu, et liikmesriigi kohus on eelotsuse küsimuses vormiliselt viidanud liidu õiguse teatud sätetele, ei takista Euroopa Kohut esitamast sellele kohtule kogu tõlgenduslikku teavet, mis võib viimasel aidata menetletavat kohtuasja lahendada, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus on neile aspektidele oma küsimustes viidanud või mitte. Euroopa Kohus võib selleks tuletada liikmesriigi kohtu esitatud teabe ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjenduste hulgast need liidu õiguse aspektid, mida tuleb põhikohtuasja vaidluse eset arvestades tõlgendada (22. juuni 2022. aasta kohtuotsus Volvo ja DAF Trucks, C‑267/20, EU:C:2022:494, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb kõiki eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud asjaolusid arvestades eelotsuse küsimused sellele kohtule tarviliku vastuse andmiseks ümber sõnastada.
Mis puudutab täpsemalt hagi kohtuasjas C‑826/21, siis selle esitas fonogrammitootjate autoriõigusega kaasnevate õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon, et CFR maksaks õiglast tasu muusikateoste üldsusele edastamise eest tema käitatavates reisivagunites. Sellest tulenevalt ja arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 10 viidatud seaduse nr 8/1996 artikli 105 lõike 1 punkti f kohaldamist sellele vaidlusele, mis näeb ette helisalvestiste tootja varalise õiguse lubada oma helisalvestiste ülekandmist ja üldsusele edastamist, on selle vaidluse lahendamiseks asjakohane tõlgendada ka direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2.
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 ja direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et taustamuusika levitamist võimaldavate heliseadmete ja – olenevalt asjaoludest – tarkvara paigaldamine transpordivahendisse kujutab endast üldsusele edastamist nende sätete tähenduses.
Olgu meenutatud, et liidu õiguse sätte tõlgendamisel ei tule arvesse võtta mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on, ning selle konteksti. Mis puudutab täpsemalt direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1, siis seda tuleb tõlgendada kooskõlas autoriõiguse lepingu asjakohaste sätetega, kuna direktiivi 2001/29 eesmärk on rakendada teatavaid kohustusi, mis lasuvad liidul nimetatud konventsiooni kohaselt (vt selle kohta 17. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, punkt 33, ja 21. juuni 2012. aasta kohtuotsus Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, punkt 23).
Esimesena tuleb seoses kõnealuste sätete sõnastusega märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktis 43 on meelde tuletatud, et direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 kohaselt on liikmesriigid kohustatud ette nägema, et autoritel on ainuõigus lubada või keelata oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu, sealhulgas nende teoste sellisel viisil üldsusele kättesaadavaks tegemist, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal.
Peale selle peab liikmesriikide õigusnormidega olema vastavalt direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikele 2 tagatud esiteks, et kommertseesmärkidel avaldatud fonogrammi või sellise fonogrammi reproduktsiooni kasutamisel ülekandmiseks kaablita vahendite abil või muul moel üldsusele edastamisel tasub kasutaja ühekordse õiglase tasu, ja teiseks, et see tasu jagatakse asjaomaste esitajate ja fonogrammi tootjate vahel.
Selle kohta tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb kahes ülalosutatud sättes kasutatud mõistet „üldsusele edastamine“ tõlgendada nii, et see on sama tähendusega, kuna liidu seadusandja ei ole väljendanud teistsugust tahet (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 33, ja 17. juuni 2021. aasta kohtuotsus M.I.C.M., C‑597/19, EU:C:2021:492, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
Teisena, mis puudutab nende sätetega taotletavat eesmärki, siis tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 46 viidatud kohtupraktikast, et seda mõistet tuleb kahtlemata mõista laias tähenduses nii, et see hõlmab igasugust edastamist üldsusele, kes ei viibi paigas, kus teost esitatakse, ja seega sellise teose mis tahes edastamist või taasedastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite, sealhulgas ringhäälingu kaudu, kuna direktiivi 2001/29 peamine eesmärk on kehtestada autoritele kõrgetasemeline kaitse.
