CELEX: 62017CJ0298
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2002/22/EK
Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi
Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības
Uzņēmums, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus, kurus izmanto radio vai televīzijas apraides izplatīšanai
Uzņēmums, kas piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā
Saistības, kas jāievēro (must carry)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (
OV 2002, L 108, 51. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/136/EK (2009. gada 25. novembris) (
OV 2009, L 337, 11. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Universālā pakalpojuma direktīva”), 31. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
France Télévisions SA
un
Conseil supérieur de l’audiovisuel
[Audiovizuālās nozares augstāko padomi] (
CSA
) saistībā ar 2015. gada 27. maija Lēmumu Nr. 2015‑232, ar kuru pēdējā minētā brīdināja
France Télévisions
, ka tai ir jāievēro
loi n
o
86‑1067, du 30. septembre 1986, relative à la liberté de la communication
[1986. gada 30. septembra Likuma Nr. 86‑1067 par sakaru brīvību] (turpmāk tekstā – “Likums par sakaru brīvību”), 34‑2. panta noteikumi, neizvirzot iebildumus pret to, ka
Playmédia
savā interneta vietnē straumēšanas režīmā un tiešraidē pārraida
France Télévisions
veidotas programmas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatdirektīva
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (Pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/140/EK (2009. gada 25. novembris) (
OV 2009, L 337, 37. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Pamatdirektīva”), 5. apsvērums ir formulēts šādi:
“Telekomunikāciju, mediju un informācijas tehnoloģiju nozaru saplūšana nozīmē to, ka visiem pārraides tīkliem un pakalpojumiem būtu jābūt iekļautiem vienotos reglamentējošos noteikumos. Minētie reglamentējošie noteikumi sastāv no šīs direktīvas un četrām īpašām direktīvām: Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) [(
OV 2002, L 108, 21. lpp.
)], Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) [(
OV 2002, L 108, 7. lpp.
)], [universālā pakalpojuma direktīva un] Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīva 97/66/EK attiecībā uz personu datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē [(
OV 1998, L 24, 1. lpp.
)], (še turpmāk “īpašās direktīvas”). Jāatdala pārraides regulēšanu no satura regulēšanas. Tāpēc šie noteikumi neiekļauj to pakalpojumu saturu, kas sniegti caur elektronisko komunikāciju tīkliem, izmantojot elektronisko komunikāciju pakalpojumus, tādus kā pārraides saturs, finansiāli pakalpojumi un daži informācijas sabiedrības pakalpojumi, un tāpēc neierobežo Kopienas vai valsts līmenī veiktos pasākumus attiecībā uz minētajiem pakalpojumiem, saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, lai veicinātu kultūras un valodu daudzveidību un lai nodrošinātu mediju plurālisma aizsardzību. Televīzijas programmu saturs ir iekļauts Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīvā 89/552/EEK par to, kā koordinēt dažus dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu noteikumus par televīzijas raidījumu veidošanu un pārraidi [(
OV 1989, L 298, 23. lpp.
)]. Pārraidīšanas noteikumu un satura noteikumu atdalīšana neierobežo starp tiem esošo saikņu ņemšanu vērā, jo īpaši, lai garantētu mediju plurālismu, kultūras daudzveidību un patērētāju aizsardzību.”
Pamatdirektīvas 1. panta “Darbības joma, mērķi un definīcijas” 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“2.   Šī direktīva, kā arī īpašās direktīvas neierobežo pienākumus, kas uzlikti ar valsts tiesību aktiem saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem vai ar Kopienas tiesību aktiem attiecībā uz pakalpojumiem, kas nodrošināti, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus.
3.   Šī direktīva, kā arī īpašās direktīvas neierobežo Kopienas vai valsts līmenī saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem veiktos pasākumus, lai ievērotu vispārējās intereses mērķus, jo īpaši attiecībā uz satura reglamentēšanas un audiovizuālo politiku.”
