CELEX: 62016CJ0183
Apelācija
Lauksaimniecība
Mājputnu gaļa
Saldēta cāļu gaļa
Eksporta kompensācijas
Īstenošanas regula (ES) Nr.°689/2013, kurā kompensācija ir noteikta EUR 0 apmērā
Tiesiskums
Regula (EK) Nr. 1234/2007
162. un 164. pants
Kompensāciju priekšmets un veids
To apmēra noteikšanas kritēriji
Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta (ĢD) ģenerāldirektora kompetence parakstīt apstrīdēto regulu
Pilnvaru nepareiza izmantošana
“Komitoloģija”
Regula (ES) Nr. 182/2011
3. panta 3. punkts
Konsultēšanās ar Lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas pārvaldības komiteju
Īstenošanas regulas projekta iesniegšana šīs komitejas sanāksmes laikā
Termiņu ievērošana
Būtisku procedūras noteikumu pārkāpums
Atcelšana, paredzot seku saglabāšanu spēkā

Ar savu apelācijas sūdzību
Tilly‑Sabco SAS
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 14. janvāra spriedumu Tilly‑Sabco/Komisija (
T‑397/13
,
EU:T:2016:8
; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa noraidīja tās prasību atcelt Komisijas 2013. gada 18. jūlija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 689/2013, ar ko nosaka eksporta kompensācijas par mājputnu gaļu (
OV 2013, L 196, 13. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 1234/2007
Atbilstoši Padomes 2007. gada 22. oktobra Regulas (EK) Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO regula”) (
OV 2007, L 299, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2013. gada 13. maija Regulu (ES) Nr. 517/2013 (
OV 2013, L 158, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1234/2007”), preambulas 65. un 77. apsvērumam:
“(65)
Vienots [Savienības] tirgus ietver tirdzniecības sistēmu pie [Savienības] ārējām robežām. Šai tirdzniecības sistēmai būtu jāietver ievedmuita un eksporta kompensācijas un principā jāstabilizē [iekšējais] tirgus. Tirdzniecības sistēmai būtu jābalstās uz saistībām, kas pieņemtas daudzpusējās tirdzniecības sarunās Urugvajas kārtā.
[..]
(77)
Noteikumiem kompensāciju piešķiršanai par eksportu uz trešām valstīm, kuri pamatoti uz cenu starpību [Savienības] un pasaules tirgū un atbilst PTO [Eiropas Savienības] saistībās paredzētajiem robežlielumiem, būtu jāsekmē [Savienības] dalība dažu šajā regulā minēto produktu starptautiskajā tirdzniecībā. Subsidētam eksportam būtu jāievēro vērtības un daudzuma robežlielumi.”
Regulas Nr. 1234/2007 162. panta 1. punktā tostarp bija noteikts:
“Ciktāl nepieciešams, lai ļautu eksportēt produktus, pamatojoties uz šādu produktu kursu vai cenām pasaules tirgū, tādā apjomā, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti saskaņā ar [LESD 218. pantu], starpību starp minētajiem kursiem vai cenām un [Savienības] cenām var segt ar eksporta kompensācijām par:
a)
turpmāk norādīto nozaru produktiem, kurus eksportē nepārstrādātus:
[..]
viii)
mājputnu gaļa.”
Regulas Nr. 1234/2007 164. panta “Eksporta kompensāciju noteikšana” 1.–3. punktā bija noteikts:
“1.   Eksporta kompensācijas ir vienādas visā [Savienībā]. Tās var atšķirties atkarībā no galamērķa, jo īpaši ja to nosaka situācija pasaules tirgū vai dažu tirgu īpašās prasības, vai saistības, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti saskaņā ar [LESD 218. pantu].
2.   Komisija nosaka kompensācijas.
Kompensācijas var noteikt:
a)
regulāri;
b)
konkursa kārtībā produktiem, attiecībā uz kuriem saskaņā ar 204. panta 2. punktu šī procedūra bija paredzēta pirms šīs regulas piemērošanas dienas.
Izņemot gadījumus, kad to nosaka konkursa kārtībā, produktu sarakstu, par kuriem tiek piešķirta eksporta kompensācija, un šādas kompensācijas apjomu nosaka vismaz vienu reizi trijos mēnešos. Kompensācijas apjoms tomēr var palikt nemainīgs ilgāk nekā trīs mēnešus, un Komisija bez 195. panta 1. punktā minētās Komitejas palīdzības vai nu pēc kādas dalībvalsts lūguma, vai pēc pašas ierosmes vajadzības gadījumā starplaikā var to grozīt.
3.   Nosakot atsevišķu produktu kompensācijas, ņem vērā vienu vai vairākus šādus aspektus:
a)
esošā situācija un nākotnes tendences attiecībā uz:
–
attiecīgā produkta cenām un tā pieejamību [iekšējā] tirgū,
–
attiecīgā produkta cenām pasaules tirgū;
b)
kopīgās tirgus organizācijas mērķi, kuriem jānodrošina līdzsvars un dabīga cenu un tirdzniecības attīstība šajā tirgū;
c)
vajadzība nepieļaut traucējumus, kas uz ilgu laiku var izjaukt līdzsvaru starp piedāvājumu un pieprasījumu Kopienas tirgū;
d)
paredzētā eksporta ekonomiskie aspekti;
e)
ierobežojumi, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti saskaņā ar [LESD 218]. pantu;
f)
vajadzība panākt līdzsvaru starp [Savienības] izejvielu izmantošanu gatavu preču ražošanai eksportam uz trešām valstīm un to trešo valstu produktu izmantošanu, kas importēti saskaņā ar pārstrādes nolīgumiem;
g)
vislabvēlīgākās tirdzniecības izmaksas un transporta izmaksas no [Savienības] tirgiem līdz [Savienības] ostām vai citām eksporta vietām kopā ar izmaksām par nosūtīšanu līdz galamērķa valstīm;
h)
pieprasījums [iekšējā] tirgū;
i)
attiecībā uz cūkgaļas, olu un mājputnu gaļas nozari – atšķirība starp cenām [Savienībā] un cenām pasaules tirgū lopbarības graudu daudzumam, kas [Savienībā] vajadzīgs produktu ražošanai šajās nozarēs.”
Regulas Nr. 1234/2007 195. panta “Komiteja” 1. un 2. punktā bija paredzēts:
“1.   Komisijai palīdz Lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas pārvaldības komiteja (turpmāk – “Pārvaldības komiteja”).
2.   Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Lēmuma 1999/468/EK 4. un 7. pantu.
Lēmuma 1999/468/EK 4. panta 3. punktā paredzētais termiņš ir viens mēnesis.”
Regulas Nr. 1234/2007 196. panta “Komitejas organizācija” redakcija bija šāda:
“Šīs regulas 195. panta 1. punktā minētās komitejas sanāksmju organizācijā jo īpaši ņem vērā tās atbildības jomu, apspriežamo tematu īpatnības un vajadzību iesaistīt attiecīgus ekspertus.”
Regula Nr. 1234/2007 tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regulu (ES) Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007 (
OV 2013, L 347, 671. lpp.
).
Regula Nr. 182/2011
Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. februāra Regulas (ES) Nr. 182/2011, ar ko nosaka normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu (
OV 2011, L 55, 13. lpp.
), pirmā norāde ir formulēta šādi:
“ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību, un jo īpaši tā 291. panta 3. punktu”.
Saskaņā ar Regulas Nr. 182/2011 preambulas 4.–9. apsvērumu:
“(4)
Tagad LESD ir noteikts, ka Eiropas Parlamentam un Padomei ir jānosaka normas un vispārīgi principi par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu.
(5)
Jānodrošina, lai minētās kontroles procedūras būtu skaidras, iedarbīgas un samērīgas ar īstenošanas aktu būtību un atspoguļotu LESD institucionālās prasības, kā arī gūto pieredzi un parasto praksi, kas tika ievērota, īstenojot Lēmumu 1999/468/EK.
(6)
Tajos pamataktos, kuros noteikts, ka kontroli pār Komisijas īstenošanas aktu pieņemšanu veic dalībvalstis, minētās kontroles nolūkā ir lietderīgi, ka tiek izveidotas komitejas, kurās ir dalībvalstu pārstāvji un kuras vada Komisija.
