CELEX: 62016TJ0830
Марка на Европейския съюз
Производство за обявяване на недействителност
Словна марка на Европейския съюз „PLOMBIR“
Абсолютно основание за отказ
Описателен характер
Член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (EО) № 207/2009 (понастоящем член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (EС) 2017/1001)
Проверка на фактите
Член 76, параграф 1 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 95, параграф 1 от Регламент 2017/1001)
Доказателства, представени за първи път пред Общия съд

Обстоятелствата по спора
На 14 юни 2010 г. встъпилата страна, Dovgan GmbH, подава заявка за регистрация на марка на Европейския съюз в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) съгласно изменения Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (
OВ L 78, 2009 г., стр. 1
) (заменен с Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (
OВ L 154, 2017 г., стр. 1
).
Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „PLOMBIR“.
Стоките и услугите, за които се иска регистрация, спадат към класове 29 и 30 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и за всеки от тези класове отговарят на следното описание:
–
клас 29: „Компоти; яйца, мляко и млечни произведения“,
–
клас 30: „Сладоледи, кафе, какао“.
Заявката за регистрация на марка е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 2011/118 от 27 юни 2011 г. Марката е регистрирана като марка на Европейския съюз на 4 октомври 2011 г. под номер 009171695 за всички посочени по-горе в точка 3 стоки.
На 12 май 2014 г. жалбоподателят, Monolith Frost GmbH, подава в EUIPO искане да се обяви за частично недействителна марката „PLOMBIR“ за посочените по-горе в точка 3 продукти на основание разпоредбите на член 52, параграф 1, буква а) във връзка с член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 59, параграф 1, буква а) и член 7, параграф 1, буква в) от Регламент 2017/1001).
В подкрепа на искането си жалбоподателят се позовава на необходимостта от запазване на възможността за свободно ползване за износ и твърди, че оспорваната марка е транслитерация с букви от латинската азбука на думата „Пломбир“, която на руски език означава „сладолед“. Той изтъква, че описателният характер на оспорваната марка ще бъде разбран от лицата, живеещи в Германия и в други страни от Европейския съюз, като балтийските държави, които знаят руски език.
С решение от 14 юли 2015 г. отделът по отмяна на EUIPO уважава искането за обявяване на недействителност за някои продукти, спадащи към клас 29 (мляко и млечни продукти) и клас 30 (сладоледи) (наричани по-нататък общо „спорните продукти“).
На 9 ноември 2015 г. встъпилата страна подава до EUIPO жалба срещу решението на отдела по отмяна на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009 (понастоящем членове 66—71 от Регламент 2017/1001). Тя мотивира искането си на 16 ноември 2015 г.
С решение от 22 септември 2016 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) четвърти апелативен състав на EUIPO отменя решението на отдела по отмяна и отхвърля изцяло искането за обявяване на недействителност. По-конкретно, първо, той смята, че дори спорните продукти в случая да са предназначени за всички крайни потребители, независимо от тяхната възраст, доходи или езикови познания, преценката на описателния характер на оспорваната марка следва да се ограничи само до територията на Германия, след като представените доказателства и обясненията на жалбоподателя се отнасят единствено до тази територия.
Второ, апелативният състав приема, че жалбоподателят не е доказал, че достатъчно висок процент от крайните потребители на спорните продукти в Германия владеят руски език, тъй като представените във връзка с това доказателства били неподходящи или не много надеждни.
Трето, апелативния състав отбелязва, че жалбоподателят не е доказал, че съответните потребители ще разберат точно смисъла на думата „plombir“. Във връзка с това той уточнява, че тъй като съответните германски потребители ще трябва да направят транслитерация на думата „plombir“ с букви от кирилицата и да я разпознаят като думата с произход от руски език „Пломбир“, преди да могат да ѝ придадат описателно значение, те ще бъдат принудени да направят двойно умствено усилие. Накрая той приема, че не разполага с достатъчно доказателства, за да приеме, че думата „plombir“ или „Пломбир“ на руски означава „сладолед“.
Искания на страните
Жалбоподателят иска Общият съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски, в това число и тези за производството пред апелативния състав.