Pamatdirektīvas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
a)
“elektronisko sakaru tīkls” ir pārraides sistēma un, attiecīgos gadījumos, komutācijas vai maršrutizācijas ierīces un citi resursi, tostarp tīkla pasīvie elementi, kas ļauj signālus pārraidīt pa vadiem, pa radio, ar optiskiem vai citiem elektromagnētiskiem līdzekļiem, ietverot satelīta tīklus, fiksētus (ķēdes un pakešu tīklu, tostarp internetu) un mobilo zemes sakaru tīklus, elektrības kabeļu sistēmas, ciktāl tās ir izmantotas, lai pārraidītu signālus, tīklus, ko izmanto radio un televīzijas apraidei, un kabeļu televīzijas tīklus, neatkarīgi no pārraidītas informācijas tipa;
[..]
m)
“elektronisko komunikāciju tīkla nodrošināšana” nozīmē šāda tīkla izveidi, darbību, kontroli vai padarīšanu par pieejamu;
[..].”
Universālā pakalpojuma direktīva
Saskaņā ar Universālā pakalpojuma direktīvas 45. apsvērumu:
“Pakalpojumu nodrošināšanas saturs, tāds kā skaņas paketes vai televīzijas pārraides satura piedāvājums pārdošanai, nav iekļauts kopējos reglamentējošos noteikumos elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem. Šādu pakalpojumu sniedzējus nevajadzētu pakļaut universālā pakalpojuma saistībām attiecībā uz šīm darbībām. Šī direktīva neierobežo pasākumus, kas veikti valsts līmenī saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, attiecībā uz minētajiem pakalpojumiem.”
Šīs Direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro [Pamatdirektīvas] 2. pantā noteiktās definīcijas.
[..]”
Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta “Saistības, kas jāievēro” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis var noteikt pamatotas saistības, kas jāievēro, īpašu radio un televīzijas apraides kanālu un papildu pakalpojumu[, it sevišķi pieejamības pakalpojumu, ar kuru galalietotājiem invalīdiem nodrošina pienācīgu piekļuvi,] raidīšanai uzņēmumiem, kas ir to jurisdikcijā un kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus, kurus izmanto radio vai televīzijas apraides izplatīšanai sabiedrībai, ja nozīmīgs šādu tīklu lietotāju skaits izmanto tos kā galveno līdzekli radio un televīzijas apraides saņemšanai. Šādas saistības nosaka tikai tad, ja tās ir vajadzīgas, lai īstenotu vispārējo interešu mērķus, kas skaidri un konkrēti noteikti katras dalībvalsts tiesību aktos, un tās ir samērīgas un pārskatāmas.
Šā punkta pirmajā daļā minētās saistības dalībvalstis pārskata vismaz viena gada laikā no 2011. gada 25. maija, izņemot gadījumus, kad dalībvalstis veikušas šādu pārskatīšanu iepriekšējos divos gados.
Dalībvalstis regulāri pārskata saistības, kas jāievēro.”
Francijas tiesības
Likuma par sakaru brīvību 2‑1. pantā ir noteikts:
“Šī likuma piemērošanai vārdi “pakalpojumu izplatītājs” apzīmē jebkuru personu, kura ar pakalpojumu veidotājiem nodibina līgumiskas attiecības ar mērķi sagatavot audiovizuālās komunikācijas pakalpojumu piedāvājumu, kas sabiedrībai tiek piedāvāts, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklu
code des postes et des communications électroniques
[Pasta un elektronisko sakaru kodeksa] L.32. panta 2. punkta izpratnē. Tāpat par pakalpojumu izplatītāju tiek uzskatīta ikviena persona, kas veido šādu piedāvājumu, nodibinot līgumiskas attiecības ar citiem izplatītājiem.”