(7)
Vajadzības gadījumā kontroles mehānismā būtu jāparedz iespēja vērsties pārsūdzības komitejā, kurai būtu jātiekas atbilstīgā līmenī.
(8)
Vienkāršošanas nolūkā Komisijai īstenošanas pilnvaras būtu jāizmanto saskaņā ar vienu no tikai divām procedūrām, proti, konsultēšanās procedūru vai pārbaudes procedūru.
(9)
Turpmākas vienkāršošanas nolūkā komitejai būtu jāpiemēro kopīgi procedūras noteikumi, tostarp galvenie noteikumi attiecībā uz to norisi un iespēju sniegt atzinumu, izmantojot rakstisku procedūru.”
Regulas Nr. 182/2011 2. panta “Procedūru izvēle” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Pamataktā var būt paredzēts, ka, ņemot vērā vajadzīgā īstenošanas akta būtību vai ietekmi, piemēro konsultēšanās procedūru vai pārbaudes procedūru.
2.   Pārbaudes procedūru jo īpaši piemēro, lai pieņemtu:
a)
vispārējus īstenošanas aktus;
b)
citus īstenošanas aktus, kuri attiecas uz:
i)
programmām, kurām ir ievērojama ietekme;
ii)
kopējo lauksaimniecības politiku un kopējo zivsaimniecības politiku;
iii)
vidi, drošību un drošumu, cilvēku veselības aizsardzību vai drošību, dzīvnieku vai augu aizsardzību;
iv)
kopējo tirdzniecības politiku;
v)
nodokļu politiku.”
Regulas Nr. 182/2011 3. panta “Kopīgi noteikumi” 1.–4. un 7. punktā ir noteikts:
“1.   Šajā pantā paredzētos kopīgos noteikumus piemēro visām procedūrām, kas minētas 4.–8. pantā.
2.   Komisijai palīdz dalībvalstu pārstāvju komiteja. Komitejas priekšsēdētājs ir Komisijas pārstāvis. Priekšsēdētājs nepiedalās komitejas balsošanā.
3.   Priekšsēdētājs iesniedz komitejai tā īstenošanas akta projektu, ko jāpieņem Komisijai.
Izņemot pienācīgi pamatotus gadījumus, priekšsēdētājs sasauc sanāksmi ne agrāk kā 14 dienas pēc īstenošanas aktu projektu un darba kārtības projekta iesniegšanas komitejai. Komiteja sniedz savu atzinumu par īstenošanas aktu projektiem termiņā, ko priekšsēdētājs var noteikt atbilstīgi jautājuma steidzamībai. Termiņi ir samērīgi un tādi, kas dod komitejas locekļiem praktisku iespēju laikus izskatīt īstenošanas akta projektu un izteikt savu viedokli.
4.   Kamēr komiteja nav sniegusi atzinumu, ikviens komitejas loceklis var ierosināt grozījumus, un priekšsēdētājs var iesniegt akta projekta grozītas versijas.
Priekšsēdētājs cenšas rast tādus risinājumus, kuriem ir visplašākais iespējamais atbalsts komitejā. Priekšsēdētājs informē komiteju par to, kādā veidā ir ņemtas vērā apspriedes un ierosinājumi grozījumu veikšanai, jo īpaši tie ierosinājumi, kuri saņēmuši plašu atbalstu komitejā.
[..]
7.   Attiecīgā gadījumā kontroles mehānisms paredz iespēju vērsties pārsūdzības komitejā.
Pārsūdzības komiteja savu reglamentu pieņem ar savu locekļu vienkāršu balsu vairākumu pēc Komisijas priekšlikuma.
Ja tiek lūgts pārsūdzības komitejas atzinums, tā sanāk ne agrāk kā 14 dienas, izņemot pienācīgi pamatotus gadījumus, un ne vēlāk kā sešas nedēļas pēc jautājuma iesniegšanas komitejā. Neskarot 3. punktu, pārsūdzības komiteja sniedz savu atzinumu divu mēnešu laikā pēc jautājuma iesniegšanas dienas.
Pārsūdzības komiteju vada Komisijas pārstāvis.
Priekšsēdētājs pārsūdzības komitejas sanāksmes datumu nosaka ciešā sadarbībā ar komitejas locekļiem, lai dalībvalstis un Komisija varētu nodrošināt pienācīga līmeņa pārstāvību. Līdz 2011. gada 1. aprīlim Komisija sasauc pārsūdzības komitejas pirmo sanāksmi, lai pieņemtu tās reglamentu.”
Regulas Nr. 182/2011 5. panta “Pārbaudes procedūra” 1.–4. punktā ir paredzēts:
“1.   Ja piemēro pārbaudes procedūru, komiteja sniedz atzinumu ar balsu vairākumu, kas noteikts Līguma par Eiropas Savienību 16. panta 4. un 5. punktā un attiecīgā gadījumā – LESD 238. panta 3. punktā, par aktiem, kas jāpieņem pēc Komisijas priekšlikuma. Dalībvalstu pārstāvju komitejā balsis vērtē tā, kā noteikts minētajos pantos.
2.   Ja komiteja sniedz pozitīvu atzinumu, Komisija pieņem īstenošanas akta projektu.
3.   Neskarot 7. pantu, ja komiteja sniedz negatīvu atzinumu, Komisija īstenošanas akta projektu nepieņem. Ja īstenošanas akts tiek uzskatīts par nepieciešamu, priekšsēdētājs var vai nu divu mēnešu laikā pēc negatīva atzinuma sniegšanas iesniegt tai pašai komitejai īstenošanas akta projekta grozītu versiju, vai viena mēneša laikā pēc šāda atzinuma sniegšanas iesniegt īstenošanas akta projektu pārsūdzības komitejai turpmākai apspriešanai.
4.   Ja atzinums netiek sniegts, Komisija īstenošanas akta projektu var pieņemt, izņemot otrajā daļā paredzētos gadījumus. Ja Komisija īstenošanas akta projektu nepieņem, priekšsēdētājs var iesniegt komitejai aktu grozītas versijas.
[..]”
Minētās regulas 8. panta “Īstenošanas akti, kas jāpiemēro nekavējoties” 1.–4. punktā ir paredzēts:
“1.   Atkāpjoties no 4. un 5. panta, pamataktā var būt paredzēts, ka pienācīgi pamatotu, nenovēršamu un steidzamu iemeslu dēļ piemēro šo pantu.
2.   Komisija pieņem īstenošanas aktu, kuru piemēro nekavējoties, iepriekš to neiesniedzot komitejai, un kurš paliek spēkā ne ilgāk kā sešus mēnešus, ja vien pamataktā nav noteikts citādi.
3.   Ne vēlāk kā 14 dienas pēc tā pieņemšanas priekšsēdētājs iesniedz 2. punktā minēto aktu attiecīgajai komitejai nolūkā saņemt tās atzinumu.
4.   Ja piemēro pārbaudes procedūru, komitejas negatīva atzinuma gadījumā Komisija nekavējoties atceļ īstenošanas aktu, kas pieņemts saskaņā ar 2. punktu.”
Regulas Nr. 182/2011 9. panta “Reglaments” 1. punktā ir precizēts:
“Katra komiteja pēc tās priekšsēdētāja priekšlikuma ar tās locekļu vienkāršu balsu vairākumu pieņem savu reglamentu, pamatojoties uz standarta reglamentu, ko jāsagatavo Komisijai pēc apspriešanās ar dalībvalstīm. Komisija šādu standarta reglamentu publicē
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
Ciktāl tas var būt nepieciešams, esošās komitejas pielāgo savus reglamentus standarta reglamentam.”
Komitoloģijas lēmumi
Padomes 1987. gada 13. jūlija Lēmuma 87/373/EEK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (
OV 1987, L 197, 33. lpp.
), 2. panta otrajai daļai un sestās daļas pirmajiem diviem teikumiem, kā arī Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmuma 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (
OV 1999, L 184, 23. lpp.