EUIPO и встъпилата страна искат от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По допустимостта на доказателствата, представени за първи път пред Общия съд
EUIPO и встъпилата страна изтъкват, че някои доказателства са представени за първи път пред Общия съд, а именно приложения K6—K12 и K14 и K15 към жалбата, както и приложения K16—K24 към искането за провеждане на съдебно заседание, които се отнасят до разбирането на руския език в Германия и в другите части на Съюза, включително особено в балтийските държави, дефиницията на думата „Пломбир“ в речниците в интернет и използването на думата „plombir“ с описателна цел за означаване на сладоледа в Германия.
В това отношение следва да се припомни, че целта на жалбата до Общия съд е да се осъществи контрол за законосъобразност върху решенията на апелативните състави на EUIPO по смисъла на член 65 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 72 от Регламент № 2017/1001), поради което задачата на Общия съд не е да преразгледа фактическите обстоятелства в светлината на представени за пръв път пред него документи (в този смисъл вж. решения от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, т.
и от 21 април 2005 г., Ampafrance/СХВП — Johnson & Johnson (monBeBé),
T‑164/03
,
EU:T:2005:140
, т.
).
Все пак няма пречка нито за страните, нито за самия Общ съд да вземат предвид обстоятелства, изведени от националната правна уредба, националната съдебна практика или националната доктрина, доколкото това не представлява упрек към апелативния състав, че не е взел предвид фактически обстоятелства, изложени в конкретно национално решение, а позоваване на съдебни решения или на доктрината в подкрепа на основание, изведено от неправилно прилагане от апелативния състав на разпоредба от Регламент № 207/2009 (вж. решение от 18 март 2016 г., Karl-May-Verlag/СХВП — Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая приложения K7—K9 към жалбата представляват няколко решения на Bundespatentgericht (Федерален патентен съд, Германия). С тях обаче се цели по-скоро да се установи разбирането на руския език от германските граждани, специализирани в търговския обмен с Русия, и по този начин да бъде упрекнат апелативният състав за това, че не е взел предвид фактически обстоятелства, отколкото да се определи съдържанието на националното право. В съответствие с припомнената по-горе в точка 16 съдебна практика, трябва да се приеме, че те са недопустими.
Обратно на това, което твърдят EUIPO и встъпилата страна, обаче следва да се приеме, че приложение K6 към жалбата, в което има извадки от пазарно проучване на Федералното министерство по прехраната и селското стопанство от 2014 г., е допустимо, тъй като това пазарно проучване е в основата на решение на Bundespatentgericht (Федерален патентен съд) от 6 април 2016 г. (28 W (pat) 17/13) и представлява допълнение към доказателство, вече представено пред инстанциите на EUIPO.
С оглед на обстоятелствата в настоящия случай следва да се приеме, че и приложения K10—K12 към жалбата също са допустими. Въпреки че са представени за първи път пред Общия съд, с тях се цели да се установи точността на ноторно известен факт, а именно че в балтийските страни разбират руския език. Жалбоподател има право да представи пред Общия съд документи, за да докаже точността на ноторно известен факт, която не е била установена в решение на органа на EUIPO, обжалвано пред Общия съд (в този смисъл вж. решения от 10 ноември 2011 г., LG Electronics/СХВП,
C‑88/11 P
, непубликувано,
EU:C:2011:727
, т.
и
и цитираната съдебна практика и от 20 юни 2012 г., Kraft Foods Schweiz/СХВП — Compañía Nacional de Chocolates (CORONA),
T‑357/10
, непубликувано,
EU:T:2012:312
, т.
и цитираната съдебна практика).
Относно приложения K14 и K15 към жалбата и приложения K16—K24 към искането за провеждане на съдебно заседание следва да се отбележи, че с тях се цели, що се касае до първите, да се оспорят изводите на апелативния състав, довели до отмяната на решението на отдела по отмяна, а що се касае до вторите — да бъде даден отговор на доводите на EUIPO при първата размяна на писмени становища.
В това отношение от съдебната практика следва, че при представянето на насрещни доказателства и допълването на доказателствените искания вследствие на представяне на насрещни доказателства от противната страна в писмената ѝ защита не се прилага правилото за преклузивния срок, предвидено в член 85, параграф 1 от Процедурния правилник, според който доказателствата и доказателствените искания трябва да се направят при първата размяна на становища. Всъщност тази разпоредба се отнася до новите доказателства и трябва да се разглежда в светлината на член 92, параграф 7 от Процедурния правилник, който изрично предвижда, че е възможно да се представят насрещни доказателства и да се допълват доказателствените искания (решение от 22 юни 2017 г., Biogena Naturprodukte/EUIPO (ZUM wohl),
T‑236/16
,
EU:T:2017:416
, т.