Lisaks neile täpsustustele tuleb kolmandana märkida, et mis puudutab kõnealuste sätete konteksti, siis direktiivi 2001/29 põhjendusest 27, mis – nagu täheldas Euroopa Kohus 22. juuni 2021. aasta kohtuotsuses YouTube ja Cyando (C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, punkt 79) – sisuliselt kordab ühisdeklaratsiooni autoriõiguse lepingu artikli 8 kohta, nähtub, et „üksnes füüsiliste abivahendite pakkumist, mis võimaldavad edastada või edastavad, ei käsitleta [selle] direktiivi kohaldamisel edastamisena“.
Siinkohal tuleb tõdeda, et kui ainuüksi asjaolu, et heliseadmete – ja kui see on asjakohane, siis tarkvara – kasutamine on vajalik selleks, et üldsus saaks teost tõepoolest jälgida, tooks automaatselt kaasa nende seadmete käitaja sekkumise kvalifitseerimise edastamistoiminguks, kujutaks igasugune selliste „füüsiliste abivahendite pakkumine, mis võimaldavad edastada või edastavad“, sealhulgas juhul, kui selliste seadmete olemasolu on ette nähtud veoettevõtja tegevust reguleerivates riigisisestes õigusaktides, endast sellist toimingut, kuigi direktiivi 2001/29 põhjendus 27 ometi välistab selle sõnaselgelt (vt selle kohta 22. juuni 2021. aasta kohtuotsus YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, punkt 79).
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb asuda seisukohale, et asjaolu, et transpordivahendis on taustamuusika levitamist võimaldav heliseade ja – olenevalt asjaoludest – tarkvara, ei kujuta endast edastamistoimingut direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 ja direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 tähenduses, kuna tegemist on üksnes füüsiliste abivahendite pakkumisega, mis võimaldavad edastada või edastavad.
On tõsi, et Euroopa Kohus on sedastanud, et pubi-, hotelli- ja sanatooriumipidaja on niisugune kasutaja ja tegeleb üldsusele edastamisega, kui ta teeb tahtlikult oma klientidele kaitstud teoste ülekandeid, levitades sihilikult ringhäälingusignaali oma ettevõttesse paigaldatud tele- või raadioseadmete kaudu (vt selle kohta 7. detsembri 2006. aasta kohtuotsus SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, punkt 47; 4. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Football Association Premier League jt, C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, punkt 196, ning 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, punkt 26). Samuti tegeleb edastamisega taastusravikeskuse pidaja, kes tahtlikult teeb oma patsientidele kaitstud teoste ülekandeid selle ettevõtte mitmesse kohta paigaldatud televiisorite abil (31. mai 2016. aasta kohtuotsus Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punktid 55 ja 56).
Pelka heliseadmete paigaldamist transpordivahendisse ei saa aga võrdsustada toimingutega, millega teenuseosutajad teevad tahtlikult oma klientidele kaitstud teoste ülekandeid, levitades signaali oma ettevõttesse paigaldatud vastuvõtjate abil, võimaldades juurdepääsu sellistele teostele.
Kuna taustamuusika edastamist võimaldavate heliseadmete ja – olenevalt asjaoludest – tarkvara paigaldamine transpordivahendisse ei kujuta endast edastamistoimingut, ei ole vaja analüüsida, kas võis toimuda üldsusele edastamine kohtupraktika tähenduses.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kohtuasjas C‑775/21 esitatud teisele ja kolmandale küsimusele ning kohtuasjas C‑826/21 esitatud esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 ja direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et taustamuusika levitamist võimaldavate heliseadmete ja – olenevalt asjaoludest – tarkvara paigaldamine transpordivahendisse ei kujuta endast üldsusele edastamist nende sätete tähenduses.

Teine küsimus kohtuasjas C
‑
826/21
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 60 välja toodud kaalutlusi tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud liikmesriigi kohtud ja mis kehtestavad muusikateoste üldsusele edastamise lihtsa eelduse, mis põhineb helisüsteemide olemasolul transpordivahendites.
Kõigepealt olgu märgitud, et Rumeenia valitsus eitab oma kirjalikes seisukohtades seda eeldust, millele tugineb eelotsusetaotluse esitanud kohus ja mille kohaselt kehtestavad liikmesriigi õigusnormid muusikateoste üldsusele edastamise lihtsa eelduse, mis põhineb helisüsteemide olemasolul transpordivahendites.