), ar kuru tika atcelts Lēmums 87/373 (turpmāk tekstā kopā – “Komitoloģijas lēmumi”), 3. panta 2. punktam un 4. panta 2. punkta pirmajiem diviem teikumiem bija šāds identisks formulējums:
“Komisijas pārstāvis iesniedz komitejai veicamo pasākumu projektu. Komiteja sniedz atzinumu par projektu termiņā, kuru priekšsēdētājs var noteikt atbilstīgi jautājuma steidzamībai.”
Lēmums 1999/468 tika atcelts ar Regulu Nr. 182/2011.
Pārvaldības komitejas Reglaments
Pārvaldības komitejas reglamenta 3. pants ir formulēts šādi:
“1.   Regulas (ES) Nr. 182/2011 3. panta 3. punkta otrās daļas īstenošanas nolūkos priekšsēdētājs savlaicīgi pirms sanāksmes, ņemot vērā jautājuma steidzamību un sarežģītību un ne vēlāk kā 14 kalendārās dienas pirms sanāksmes dienas, nosūta komitejas locekļiem uzaicinājumu uz sanāksmi, darba kārtības projektu un īstenošanas akta projektu, par kuru komitejai tiek lūgts sniegt atzinumu. Citus ar sanāksmi saistītos dokumentus, jo īpaši īstenošanas akta projektam pievienotos dokumentus, nosūta, cik vien iespējams, tajā pašā termiņā.
Tomēr gadījumā, ja regulāri ir vajadzīga ātra rīcība vai ja pamataktā ir paredzēti īpaši, obligāti termiņi darbības veikšanai, var tikt noteikti īsāki termiņi. [..]
2.   Pienācīgi pamatotos gadījumos priekšsēdētājs pēc savas iniciatīvas vai komitejas locekļa pieprasījuma var saīsināt dokumentu nosūtīšanas termiņu, kas minēts 1. punkta pirmajā daļā. Izņemot ārkārtējas steidzamības gadījumus, it īpaši, lai nepieļautu ievērojamus tirgus traucējumus lauksaimniecības nozarē vai aizsargātu Savienības finanšu intereses LESD 325. panta nozīmē, termiņš nav īsāks par piecām kalendārajām dienām.”
Tiesvedības priekšvēsture
Tilly‑Sabco
ir Francijas sabiedrība, kas nodarbojas ar saldētas nesadalītas cāļu gaļas eksportu uz Tuvo Austrumu valstīm.
Atbilstoši it īpaši Regulas Nr. 1234/2007 162. un 164. pantam Komisija regulāri, pieņemot īstenošanas regulas, noteica eksporta kompensāciju apmēru mājputnu gaļas nozarē.
Kopš Komisijas 2010. gada 17. jūnija Regulas (EK) Nr. 525/2010, ar ko nosaka eksporta kompensācijas mājputnu gaļas nozarē (
OV 2010, L 152, 5. lpp.
), pieņemšanas šo kompensāciju apmērs pakāpeniski ir samazinājies attiecībā uz trim saldētas cāļu gaļas kategorijām. Vispirms eksporta kompensāciju apmērs tika samazināts no EUR 40 par 100 kg līdz EUR 32,50 par 100 kg. Šī pēdējā minētā summa, kura tika saglabāta ar astoņām turpmākajām īstenošanas regulām, atbilstoši Komisijas 2012. gada 18. oktobra Īstenošanas regulai (ES) Nr. 962/2012, ar ko nosaka eksporta kompensācijas par mājputnu gaļu (
OV 2012, L 288, 6. lpp.
), vēlāk tika samazināta līdz EUR 21,70 par 100 kg.
Jauns kompensāciju apmēra samazinājums līdz EUR 10,85 par 100 kg attiecībā uz minētajām trim saldētas cāļu gaļas kategorijām tika noteikts ar Komisijas 2013. gada 17. janvāra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 33/2013, ar ko nosaka eksporta kompensācijas par mājputnu gaļu (
OV 2013, L 14, 15. lpp.
). Šis apmērs vēlāk tika saglabāts ar Komisijas 2013. gada 18. aprīļa Īstenošanas regulu (ES) Nr. 360/2013, ar ko nosaka eksporta kompensācijas par mājputnu gaļu (
OV 2013, L 109, 27. lpp.
).
Ar apstrīdēto regulu Komisija atcēla Īstenošanas regulu Nr. 360/2013 un noteica nulles likmi eksporta kompensācijām attiecībā uz trim saldētas cāļu gaļas kategorijām ar kodiem 0207 12 10 9900, 0207 12 90 9190 un 0207 12 90 9990. Kompensāciju apmērs attiecībā uz pārējiem sešiem produktiem – galvenokārt cāļu gaļu –, kurš bija minēts apstrīdētās regulas pielikumā un kurš ar Komisijas 2011. gada 20. oktobra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1056/2011, ar ko nosaka eksporta kompensācijas mājputnu gaļai (
OV 2011, L 276, 31. lpp.
), bija noteikts ar nulles likmi, netika grozīts. Atbilstoši apstrīdētās regulas pielikumam galamērķi, uz kuriem attiecas eksporta kompensācijas, tostarp ir Tuvo Austrumu valstis.
Apstrīdētās regulas projekts tika iesniegts un nodots balsošanai Pārvaldības komitejas 2013. gada 18. jūlija sanāksmē.
Attiecībā uz šajā ziņā izmantoto procedūru Komisija Vispārējā tiesā sniedza šādus precizējumus.
2013. gada 16. jūlijā, proti, divas dienas pirms Pārvaldības komitejas sanāksmes, Komisija elektroniskā pasta vēstulē nosūtīja Pārvaldības komitejas locekļiem dokumentu “EU Market situation for poultry” (Mājputnu tirgū pastāvošā situācija Savienībā).
2013. gada 18. jūlija – dienas, kad norisinājās Pārvaldības komitejas sanāksme, – rīta pusē Komisija prezentēja mājputnu tirgū pastāvošo situāciju. Pēcpusdienā, kad šī sanāksme pēc plkst. 13.00 turpinājās, Komisija iesniedza Pārvaldības komitejai apstrīdētās regulas projektu. Tā bija standartregula, kurā bija atjaunināti vienīgi skaitliskie dati. Konkrētāk – tā bija iepriekš spēkā esošās regulas fotokopija, kurā bija noteiktas eksporta kompensācijas un kurā norādes uz kompensāciju apmēru bija aizkrāsotas ar zīmuli.
Apstrīdētās regulas projekts vēlāk tika nodots balsošanai. Komisijas Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta (DĢ) ģenerāldirektors tajā pašā dienā plkst. 15.46 veica ar pašsertifikāciju saistītās formalitātes, lai apstrīdēto regulu nākamajā dienā būtu iespējams publicēt
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
un lai tā stātos spēkā un kļūtu piemērojama nekavējoties.
Apstrīdētās regulas preambulas 1.–3., kā arī 6. un 7. apsvērums ir izteikti šādi:
“(1)
Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1234/2007 162. panta 1. punktu starpību starp minētās regulas I pielikuma XX daļā uzskaitīto produktu cenu pasaules tirgū un šo produktu cenu Savienības tirgū var segt ar eksporta kompensāciju.
(2)
Ņemot vērā pašreizējo stāvokli mājputnu gaļas tirgū, eksporta kompensācijas ir jānosaka saskaņā ar noteikumiem un kritērijiem, kas paredzēti Regulas (EK) Nr. 1234/2007 162., 163., 164., 167. un 169. pantā.
(3)
Regulas (EK) Nr. 1234/2007 164. panta 1. punktā paredzēts, ka eksporta kompensācijas var atšķirties atkarībā no galamērķa, jo īpaši – ja to nosaka situācija pasaules tirgū vai dažu tirgu īpašās prasības, vai saistības, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti saskaņā ar [LESD 218]. pantu.
[..]
(6)
Lai nepieļautu novirzes no tirgus pašreizējā stāvokļa, tirgū novērstu spekulācijas un nodrošinātu efektīvu pārvaldību, šai regulai būtu jāstājas spēkā dienā, kad to publicē
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
(7)
[Pārvaldības komiteja] nav sniegusi atzinumu tās priekšsēdētāja noteiktajā termiņā.”