; вж. също по аналогия решения от 17 декември 1998 г., Baustahlgewebe/Комисия,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, т.
и от 12 септември 2012 г., Италия/Комисия,
T‑394/06
, непубликувано,
EU:T:2012:417
, т.
).
При тези обстоятелства трябва да се приеме, че приложения K16—K24 към искането за провеждане на съдебно заседание са допустими на същото основание, както приложения K14 и K15 към жалбата и всички останали доказателства, представени от жалбоподателя за първи път пред Общия съд, с изключение на приложения K7—K9 към жалбата.
Що се отнася до документа, представен от встъпилата страна в хода на заседанието за изслушване на устните състезания, който представлява решение на Bundesgerichtshof (Федерален съд, Германия) от 6 юли 2017 г. за отмяна на решение на Bundespatentgericht (Федерален патентен съд) от 6 април 2016 г., следва да се уточни, че в съдебното заседание Общият съд отказа да приложи този документ към преписката поради късното му представяне.
По същество
Жалбоподателят повдига три основания в подкрепа на жалбата си, изведени, първото, от нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, второто, от нарушение на принципа на служебна проверка на фактите, предвидена в член 76, параграф 1 от посочения регламент (понастоящем член 95, параграф 1 от Регламент 2017/1001), и третото, от нарушение на задължението за мотивиране, предвидено в член 75 от същия регламент (понастоящем член 94 от Регламент 2017/1001).
Общият съд ще разгледа първо второто основание и след това първото и третото основание.
По второто основание, изведено от нарушение на член 76, параграф 1 от Регламент № 207/2009
С второто основание жалбоподателят упреква апелативния състав за това, че не е взел предвид ноторно известните факти относно разпространението на руския език в Германия и в балтийските държави, на които той се позовава още пред отдела по отмяна.
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
Що се отнася, първо, до довода на жалбоподателя, изведен от факта че било ноторно известно, че руският език се разбира в Германия, налага се изводът, че целта му в по-голяма степен е да се оспори основателността на извода на апелативния състав, който по същество е, че въз основа на общоизвестни факти не може да се приеме, че значителна част от съответните германски потребители разбират руски език, отколкото да упрекне апелативния състав за това, че е пропуснал да прецени точността на такова твърдение.
Доколкото въпросът дали апелативният състав е преценил правилно някои факти, доводи или доказателства, спада към проверката на законосъобразността по същество на обжалваното решение, а не на редовността на процедурата, в резултат на която то е прието, следва да се приеме, че този довод на жалбоподателя е неотносим в рамките на второто основание, чийто предмет е да се установи нарушение на принципа на служебната проверка на фактите, предвидена в член 76, параграф 1 от Регламент № 207/2009 (вж. в този смисъл решение от 18 май 2017 г., Reisswolf/EUIPO (secret.service.),
T‑163/16
, непубликувано,
EU:T:2017:350
, т.
).
Що се отнася, на второ място, до довода на жалбоподателя, изведен от това, че било ноторно известно, че руският език се разбира в балтийските държави, с него по същество се цели да се оспори изводът на апелативния състав, че при определянето на съответните потребители не следва да се вземат предвид гражданите на балтийските държави, мотивиран от факта, че жалбоподателят само заявил, без да представи доказателства, че в тези страни има висок процент на хора, говорещи руски език.
Във връзка с това от съдебната практика следва, че презумпцията за валидност на марка на Европейския съюз, характерна за производствата за обявяване на недействителност, ограничава предвиденото в член 76, параграф 1 от Регламент № 207/2009 задължение на EUIPO за служебна проверка на относимите факти, които биха могли да доведат до прилагането на абсолютните основания за отказ. Тъй като се презумира, че регистрираната марка на Европейския съюз е валидна, лицето, направило искане за обявяване на недействителност на тази марка, трябва да посочи на EUIPO конкретните обстоятелства, които биха могли да поставят под въпрос нейната валидност (в този смисъл вж. решения от 13 септември 2013 г., Fürstlich Castell’sches Domänenamt/СХВП — Castel Frères (CASTEL),
T‑320/10
,
EU:T:2013:424
, т.