Saskaņā ar šī likuma 34‑2. panta I punktu:
“Francijas kontinentālajā teritorijā ikvienam pakalpojumu izplatītājam tīklā, kurš neizmanto [
CSA
] piešķirtās zemes frekvences, saviem abonentiem bez maksas ir jānodrošina piekļuve 44. panta I [punktā] minēto sabiedrību pakalpojumiem un kanālam
Arte
, ko pārraida, izmantojot analogo zemes radio signālu, kā arī kanālam TV 5 un digitālā formātā, izmantojot zemes radio signālu, pārraidītajam televīzijas pakalpojumam ar mērķi sekmēt informētību par Francijas aizjūras teritoriju, kurš ir īpaši paredzēts Francijas kontinentālās teritorijas publikai un kuru veido 44. panta I [punktā] minētā sabiedrība, izņemot gadījumus, kad šie veidotāji uzskata, ka pakalpojumu piedāvājums acīmredzami nesader ar to uzdevumu izpildi sabiedrisko pakalpojumu jomā. Ja [pakalpojumu izplatītājs] piedāvā pakalpojumus digitālā formātā, tas šī piedāvājuma abonentiem bez maksas nodrošina piekļuvi arī šo sabiedrību pakalpojumiem, kuri tiek izplatīti, izmantojot zemes radio signālu digitālā formātā.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Playmédia
piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē interneta vietnē un atlīdzību galvenokārt saņem no reklāmu pārraidīšanas pirms šīs demonstrācijas un tās laikā. Atsaucoties uz pakalpojumu izplatītāja statusu Likuma par sakaru brīvību 2‑1. panta izpratnē,
Playmédia
uzskata, ka tai no šī likuma 34‑2. panta izriet tiesības pārraidīt
France Télévisions
veidotās programmas. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka
France Télévisions
pati minētās programmas pārraida straumēšanas režīmā un tiešraidē interneta vietnē, nodrošinot tai publisku piekļuvi.
Ar 2015. gada 27. maija lēmumu
CSA
brīdināja
France Télévisions
, ka tai ir jāievēro Likuma par sakaru brīvību 34‑2. panta noteikumi, neizvirzot iebildumus pret to, ka
Playmédia
savā interneta vietnē straumēšanas režīmā pārraida
France Télévisions
programmas.
Ar prasības pieteikuma kopsavilkumu, kas 2015. gada 6. jūlijā tika saņemts
secrétariat du contentieux du Conseil d’État
[Valsts padomes Strīdu izskatīšanas sekretariātā] (Francija),
France Télévisions
lūdza šo brīdinājumu atcelt, apgalvojot, ka
Playmédia
nevar gūt labumu no likuma 34‑2. pantā paredzētā pienākuma.
France Télévisions
šajā ziņā uzsvēra, ka nav izpildīti Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi it īpaši tāpēc, ka nav iespējams apgalvot, ka nozīmīgs interneta tīkla lietotāju skaits to izmanto kā galveno līdzekli televīzijas raidījumu uztveršanai.
Šādos apstākļos
Conseil d’État
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai uzņēmums, kas internetā straumēšanas režīmā un tiešraidē piedāvā skatīties televīzijas raidījumus, tikai šī fakta dēļ vien ir uzskatāms par uzņēmumu, kurš nodrošina elektronisko komunikāciju tīklu, ko izmanto radio vai televīzijas raidījumu publiskai apraidei [Universālā pakalpojuma] direktīvas 31. panta 1. punkta izpratnē?
2)
Noliedzošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā, vai dalībvalsts var, nepārkāpjot [minēto] direktīvu vai citas Eiropas Savienības tiesību normas, paredzēt radio vai televīzijas pakalpojumu izplatīšanas pienākumu, kas uzlikts gan uzņēmumiem, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus, gan uzņēmumiem, kas, nenodrošinot šādus tīklus, piedāvā internetā straumēšanas režīmā vai tiešraidē skatīties televīzijas raidījumus?
3)
Apstiprinošas atbildes uz otro jautājumu gadījumā, vai dalībvalstis var neattiecināt uz izplatīšanas pienākumu, ciktāl tas attiecas uz pakalpojumu sniedzējiem, kuri nenodrošina elektronisko komunikāciju tīklus, [Universālā pakalpojuma] direktīvas 31. panta 1. punktā paredzēto nosacījumu kopumu, lai gan šie nosacījumi saskaņā ar [šo] direktīvu būtu piemērojami tīklu nodrošinātājiem?