Apstrīdētās regulas 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Eksporta kompensācijas, kā paredzēts Regulas (EK) Nr. 1234/2007 164. pantā, piešķir par šīs regulas pielikumā minētajiem produktiem un daudzumiem [..].”
Minētajā pielikumā eksporta kompensāciju apmērs attiecībā uz visiem minētajiem produktiem tika noteikts nulles apmērā.
Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors parakstīja apstrīdēto regulu, tā 2013. gada 19. jūlijā tika publicēta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
un stājās spēkā tajā pašā dienā.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 6. augustā,
Tilly‑Sabco
cēla prasību atcelt apstrīdēto regulu.
Savas prasības pamatojumam
Tilly Sabco
izvirzīja piecus pamatus attiecībā uz, pirmkārt, būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu un procedūras nepareizu izmantošanu, otrkārt, procesuālo noteikumu pārkāpumu un kompetences neesamību, treškārt, pamatojuma trūkumu, ceturtkārt, tiesību aktu pārkāpumu vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā un, piektkārt, tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa vispirms atzina prasību par pieņemamu, uzskatot, ka apstrīdētā regula ir reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, pēc tam noraidīja prasību pēc būtības un visbeidzot piesprieda
Tilly‑Sabco
segt pašai savus tiesāšanās izdevumus.
Lietas dalībnieku prasījumi
Tilly‑Sabco
lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
atcelt apstrīdēto regulu un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest
Tilly‑Sabco
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam
Tilly‑Sabco
ir izvirzījusi četrus pamatus. Pirmajā pamatā, kas sastāv no piecām daļām, tiek apgalvots, ka ir kļūdaini interpretēts gan Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punkts, gan Regulas Nr. 1234/2007 162. un 164. pants, otrajā – ka Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektoram nebija kompetences parakstīt apstrīdēto regulu, trešajā, kas sastāv no piecām daļām, – ka ir pārkāpts LESD 296. pants, ir pieļautas vairākas pretrunas sprieduma pamatojumā, kā arī pieļauti Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punkta pārkāpumi, un ceturtajā, kas sastāv no trim daļām, – ka ir pieļautas pretrunas sprieduma pamatojumā, Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punkta b) apakšpunkta pārkāpumi un pierādījumu elementu sagrozīšana.
Pirmkārt, ir kopīgi jāizskata pirmā pamata piektā daļa, otrais pamats, trešā pamata trešā daļa, kā arī ceturtā pamata pirmā un otrā daļa, kas būtībā attiecas uz kļūdainu Regulas Nr. 1234/2007 162. un 164. panta interpretāciju, kā arī, otrkārt, ir kopīgi jāizskata pirmā pamata pirmā līdz ceturtā daļa, kas attiecas uz kļūdainu Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punkta interpretāciju.
Par pirmā pamata piekto daļu, otro pamatu, trešā pamata trešo daļu, kā arī ceturtā pamata pirmo un otro daļu, kas attiecas uz kļūdainu Regulas Nr. 1234/2007 162. un 164. panta interpretāciju
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata piektajā daļā
Tilly‑Sabco
norāda uz pretrunām pamatojumā, kas esot pieļautas pārsūdzētajā spriedumā, ciktāl Vispārējā tiesa ir noraidījusi pirmā prasības pamata otro daļu.
Šajā ziņā
Tilly‑Sabco
apgalvo, ka Komisijas argumentācijas izklāsts, ko Vispārējā tiesa ietvērusi pārsūdzētā sprieduma 149. un 255. punktā, liecina par pilnvaru nepareizu izmantošanu, jo Komisija, lai pieņemtu politisku lēmumu par eksporta kompensāciju atcelšanu, esot pamatojusies uz Regulas Nr. 1234/2007 164. pantu, izmantodama Pārvaldības komiteju, lai gan iepriekš minētais lēmums bija jāpieņem, pamatojoties tikai uz minētās regulas 162. pantu.
It īpaši Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 162.–164. punktā neesot ņēmusi vērā sekas, kādas ir tam, ka Komisija 2013. gada oktobrī nebija pieņēmusi jaunu regulāri pieņemamu regulu, ar kuru kompensāciju apmērs attiecīgā gadījumā tiek saglabāts EUR 0 apmērā, ievērojot tirgus situāciju, kā tā iepriekš bija darījusi kompensācijas likmes saglabāšanas gadījumā.
Otrajā pamatā
Tilly‑Sabco
apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 2. punktu un pārsūdzētajā spriedumā ir pieļāvusi pretrunīgu pamatojumu, noraidīdama tās prasības otro pamatu, kas attiecās uz Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektora kompetences parakstīt apstrīdēto regulu neesamību, ciktāl Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 200. punktā ir noraidījusi
Tilly Sabco
argumentu, ka apstrīdēto regulu nevar kvalificēt par regulāru lauksaimniecības instrumentu.
Šajā ziņā
Tilly Sabco
norāda, ka ir vispārzināms, ka apstrīdētā regula nav tikusi atjaunināta, un no tā secina, ka to nevar kvalificēt par regulāru lauksaimniecības instrumentu. Tā atgādina, ka atbilstoši Komisijas praksei regulas par kompensācijām tika pieņemtas katrus trīs mēnešus un Komisija bija nolēmusi nesasaukt Pārvaldības komiteju, lai 2013. gada oktobrī atkārtoti izvērtētu kompensāciju likmi. Tomēr, ja tas būtu bijis regulārs lauksaimniecības instruments, Komisijai būtu bijis pienākums veikt šādu atkārtotu izvērtēšanu.
Trešā pamata trešajā daļā
Tilly‑Sabco
apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 253.–259. pantā ir pieļauts pretrunīgs pamatojums, jo tajos ir norādīts, ka eksporta kompensāciju noteikšana nulles apmērā ir daļa no šo kompensāciju apmēra pakāpeniska samazinājuma un ka šis pēdējais samazinājums strukturāli neatšķīrās no iepriekšējiem samazinājumiem.
Tilly‑Sabco
uzskata, ka minētais pakāpeniskais samazinājums ir politisks lēmums, nevis Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punktā paredzēto kritēriju piemērošanas rezultāts, kā savā pirmajā instancē iesniegtajā iebildumu rakstā bija atzinusi Komisija, atsaukdamās uz šajā ziņā pastāvošajām starptautiskajām saistībām.
Ceturtā pamata pirmajā daļā
Tilly‑Sabco
norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir ietvērusi pretrunīgu pamatojumu un pārkāpusi Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punkta a) apakšpunktu, minētajā tiesību normā paredzētās pasaules un iekšējā tirgū “esošās situācijas” izvērtēšanai pārsūdzētā sprieduma 301. un 302. punktā nosakot dažādus atsauces periodus un sadalot tos vairākos gados.
Ceturtā pamata otrajā daļā
Tilly‑Sabco
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punkta b) apakšpunktu, apstiprinot Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Tilly‑Sabco
norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 289. punktā ir konstatējusi, ka cenas atšķirība ar Brazīlijas izcelsmes vistām ir bijusi EUR 44,73 par 100 kg apmērā. Tā norāda, ka šī cenas atšķirība ir ievērojama un pamato eksporta kompensāciju piešķiršanu. Turklāt Vispārējā tiesa esot ņēmusi vērā tikai pasaules tirgu, nekādi neatsaucoties uz iekšējo tirgu, kā tas esot paredzēts šajā tiesību normā.
Komisija apstrīd
Tilly‑Sabco
argumentāciju un it īpaši norāda, ka šīs argumentācijas pamatā ir nepareiza to mērķu izpratne, kurus kopējās lauksaimniecības politikas ietvaros ir paredzēts sasniegt ar eksporta kompensāciju piešķiršanu.
Tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka ar savu argumentāciju par pretrunām pamatojumā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētajā spriedumā,
Tilly‑Sabco
patiesībā apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par apstrīdētās regulas tiesiskumu, ņemot vērā Regulas Nr. 1234/2007 162. un 164. pantu, jo šī tiesa bija noraidījusi visus pamatus un argumentus, ko šī sabiedrība bija izvirzījusi ar mērķi apstrīdēt šo iepriekš minēto tiesiskumu.