Tuleb siiski meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on ELTL artiklis 267 ette nähtud menetluses Euroopa Kohtu ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanded selgelt eraldatud ja üksnes viimati nimetatu on pädev tõlgendama riigisiseseid õigusakte (17. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Daimler, C‑232/20, EU:C:2022:196, punkt 91 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega ei ole Euroopa Kohtu ülesanne teha eelotsusemenetluses otsust liikmesriigi õigusnormide tõlgendamise kohta. Euroopa Kohus peab nimelt liidu ja liikmesriikide kohtute pädevuse jaotuse raames võtma arvesse eelotsuse küsimuste faktilist ja õiguslikku konteksti nii, nagu seda on eelotsusetaotluses kirjeldatud (17. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Daimler, C‑232/20, EU:C:2022:196, punkt 92 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses nähtub eelkõige direktiivi 2001/29 põhjendustest 1, 6 ja 7, et selle direktiivi eesmärk on muu hulgas kõrvaldada autoriõiguse kaitsega seotud erinevused ja õiguskindlusetus, kuna õiguskindlusetus võib takistada siseturu nõuetekohast toimimist ja infoühiskonna arengut Euroopas, ning vältida riikide vastukäivaid reageeringuid tehnika arengule. Lisaks on nendes põhjendustes märgitud, et kui liidu tasandil ühtlustamist ei toimu, võivad kaitses tekkida tuntavad erinevused, mis tooksid kaasa siseturu killustumise ja õigusaktide järjepidevusetuse. Samades põhjendustes on ka märgitud, et kaitsega seotud suured erinevused ja õiguskindlusetus võivad autoriõiguse ja sellega kaasnevate õigustega kaitstud uute toodete ja teenuste puhul takistada püüdlemast mastaabisäästu poole.
Ent nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, tooks nõustumine sellega, et liikmesriik võib autoriõiguse omajatele anda ulatuslikuma kaitse, nähes ette, et mõiste „üldsusele edastamine“ hõlmab rohkem toiminguid kui need, mis on ette nähtud direktiivi 2001/29 artikli 3 lõikes 1, kaasa õiguslikud erinevused ja seega kolmandate isikute õigusliku ebakindluse (13. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Svensson jt, C‑466/12, EU:C:2014:76, punkt 34).
Sellest järeldub, et direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriik annab autoriõiguse omajatele ulatuslikuma kaitse, nähes ette, et mõiste „üldsusele edastamine“ hõlmab rohkem toiminguid kui need, mis on selles sättes ette nähtud (13. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Svensson jt, C‑466/12, EU:C:2014:76, punkt 41).
Selline tõlgendus on käesoleva kohtuotsuse punktis 65 viidatud kohtupraktikat arvestades analoogia alusel kohaldatav mõistele „üldsusele edastamine“ direktiivi 2006/115 tähenduses.
Käesoleval juhul nähtub kohtuasjas C‑826/21 esitatud esimesele küsimusele antud vastusest, et direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et transpordivahendisse selliste taustamuusika esitamist võimaldavate heliseadmete ja – olenevalt asjaoludest – tarkvara paigaldamine, mis võimaldavad levitada taustamuusikat reisijatele, kes kuulevad seda oma tahtest sõltumatult, ei kujuta endast üldsusele edastamist nende sätete tähenduses.
Järelikult on selle sättega vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis kehtestavad üldsusele edastamise lihtsa eelduse, mis põhineb selliste helisüsteemide olemasolul. Sellised õigusnormid võivad nimelt viia selleni, et nimetatud sätte vastaselt tuleb üksnes nende heliseadmete paigaldamise eest maksta tasu, olgugi et üldsusele edastamise toimingut ei ole toimunud.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud liikmesriigi kohtud ja mis kehtestavad muusikateoste üldsusele edastamise lihtsa eelduse, mis põhineb helisüsteemide olemasolul transpordivahendites.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et muusikateose levitamine reisijateveovahendis taustamuusikana kujutab endast üldsusele edastamist selle sätte tähenduses.
2.
Direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et taustamuusika levitamist võimaldavate heliseadmete ja – olenevalt asjaoludest – tarkvara paigaldamine transpordivahendisse ei kujuta endast üldsusele edastamist nende sätete tähenduses.
3.
Direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud liikmesriigi kohtud ja mis kehtestavad muusikateoste üldsusele edastamise lihtsa eelduse, mis põhineb helisüsteemide olemasolul transpordivahendites.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: rumeenia.