4)
Vai dalībvalsts, kura ir ieviesusi noteiktu radio vai televīzijas pakalpojumu izplatīšanas noteiktos tīklos pienākumu, var, nepārkāpjot [minēto] direktīvu, paredzēt pienākumu šo pakalpojumu sniedzējiem pieņemt to, ka tos izplata šajos tīklos, tostarp attiecībā uz izplatīšanu interneta tīklā, ja attiecīgais pakalpojuma sniedzējs pats izplata savus raidījumus internetā?
5)
Vai nosacījums, saskaņā ar kuru būtiskam tīklu, uz ko attiecas izplatīšanas pienākums, galalietotāju skaitam tie ir jāizmanto kā viņu galvenais līdzeklis radio vai televīzijas apraides uztveršanai, kā ir paredzēts [Universālā pakalpojuma] direktīvas 31. panta 1. punktā, saistībā ar izplatīšanu internetā ir jāvērtē, ņemot vērā visus lietotājus, kuri televīzijas raidījumus interneta tīklā skatās straumēšanas režīmā vai tiešraidē, vai arī tikai tās vietnes lietotājus, kura ir pakļauta izplatīšanas pienākumam?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmums, kurš piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā, tikai šī fakta dēļ vien ir uzskatāms par uzņēmumu, kurš nodrošina elektronisko komunikāciju tīklu, kas tiek izmantots radio vai televīzijas apraides izplatīšanai sabiedrībai.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punktu, dalībvalstis ar zināmiem nosacījumiem var noteikt saistības, kas jāievēro (
must carry
), šajā nozarē ietilpstošajiem uzņēmumiem, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus, kas tiek izmantoti radio un televīzijas apraides izplatīšanai sabiedrībai.
“Elektronisko komunikāciju tīkla nodrošināšana” saskaņā ar Pamatdirektīvas 2. panta m) punktā ietverto definīciju nozīmē “šāda tīkla izveidi, darbību, kontroli vai padarīšanu par pieejamu”. Šī definīcija ir piemērojama Universālā pakalpojuma direktīvas ietvaros saskaņā ar pēdējās minētās direktīvas 2. pantu.
Uz darbību, kas ietver televīzijas programmu demonstrācijas piedāvāšanu straumēšanas režīmā un tiešraidē interneta vietnē, šī definīcija neattiecas. Tas vien, ka uzņēmums, sniedzot šos pakalpojumus, izmanto elektronisko komunikāciju tīklu, kā tas ir definēts Pamatdirektīvas 2. panta a) punktā, proti, internetu, neļauj uzskatīt, ka tas pats ir šāda tīkla nodrošinātājs.
Šajā gadījumā tāds uzņēmums kā
Playmédia
, kas vienīgi piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā, nenodrošina elektronisko komunikāciju tīklu, bet gan sniedz piekļuvi elektronisko komunikāciju tīklu nodrošinātu audiovizuālo pakalpojumu saturam, kā ir norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 23. punktā.
No Pamatdirektīvas 5. apsvēruma skaidri izriet, ka ir jāatdala tiesiskais regulējums par pārraidi no regulējuma, kas attiecas uz saturu, un ka kopējie reglamentējošie noteikumi, pie kuriem pieder Universālā pakalpojuma direktīva, neiekļauj to pakalpojumu saturu, kas sniegti caur elektronisko komunikāciju tīkliem, izmantojot elektronisko komunikāciju pakalpojumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 7. novembris, UPC Nederland,
C‑518/11
,
EU:C:2013:709
,
38.
punkts).