Turklāt ir jānorāda, ka no LESD 39. un 40. panta, Regulas Nr. 1234/2007 preambulas 65. un 77. apsvēruma, kā arī šīs regulas 164. panta 3. punkta b) apakšpunkta kopīgas interpretācijas izriet, ka pamatmērķis, ko attiecīgā gadījumā ir paredzēts sasniegt ar eksporta kompensāciju piešķiršanu, ir stabilizēt iekšējo tirgu, kā to pamatoti ir norādījusi Komisija.
Šajā ziņā Regulas Nr. 1234/2007 162. pantā Komisijai ir piešķirta rīcības brīvība ieviest vai neieviest eksporta kompensācijas un tādējādi arī atcelt visas ieviestās kompensācijas.
Saskaņā ar šīs regulas 164. panta 2. punktu Komisija nosaka kompensācijas regulāri, vismaz vienu reizi trijos mēnešos, tomēr kompensāciju apmērs var palikt nemainīgs ilgāk nekā trīs mēnešus vai vajadzības gadījumā starplaikā var tikt grozīts.
Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punktā ir precizēti aspekti, kas jāņem vērā, nosakot kompensāciju apmēru, vienlaicīgi ļaujot Komisijai izmantot vienu vai vairākus no šiem aspektiem.
Tādējādi saskaņā ar minētās regulas 164. panta 3. punkta a) apakšpunktu var tikt ņemta vērā esošā situācija un nākotnes tendences attiecībā uz attiecīgā produkta cenām un tā pieejamību iekšējā tirgū, kā arī attiecīgā produkta cenām pasaules tirgū. Atbilstoši šī panta 3. punkta b) apakšpunktam var tikt ņemti vērā kopīgās tirgus organizācijas mērķi, kuriem jānodrošina līdzsvars un dabīga cenu un tirdzniecības attīstība šajā tirgū.
No tā vispirms izriet, ka, tā kā it īpaši Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punktā nav noteikts nekāds konkrēts apmērs vai konkrēta aprēķina metode, nekas neliedz Komisijai, izvērtējot šajā tiesību normā minētos aspektus, veikt pagaidu noteikšanu nulles apmērā.
Turpinājumā, tā kā šīs regulas 164. panta 2. punktā Komisijai ir atļauts vai nu saglabāt kompensācijas apmēru nemainīgu ilgāk nekā trīs mēnešus vai starplaikā to grozīt, nevar uzskatīt, ka šajā tiesību normā tai ir noteikts pienākums sistemātiski ik pēc trim mēnešiem sasaukt Pārvaldības komitejas sanāksmes ar vienīgo mērķi formalizēt iepriekš noteikto kompensāciju atjaunināšanu. Šāda interpretācija, kas liktu Komisijai un Pārvaldības komitejai nelietderīgi sasaukt sanāksmes, nebūtu saderīga ar labas pārvaldības principu.
Visbeidzot, tā kā saskaņā ar Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punktu Komisija var noteikt eksporta kompensācijas, pamatojoties uz vienu vai vairākiem no šajā tiesību normā norādītajiem aspektiem, ir jāuzskata, ka regulā, kas ir pieņemta, pamatojoties uz šo tiesību normu, nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, ja šis vērtējums pamatoti varēja tikt balstīts uz vismaz vienu no šiem aspektiem.
Šajā lietā, pirmkārt, no apstrīdētās regulas 1. panta 1. punkta, kā arī tās preambulas 2. un 3. apsvēruma izriet, ka, pieņemot šo regulu, Komisija atbilstoši Regulas Nr. 1234/2007 162. pantam nav atcēlusi iepriekš piešķirtās eksporta kompensācijas, kas bija noteiktas pozitīvā apmērā, bet gan atbilstoši Regulas Nr. 1234/2007 164. pantam bija noteikusi strīdīgās eksporta kompensācijas nulles apmērā.
Otrkārt, ir vispārzināms, ka šī noteikšana bija balstīta it īpaši uz Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto kritēriju.
Līdz ar to
Tilly‑Sabco
pārmetuma, atbilstoši kuram Vispārējā tiesa savā vērtējumā nav ņēmusi vērā iekšējo tirgu un nav atzinusi, ka cenas atšķirības ar Brazīlijas izcelsmes vistām dēļ ir nepieciešama eksporta kompensāciju piešķiršana, pamatā ir kļūdaina pārsūdzētā sprieduma interpretācija, ciktāl Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 282.–294. punktā ir detalizēti izvērtējusi apstrīdētās regulas pieņemšanas brīdī iekšējā tirgū esošo situāciju.
Šīs argumentācijas pamatā, kā pamatoti ir norādījusi Komisija, ir arī kļūdaina izpratne par eksporta kompensāciju mērķiem vispārīgi un Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punkta b) apakšpunktu konkrēti, jo cenas atšķirība pati par sevi vien nekādi nenozīmē pienākumu piešķirt eksporta kompensācijas.
No tā izriet, ka
Tilly‑Sabco
argumentācija par to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punkta b) apakšpunktu, ir pilnībā nepamatota.
Šādos apstākļos un saskaņā ar šī sprieduma 56. punktā norādīto kā neiedarbīga ir jānoraida argumentācija, ar kuru
Tilly‑Sabco
apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par apstrīdētās regulas tiesiskumu, ņemot vērā Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punkta a) apakšpunktu.
Treškārt,
Tilly‑Sabco
argumentācija, ka Komisija 2013. gada oktobrī nav pieņēmusi jaunu regulu, pat ja tā tiktu atzīta par pieņemamu, katrā ziņā nevar tikt akceptēta, ņemot vērā šī sprieduma 55. punktā ietvertos apsvērumus. No tā turklāt izriet, ka ar šo argumentāciju nekādi netiek apšaubīta Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektora kompetence parakstīt apstrīdēto regulu.
Ceturtkārt, ciktāl
Tilly‑Sabco
uzskata, ka ar pierādījumu elementiem, kurus tā bija norādījusi Vispārējā tiesā, var pierādīt pilnvaru nepareizu izmantošanu, ir jāatgādina, ka tiesību akts ir saistīts ar pilnvaru nepareizu izmantošanu tikai tad, ja, pamatojoties uz objektīvām, atbilstošām un saskanīgām pazīmēm, izrādās, ka tas ir pieņemts tikai vai vismaz galvenokārt tāpēc, lai sasniegtu nevis tajā norādītos, bet gan citus mērķus, vai lai izvairītos no procedūras, kas Līgumā īpaši paredzēta, lai rīkotos tādos apstākļos, kādi pastāv konkrētajā gadījumā (spriedums, 2013. gada 4. decembris, Komisija/Padome,
C‑117/10
,
EU:C:2013:786
,
96.
punkts).
Tomēr ir jākonstatē, ka
Tilly‑Sabco
nav norādījusi šādas pazīmes.
Pirmām kārtām, attiecībā uz mērķiem, ko Komisija ir vēlējusies sasniegt ar apstrīdētās regulas pieņemšanu, lietas materiālos nav konstatējami nekādi apstākļi, kas ļautu apstiprināt, ka šai iestādei bija viens vienīgs vai vismaz izšķirošs mērķis, kas atšķiras no šīs regulas preambulas 2. un 3. apsvērumā minētā mērķa, proti, noteikt eksporta kompensācijas saskaņā ar Regulas Nr. 1234/2007 164. pantu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šajā tiesību normā Komisijai ir piešķirta plaša rīcības brīvība un ka to, ka šī iestāde 2013. gada oktobrī nav pieņēmusi jaunu regulu, kā arī apgalvoto tās veikto atsauci uz starptautiskajām saistībām, kuras ir pieņemtas pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas, nevar kvalificēt par objektīvām, atbilstošām un saskanīgām pazīmēm, kas ļautu konstatēt, ka minētajai iestādei bija citi, nevis Regulas Nr. 1234/2007 164. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētie mērķi.