Turklāt saskaņā ar Universālā pakalpojuma direktīvas 45. apsvērumu pakalpojumu nodrošināšanas saturs nav iekļauts kopējos reglamentējošos noteikumos elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem un šie pakalpojumi nav pakļauti universālā pakalpojuma saistībām attiecībā uz šīm darbībām. No tā izriet, ka uz uzņēmumu, kas vienīgi caur interneta vietni sniedz piekļuvi internetā nodrošinātam saturam, neattiecas Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punkts.
Šajos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmums, kurš piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā, tikai šī fakta dēļ vien nav uzskatāms par uzņēmumu, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklu, kurš tiek izmantots radio vai televīzijas apraides izplatīšanai sabiedrībai.
Par otro līdz ceturto jautājumu
Ar otro līdz ceturto jautājumu, kuri ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Universālā pakalpojuma direktīvas normas vai citas Savienības tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj dalībvalstij tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā noteikt saistību, kas jāievēro (
must carry
) uzņēmumiem, kuri, nenodrošinot elektronisko komunikāciju tīklus, piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā.
Šo jautājumu nozīmīgums ir izskaidrojams ar to, ka pamatlietā saistības, kas jāievēro (
must carry
), saskaņā ar valsts tiesībām, kā redzams, bija noteiktas uzņēmumiem, uz kuriem neattiecas Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punkts. Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, Likuma par sakaru brīvību 2‑1. un 34‑2. pantā ietvertā saistību, kas jāievēro (
must carry
), piemērošanas joma ir atšķirīga no tās, kas ir paredzēta minētajā 31. panta 1. punktā. Pamatlietā iesniedzējtiesas uzdevums būs konstatēt, vai šīs saistības, kas jāievēro (
must carry
), tiešām ir noteiktas tādiem uzņēmumiem kā
Playmédia
.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Pamatdirektīvas 1. panta 3. punktu direktīvas, kuras pieder pie kopējiem reglamentējošajiem noteikumiem, neierobežo Savienības vai valsts līmenī saskaņā ar Savienības tiesību aktiem veiktos pasākumus, lai ievērotu vispārējo interešu mērķus, it īpaši attiecībā uz satura reglamentēšanas un audiovizuālo politiku.
Turklāt no Pamatdirektīvas 5. apsvēruma izriet, ka kopējie reglamentējošie noteikumi, pie kuriem pieder Universālā pakalpojuma direktīva, neiekļauj to pakalpojumu saturu, kas sniegti caur elektronisko komunikāciju tīkliem, izmantojot elektronisko komunikāciju pakalpojumus, un tāpēc neierobežo Savienības vai valsts līmenī veiktos pasākumus attiecībā uz minētajiem pakalpojumiem, saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, lai veicinātu kultūras un valodu daudzveidību un lai nodrošinātu mediju plurālisma aizsardzību.
Līdz ar to Universālā pakalpojuma direktīva ļauj dalībvalstīm brīvi noteikt citas saistības, kas jāievēro (
must carry
), nevis tās, kuras ir minētas tās 31. panta 1. punktā, it īpaši uzņēmumiem, kas, lai gan tie nenodrošina elektronisko komunikāciju tīklus, piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā.
Ciktāl iesniedzējtiesa min “citas [..] Savienības tiesību normas”, ir jānorāda, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neļauj precīzāk identificēt Savienības tiesību normas, kuru interpretāciju lūdz iesniedzējtiesa.
Protams, nosakot saistības, kas jāievēro (
must carry
), uzņēmumiem, uz kuriem neattiecas Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punkts, dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesības, it īpaši noteikumi attiecībā uz LESD 56. pantā nostiprināto pakalpojumu sniegšanas brīvību.
Pieņemot, ka iesniedzējtiesas nolēmumā minētās “citas [..] Savienības tiesību normas” ir jāsaprot tā, ka tās attiecas uz šo pēdējo minēto tiesību normu, tomēr ir jāatgādina, ka LESD normas pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā nav piemērojamas situācijām, kuru visi apstākļi skar tikai vienas dalībvalsts teritoriju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā šķiet, ka visi pamatlietas apstākļi skar tikai Francijas teritoriju. Šis strīds ir starp Francijas uzņēmumu un
CSA
saistībā ar tā iebildumu pret to, ka cits Francijas uzņēmums pārraida tā veidotas programmas.
2016. gada 15. novembra sprieduma Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
) 50.–53. punktā Tiesa atgādināja četrus gadījumus, kuros tomēr var izrādīties, ka pamatlietu strīdu atrisināšanai ir jāveic Līgumu normu attiecībā uz pamatbrīvībām interpretācija, lai gan visi minēto strīdu apstākļi skar tikai vienas dalībvalsts teritoriju (spriedums, 2018. gada 20. septembris, Fremoluc,
C‑343/17
,
EU:C:2018:754
,
20.
punkts).
Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, kurā visi apstākļi skar tikai vienas dalībvalsts teritoriju, atbilstoši tam, kas ir prasīts Tiesas Reglamenta 94. pantā, iesniedzējtiesai ir Tiesai jānorāda, kāpēc, neņemot vērā tā absolūti iekšējo raksturu, strīdam, ko tā izskata, ir tāda saistība ar Savienības tiesību normām attiecībā uz pamatbrīvībām, kuras dēļ prasītā prejudiciālā interpretācija ir nepieciešama strīda atrisināšanai (spriedums, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
55.
punkts).
Tomēr šajā gadījumā iesniedzējtiesa nav norādījusi, kāpēc, neņemot vērā tā absolūti iekšējo raksturu, strīdam, ko tā izskata, ir tāda saistība ar Savienības tiesību normām attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, kuras dēļ LESD 56. panta interpretācija ir nepieciešama strīda atrisināšanai.
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka otrais līdz ceturtais jautājums, ciktāl to priekšmets ir “citas [..] Savienības tiesību normas”, nav pieņemami.
Šajos apstākļos uz otro līdz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Universālā pakalpojuma direktīvas normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās pieļauj dalībvalstij tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā noteikt saistību, kas jāievēro (
must carry
), uzņēmumiem, kuri, nenodrošinot elektronisko komunikāciju tīklus, piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā.
Par piekto jautājumu
Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tādā lietā kā pamatlietā aplūkotā Universālās pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punktā minētais nosacījums, saskaņā ar ko nozīmīgam tīklu, uz kuriem attiecas saistība, kas jāievēro (
must carry
), galalietotāju skaitam ir jāizmanto šie tīkli kā galvenais līdzeklis radio un televīzijas apraides saņemšanai, ir jānovērtē, ņemot vērā visus lietotājus, kas skatās televīzijas programmas internetā, vai arī tikai tās vietnes lietotājus, kuri pieder uzņēmumam, uz ko attiecas šī saistība.
Šajā gadījumā, kā izriet no šī sprieduma 19.–21. punkta, uz tādu uzņēmumu kā
Playmédia
Universālā pakalpojuma direktīvas 31. panta 1. punkts neattiecas. Taču, runājot par uzņēmumiem, uz kuriem minētā tiesību norma neattiecas, Savienības tiesībās nav noteikts pienākums izpildīt nosacījumu, saskaņā ar kuru nozīmīgam tīklu, uz kuriem attiecas saistība, kas jāievēro (
must carry
), galalietotāju skaitam ir jāizmanto šie tīkli kā galvenais līdzeklis radio un televīzijas apraides saņemšanai.
Šajos apstākļos uz piekto jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/136/EK (2009. gada 25. novembris), 31. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmums, kurš piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā, tikai šī fakta dēļ vien nav uzskatāms par uzņēmumu, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklu, kurš tiek izmantots radio vai televīzijas apraides izplatīšanai sabiedrībai.

2)
Direktīvas 2002/22, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/136, normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās pieļauj dalībvalstij tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā noteikt saistību, kas jāievēro (
must carry
), uzņēmumiem, kuri, nenodrošinot elektronisko komunikāciju tīklus, piedāvā televīzijas programmu demonstrāciju straumēšanas režīmā un tiešraidē internetā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.