Otrām kārtām,
Tilly‑Sabco
nav apgalvojusi, ka Komisija būtu vēlējusies apiet primārajās tiesībās paredzētu procedūru.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kas varētu pamatot pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
Šādos apstākļos pirmā pamata piektā daļa, otrais pamats, trešā pamata trešā daļa, kā arī ceturtā pamata pirmā un otrā daļa ir jānoraida kā nepamatotas.
Par pirmā pamata pirmo līdz ceturto daļu, kas attiecas uz Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punkta kļūdainu interpretāciju
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmajā daļā
Tilly‑Sabco
apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 89. un 90. punktā ir kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktā ietverto jēdzienu “samērīgs termiņš”.
Šīs tiesību normas, kurā ir paredzēts, ka “termiņi ir samērīgi un tādi, kas dod [Pārvaldības] komitejas locekļiem praktisku iespēju laikus izskatīt īstenošanas akta projektu un izteikt savu viedokli”, mērķis esot nodrošināt šai komitejai pietiekamu pārdomu un analīzes periodu.
Tomēr apstrīdētās regulas projekta, kurā bija ietverti kompensāciju apmēri, nodošana Pārvaldības komitejas locekļiem pēc plkst. 13.00, ievērojot, ka šīs komitejas sanāksme beidzās plkst. 15.46, neesot sniegusi tiem “praktisku iespēju laikus izskatīt īstenošanas akta projektu un izteikt savu viedokli” un tas tādējādi neesot “samērīgs termiņš” minētās tiesību normas izpratnē.
Pirmā apelācijas sūdzības pamata otrajā daļā
Tilly‑Sabco
apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā šo pašu tiesību normu, uzskatīdama, ka attiecīgajā situācijā pastāvēja steidzamība, lai gan Komisija nebija norādījusi ne uz kādu steidzamību.
Tilly‑Sabco
norāda, ka Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktā “pienācīgi pamatotos gadījumos” ir atļauts neievērot paredzēto termiņu, un šis termiņš tādējādi var tikt samazināts “atbilstīgi jautājuma steidzamībai”. Minētā sabiedrība norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. un 112. punktā ir konstatējusi, ka Komisija šajā lietā nebija pierādījusi steidzamību, un ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 113.–119. punktā tomēr bija atzinusi, ka attiecīgajā situācijā pastāvēja steidzamība, kas pamatoja minētā termiņa neievērošanu.
Sniedzot šādu pamatojumu, Vispārējā tiesa esot ne vien atzinusi attaisnojumu, uz kuru Komisija nebija atsaukusies, bet ir arī pieļāvusi pretrunīgu pamatojumu pārsūdzētajā spriedumā. Turklāt ierosināto vērtību noplūdes risks neesot ticis pierādīts, neesot paredzēts Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktā un tādējādi ar to neesot iespējams attaisnot attiecīgā projekta izskatīšanas termiņa neesamību. Standarta reglamentā esot norādīts, ka ārkārtēja steidzamība pastāv “it īpaši tad, ja ir apdraudēta cilvēku vai dzīvnieku veselība”.
Pirmā pamata trešajā daļā
Tilly‑Sabco
apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi minētajā tiesību normā paredzētā termiņa mērķi.
Tilly‑Sabco
norāda, pirmkārt, ka šajā pašā tiesību normā ir prasīts, lai īstenošanas akta projekts, kurā ir ietverts piedāvāto kompensāciju apmērs, tiktu iesniegts paredzētajā termiņā, un, otrkārt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. punktā ir norādījusi, ka informācija par attiecīgajā tirgū esošo situāciju Pārvaldības komitejas locekļiem tika nosūtīta savlaicīgi. Tomēr ar atsauci uz šādiem dokumentiem nevarot novērst apstrīdētās regulas projekta iesniegšanas termiņa neievērošanu.
Pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot likusi saprast pārsūdzētā sprieduma 95. punktā, šo dokumentu iesniegšana neesot ļāvusi iepriekš minētajiem komitejas locekļiem iztaujāt attiecīgos saimnieciskās darbības subjektus, tostarp prasītāju, par iecerēto kompensāciju apmēru. Turklāt minētie dokumenti nekādā ziņā neesot bijuši pietiekami, lai ļautu Pārvaldības komitejas locekļiem sniegt kompetentu atzinumu, jo ierosinātais apmērs nebija norādīts.
Līdz ar to neesot varējusi notikt faktiska apspriede starp dalībvalstīm pirms Pārvaldības komitejas sanāksmes vai starp šīs komitejas locekļiem sanāksmē, kas norisinājās 2013. gada 18. jūlija rīta pusē, tādējādi pārkāpjot Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktu, kurā esot tieši paredzēts, ka minētās komitejas locekļiem ir jāsniedz “praktiska iespēja” izskatīt īstenošanas akta projektu un izteikt savu viedokli.
Ceturtajā daļā
Tilly‑Sabco
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi šo tiesību normu, apstiprinot prettiesisku Komisijas praksi, kas ir raksturota kā pastāvīga prakse kopš 1962. gada, jo tā ir izslēgusi jebkādu pienākumu pamatot samazināta termiņa piemērošanu. Tā norāda, ka, ja šī prakse patiešām būtu bijusi pastāvīga un nepieciešama, nekas nebūtu liedzis Komisijai pēc 39 iepriekš minētās prakses piemērošanas gadiem ņemt vērā šo praksi, pieņemot Regulu Nr. 182/2011.
Komisija uzskata, ka pirmā pamata pirmajā līdz ceturtajā daļā Vispārējai tiesai tiek pārmests tikai tas, ka tā pārsūdzētajā spriedumā kļūdaini ir atzinusi, ka Komisijas apspriešanās ar Pārvaldības komiteju ir bijusi atbilstoša. Tādējādi pārsūdzētajā spriedumā saistībā ar Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punkta un Pārvaldības komitejas Reglamenta 3. panta interpretāciju neesot pieļauta nekāda kļūda.
Turklāt Vispārējā tiesa neatkarīgi esot konstatējusi, ka Pārvaldības komitejas locekļi, pateicoties Komisijas sniegtajai informācijai par situāciju tirgū, varēja apspriest apstrīdētās regulas projektu rīta pusē pirms tās pieņemšanas un ka tie nebija iebilduši pret Komisijas rīcības veidu.
Katrā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. un 124. punktā esot pamatoti norādījusi, ka noteikumu par konsultēšanos ar komiteju mērķis ir nodrošināt tās locekļu prerogatīvu ievērošanu un tie nav vērsti uz saimnieciskās darbības subjektu tiesību aizsardzību. Līdz ar to tie nevar atsaukties uz šo noteikumu iespējamu pārkāpumu.
Komisija piebilst, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 125.–129. punktā papildus ir atzinusi, ka
Tilly‑Sabco
nav pierādījusi, kā tas ir prasīts Tiesas judikatūrā, ka, nepastāvot apgalvotajam pārkāpumam, procedūras iznākums būtu bijis citāds. Apelācijas sūdzībā neesot ietverts neviens elements, kas varētu atspēkot šo konstatējumu, lai gan neviens likumisks vai materiāltiesisks šķērslis neliedzot šajā lietā iesniegt šādus pierādījumus. Komisija uzskata, ka ir jākonstatē, ka, ja Pārvaldības komitejai būtu bijis papildu desmit dienu termiņš apstrīdētās regulas projekta izskatīšanai, apspriedes iznākums būtu bijis līdzīgs, jo, ņemot vērā visus datus, kompensācijas tiktu noteiktas nulles apmērā.
Tiesas vērtējums
Pārsūdzētā sprieduma 83.–120. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi par atbilstīgu Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktā paredzētajām prasībām šī sprieduma 76.–78. punktā aprakstīto Komisijas praksi, kas būtībā paredz iesniegt par “standarta” regulām, kuras atšķiras no regulām, ko tās aizstāj, vienīgi ar tajās noteikto skaitlisko rādītāju grozījumiem, kvalificēto regulu projektus tikai Pārvaldības komitejas sanāksmju laikā.
Lai gan
Tilly‑Sabco
apstrīd šīs prakses atbilstību minētajām prasībām, Komisija apgalvo, ka Vispārējās tiesas motīvi ir pamatoti, un turklāt norāda, ka
Tilly‑Sabco
katrā ziņā nevar atsaukties uz šīs tiesību normas pārkāpumu, pat pieņemot, ka tas būtu pierādīts.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka, lai arī LESD 288. panta otrajā daļā ir ietverta jēdziena “regula” vienota definīcija, Līgumā par Eiropas Savienības darbību ir nošķirtas “leģislatīvās” regulas, kas ir pieņemtas parastajā vai īpašajā likumdošanas procedūrā un ir paredzētas LESD 289. pantā, “deleģētās” regulas, ko Komisija ir pieņēmusi, lai papildinātu vai grozītu dažus nebūtiskus konkrētu leģislatīvo aktu elementus, un kas ir paredzētas LESD 290. pantā, un visbeidzot – “īstenošanas” regulas, kas ir definētas LESD 291. pantā.
Saskaņā ar LESD 291. panta 1. punktu dalībvalstīm principā ir jāpieņem visi tiesību akti, kas vajadzīgi, lai īstenotu juridiski saistošos Savienības aktus. Saskaņā ar šī panta 2. punktu Komisija var pieņemt īstenošanas aktus tikai tad, ja ir nepieciešami vienādi nosacījumi juridiski saistošo Savienības aktu īstenošanai un ja šie akti, izņemot īpašus gadījumus, piešķir tai īstenošanas pilnvaras.
Saistībā ar šo pēdējo minēto aspektu LESD 291. panta 3. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis veic kontroli attiecībā uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu, un ir precizēts, ka Eiropas Parlamentam un Padomei, pieņemot “leģislatīvas” regulas, iepriekš ir jāparedz normas un vispārīgi principi par šīs kontroles mehānismiem.
No Regulas Nr. 182/2011 pirmās norādes un preambulas 4. apsvēruma, kuros ir ietverta atsauce uz LESD 291. panta 3. punktu un ir pārņemts šīs tiesību normas formulējums, no minētās regulas preambulas 7. apsvēruma un 3. panta 7. punkta, kuros ir precizēts, ka šajā pašā regulā tiek ieviests LESD 291. panta 3. punktā paredzētais kontroles mehānisms, kā arī no Regulas Nr. 182/2011 preambulas 5. apsvēruma, saskaņā ar kuru šīs regulas mērķis ir atspoguļot LESD institucionālās prasības, izriet, ka minētā regula ir šāda “leģislatīva” regula.
Līdz ar to Regulā Nr. 182/2011, ar kuru tika aizstāts Lēmums 1999/468, ir paredzētas normas un vispārīgi principi par šīs kontroles mehānismiem.
Saskaņā ar Regulas Nr. 182/2011 preambulas 8. un 9. apsvērumu vienkāršošanas nolūkā procedūru skaits ir ticis samazināts līdz divām procedūrām, tādējādi saglabājot tikai konsultēšanās procedūru un pārbaudes procedūru, un ir tikuši ieviesti kopīgi procedūras noteikumi, kas būtu jāpiemēro komitejām, tostarp galvenie noteikumi attiecībā uz to darbību.
Pārbaudes procedūrā, kas paredzēta Regulas Nr. 182/2011 5. pantā un kas ir piemērojama šajā lietā, komiteja sniedz savu atzinumu ar balsu vairākumu, kurš atkarībā no konkrētā gadījuma ir definēts LES 16. panta 4. un 5. punktā vai LESD 238. panta 3. punktā. Saskaņā ar Regulas Nr. 182/2011 5. panta 3. punktu šāds atzinums, ja tas ir negatīvs, liedz pieņemt īstenošanas akta projektu.
Galvenie noteikumi, kas reglamentē konsultēšanās un pārbaudes procedūras, ir ietverti Regulas Nr. 182/2011 3. pantā.
Runājot par Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktā ietverto noteikumu saturu, tie ir jāsalīdzina ar atbilstošajiem noteikumiem komitoloģijas lēmumos, kas bija spēkā laikposmā, kad tika ieviesta strīdīgā Komisijas prakse.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka, komitoloģijas lēmumos ir paredzēts, ka komitejai ir jāiesniedz veicamo pasākumu projekts, savukārt Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktā ir paredzēts, ka šai komitejai ir jāiesniedz tā īstenošanas akta projekts, kas ir jāpieņem.
Otrkārt, komitoloģijas lēmumos nav paredzēts nekāds termiņš starp pasākumu projekta iesniegšanu, dienas kārtības projekta nosūtīšanu un Pārvaldības komitejas atbilstošās sanāksmes noturēšanu, savukārt Regulā Nr. 182/2011 ir noteikts vismaz četrpadsmit dienu termiņš, izņemot pienācīgi pamatotus gadījumus, starp īstenošanas aktu projekta un darba kārtības projekta iesniegšanu Pārvaldības komitejai un šīs komitejas sanāksmes sasaukšanu.
Treškārt, ir jākonstatē, ka Regulā Nr. 182/2011 ietvertais formulējums saistībā ar tā termiņa noteikšanu, kādā komitejai ir jāsniedz savs atzinums, ir identisks komitoloģijas lēmumos izmantotajam formulējumam. Šo otro minēto termiņu komitejas priekšsēdētājs tādējādi var noteikt atkarībā no attiecīgā jautājuma steidzamības.
Ceturtkārt, Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktā ieviestos divus atšķirīgos termiņus, kas ir jāievēro, apstiprina šīs tiesību normas pēdējā teikumā izmantotā formulējuma šie “termiņi ir samērīgi un tādi, kas dod” daudzskaitļa forma vairākumā valodu versiju, kā arī tas, ka šī panta 7. punkta trešajā daļā ir ieviesti divi līdzīgi termiņi jaunas pārsūdzības procedūras gadījumā.
Piektkārt, ir jākonstatē, ka, lai arī pirmais no šiem diviem termiņiem “pienācīgi pamatotos gadījumos” var tikt samazināts un otrais termiņš var tikt noteikts “atbilstīgi jautājuma steidzamībai”, abiem šiem termiņiem ir jābūt “[samērīgiem un tādiem], kas dod komitejas locekļiem praktisku iespēju laikus izskatīt īstenošanas akta projektu un izteikt savu viedokli”.
Šādos apstākļos ir uzskatāms, ka pirmā termiņa mērķis ir ļaut Pārvaldības komitejas locekļiem pirms visām sanāksmēm mierīgi izskatīt īstenošanas akta projektu un ka otrajam termiņam ir jāļauj šiem komitejas locekļiem izteikt savu viedokli par minēto projektu. Šo secinājumu apstiprina Regulas Nr. 182/2011 3. panta 4. punkts, kurā ir precizēts, ka kamēr “komiteja nav sniegusi atzinumu, ikviens komitejas loceklis var ierosināt grozījumus”.
Turklāt, tā kā LESD 291. panta 3. punktā ir tieši paredzēts, ka dalībvalstis veic kontroli attiecībā uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu, kas tai ir uzticētas atbilstoši šī panta 2. punktam, ir jāatzīst, ka pirmā termiņa mērķis ir arī nodrošināt informācijas sniegšanu dalībvalstu valdībām ar tās pārstāvošo Pārvaldības komitejas locekļu starpniecību par Komisijas priekšlikumiem, lai šīs valdības, izmantojot iekšējās un ārējās konsultācijas, varētu definēt nostāju ar mērķi nodrošināt katras no tām interešu aizsardzību Pārvaldības komitejā.
Kā izriet no Regulas Nr. 182/2011 3. panta 7. punkta, Pārvaldības komitejas locekļi ir minēto valdību pārstāvji, kurām ir jālemj par atbilstošo to pārstāvības līmeni dažādajos procedūras posmos.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka prakse, saskaņā ar kuru īstenošanas akta projekts tiek iesniegts Pārvaldības komitejai tikai sanāksmē, kas ir sasaukta šī akta izskatīšanai, nav saderīga nedz ar Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punkta formulējumu, nedz ar tajā izvirzītajiem mērķiem. Būtībā Komisija, šādi rīkojoties, neievēro pirmo minēto četrpadsmit dienu termiņu.
Turklāt šāda prakse apdraud Regulas Nr. 182/2011 uzbūvi, kuras 8. pantā Komisijai ir ļauts vajadzības gadījumā pieņemt tieši piemērojamas regulas bez iepriekšējas konsultēšanās ar Pārvaldības komiteju.
Visbeidzot, minētā prakse, kuras dēļ Pārvaldības komitejas locekļi nevar izteikt savu viedokli un ierosināt grozījumus ārpus atbilstošās sanāksmes norises laika, ir pretrunā šīs regulas 3. panta 4. punkta pirmajai daļai, saskaņā ar kuru minētajiem komitejas locekļiem ir jābūt iespējai to izdarīt jebkurā brīdī pirms tiesību akta pieņemšanas.
Attiecībā uz Komisijas norādīto attaisnojumu pirmā minētā 14 dienu termiņa neievērošanai, proti, noplūdes risku, ir jānorāda, ka, ja tiktu atzīts šāds attaisnojums, tas nozīmētu, ka Komisija sistemātiski tiktu atbrīvota no pienākuma ievērot šo pirmo minēto termiņu, jo šādi riski principā pastāv vienmēr, kā to ir apstiprinājusi arī pati Komisija. Turklāt, ja tāpat kā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi pārsūdzētā sprieduma 113.–115. punktā, tiktu atzīts, ka steidzamība rodas pēkšņi ikreiz, kad ir jāpieņem īstenošanas regula, tas nozīmētu, ka paredzētajam izņēmumam tiek piešķirts sistemātisks raksturs.
Turklāt nekādu citu secinājumu nevar izdarīt arī no Regulas Nr. 182/2011 preambulas 5. apsvērumā ietvertās norādes uz procedūru efektivitātes mērķi, kā arī gūto pieredzi un parasto praksi, kas tika ievērota, īstenojot Lēmumu 1999/468, it īpaši saistībā ar tādu standarta īstenošanas regulu pieņemšanu, kas atšķiras no regulām, kuras tās aizstāj, tikai to skaitlisko datu grozījumu dēļ, kas tiek atjaunināti un noteikti pēc katras Pārvaldības komitejas sanāksmes.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktā nav nostiprināta ierasta prakse, bet šī prakse ir būtiski grozīta, tostarp ieviešot pirmo minēto četrpadsmit dienu termiņu un nodalot šī termiņa mērķi no tā termiņa mērķa, kas ir Pārvaldības komitejas atzinuma sniegšanai, un tajā ir aizliegts nesamērīgi vai tādā veidā, kas atņem tiem to mērķi, samazināt šos termiņus.
Tāpat ir jāatgādina, ka Parlaments un Padome ir samazinājuši kontroles procedūru skaitu līdz divām procedūrām un ka šīs procedūras vienkāršošanas nolūkā reglamentē kopīgu noteikumu kopums. Ja visierastāko īstenošanas regulu pieņemšanai tiktu izmantota citāda prakse, tad būtībā tiktu radīta jauna procedūru apakškategorija, ko reglamentē atšķirīgi noteikumi.
Šādas iespējas izvēlei ne vien nav nekāda pamatojuma Regulā Nr. 182/2011, bet tā būtu arī pretrunā Savienības likumdevēja apstiprinātajiem mērķiem.
No tā izriet, ka, lai arī Komisijas pastāvīgā prakse varēja atbilst pirms minētās regulas pieņemšanas pastāvošajam tiesiskajam regulējumam, proti, regulējumam, ko veidoja komitoloģijas lēmumi, primāro tiesību grozījumi, kas izrietēja no Līguma par Eiropas Savienības darbību pieņemšanas, kā arī pēc tam sekojošie atvasināto tiesību grozījumi, kas izrietēja no Regulas Nr. 182/2011 pieņemšanas, liedz turpināt izmantot šādu praksi.
Otrkārt, ņemot vērā tostarp šī sprieduma 90., 91., 94., 95. un 102.–104. punktā ietvertos konstatējumus, ir jāatzīst, ka Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punktā paredzētās prasības ir Līgumā par Eiropas Savienības darbību noteikti būtiski procedūras noteikumi, kas ir procedūras likumības būtisko procesuālo prasību sastāvdaļa un kuru pārkāpums izraisa attiecīgā tiesību akta spēkā neesamību (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 1998. gada 10. februāris, Vācija/Komisija,
C‑263/95
,
EU:C:1998:47
,
32.
punkts; 2014. gada 24. jūnijs, Parlaments/Padome,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
,
80.
punkts, un 2015. gada 23. decembris, Parlaments/Padome,
C‑595/14
,
EU:C:2015:847
,
35.
punkts).
It īpaši Tiesa ir konsekventi lēmusi, ka procesuālo noteikumu par nelabvēlīga akta pieņemšanu neievērošana ir uzskatāma par būtisku procedūras noteikuma pārkāpumu un ka, ja Savienības tiesa, izvērtējot attiecīgo aktu, konstatē, ka tas ir pieņemts nelikumīgi, tai ir jānodrošina, lai iestātos sekas, kas izriet no būtiska procedūras noteikuma pārkāpuma, un tādējādi jāatceļ akts, kam piemīt šis trūkums (spriedumi, 2014. gada 4. septembris, Spānija/Komisija,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
,
103.
punkts, un 2015. gada 24. jūnijs, Spānija/Komisija,
C‑263/13 P
,
EU:C:2015:415
,
56.
punkts).
Nepastāvot vajadzībai izvērtēt Komisijas argumentu par to, ka
Tilly‑Sabco
nevar atsaukties uz Regulas Nr. 182/2011 3. panta 3. punkta pārkāpumu, pietiek norādīt, ka Savienības tiesai, konstatējot šādu neatbilstību, tā ir jāizvērtē pašai pēc savas ierosmes (spriedums, 2015. gada 24. jūnijs, Spānija/Komisija,
C‑263/13 P
,
EU:C:2015:415
,
56.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmā pamata pirmā līdz ceturtā daļa ir jāatzīst par pamatotu.
Šādos apstākļos pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, neizvērtējot pārējos izvirzītos pamatus.
Par prasību pirmajā instancē
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā taisītu spriedumu.
Šajā gadījumā tiesvedības stadija ļauj lietu izspriest.
Ņemot vērā šī sprieduma 86.–118. punktā izklāstītos apsvērumus, apstrīdētā regula ir jāatceļ būtisku procedūras noteikumu pārkāpuma dēļ.
Par apstrīdētās regulas seku saglabāšanu spēkā līdz tās aizstāšanai ar jaunu regulu
Jāatgādina, ka atbilstoši LESD 264. panta otrajai daļai Tiesa, ja tā uzskata par vajadzīgu, var noteikt, kuras no atceltā tiesību akta sekām ir jāuzskata par galīgām.
Šajā lietā, lai arī apelācijas tiesvedībā tika konstatēts, ka apstrīdētā regula ir pieņemta, pārkāpjot būtiskus procedūras noteikumus, tajā tomēr netika konstatēta neviena kļūda, kas ietekmētu šī tiesību akta, kurā ietverti Regulas Nr. 1234/2007 īstenošanai vajadzīgie pasākumi, atbilstību šai pēdējai minētajai regulai.
Līdz ar to apstrīdētās regulas atcelšana, neparedzot tās seku saglabāšanu spēkā līdz tās aizstāšanai ar jaunu tiesību aktu, varētu ne vien apdraudēt šo iepriekš minēto īstenošanu, bet arī ietekmēt tiesisko noteiktību.
Šādos apstākļos apstrīdētās regulas sekas ir jāsaglabā spēkā līdz brīdim, kad stāsies spēkā jauns tiesību akts, kas pieņemts, lai to aizstātu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs un
Tilly‑Sabco
ir prasījusi piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 14. janvāra spriedumu lietā Tilly‑Sabco/Komisija (
T‑397/13
,
EU:T:2016:8
);

2)
atcelt Komisijas 2013. gada 18. jūlija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 689/2013, ar ko nosaka eksporta kompensācijas par mājputnu gaļu;

3)
saglabāt spēkā Īstenošanas regulas Nr. 689/2013 sekas līdz brīdim, kad stāsies spēkā jauns tiesību akts, kas pieņemts, lai to aizstātu;

4)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.