и
и от 28 септември 2016 г., European Food/EUIPO — Société des produits Nestlé (FITNESS),
T‑476/15
,
EU:T:2016:568
, т.
и
).
Лицето, направило искане за обявяване на недействителност, все пак може да се позове на ноторно известни факти, за да оспори валидността на регистрирана марка на Европейския съюз. Според съдебната практика ноторно известните факти се определят като факти, които могат да бъдат известни на всеки или които могат да станат известни благодарение на общодостъпни източници (решения от 22 юни 2004 г., Ruiz-Picasso и др./СХВП — DaimlerChrysler (PICARO),
T‑185/02
,
EU:T:2004:189
, т.
и от 8 септември 2010 г., Wilfer/СХВП (Изображение на глава на китара),
T‑458/08
, непубликувано,
EU:T:2010:358
, т.
).
От съдебната практика освен това следва, че когато органите на EUIPO решат да вземат предвид ноторно известни факти, те не са длъжни в решенията си да установяват точността на такива факти (вж. решение от 1 март 2016 г., Peri/СХВП (Multiprop),
T‑538/14
, непубликувано,
EU:T:2016:117
, т.
и цитираната съдебна практика; решение от 21 септември 2017 г., Novartis/EUIPO — Meda (Zimara),
T‑238/15
, непубликувано,
EU:T:2017:636
, т.
).
По същия начин не може страните в производство пред инстанциите на EUIPO да бъдат упреквани за това, че не са представили доказателства, които да потвърдят точността на ноторно известните факти. Едва след като укаже, че твърдените от страните в производство за обявяване на недействителност ноторно известни факти не може да бъдат считани за такива, апелативният състав може евентуално да не ги приеме, с мотива че страните не са представили достатъчно доказателства, за да докажат тяхната точност.
С оглед на всичко изложено по-горе следва да се приеме, че апелативният състав е допуснал нарушение на член 76, параграф 1 от Регламент № 207/2009, тъй като не е могъл да изключи гражданите на балтийските държави при определянето на съответните потребители, само поради липсата на конкретни доказателства относно разбирането на руския език в тези страни, без преди това да се е произнесъл по въпроса дали е ноторно известно, както е твърдял жалбоподателят, че това население често разбира руския език.
Поради това, тъй като апелативният състав не е взел предвид доводите на жалбоподателя, че голяма част от населението на балтийските държави говори руски език, и не е проверил дали този факт е ноторно известен, следва да се приеме, че второто основание е доказано.
Само този извод обаче не е достатъчен, за да обоснове отмяната на обжалваното решение, тъй като допуснатата от апелативния състав грешка, свързана с нарушение на член 76, параграф 1 от Регламент № 207/2009, сама по себе си не е могла да има определящо значение за резултата (вж. в този смисъл решение от 12 септември 2007 г., Philip Morris Products/СХВП (Форма на пакет цигари),
T‑140/06
, непубликувано,
EU:T:2007:272
, т.
).
Наистина само при относимост на първото основание, по-конкретно доколкото то се отнася до описателното значение, което оспорваната марка може да има за съответните потребители, говорещи руски език, евентуално живеещи именно в балтийските държави, установената по-горе в точка 36 грешка би повлияла на резултата от проверката и следователно би могла да обоснове отмяната на обжалваното решение.
По първото основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009
С първото основание, което се разделя на четири части, жалбоподателят изтъква на първо място, че определянето на съответните потребители от апелативния състав е грешно, тъй като при него не са взети предвид нито специализираните потребители в Съюза, поддържащи търговски обмен с Русия, нито потребителите в Съюза, които говорят руски език.
На второ място, жалбоподателят поддържа, че апелативният състав не е преценил правилно въз основа на член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 7, параграф 2 от Регламент 2017/1001) частта от Съюза, по отношение на която е можело да се приложи абсолютното основание за отказ по член 7, параграф 1, буква в) от посочения регламент.
На трето място, жалбоподателят оспорва преценката на апелативния състав относно значението на думата „Пломбир“ на руски език. На четвърто място, жалбоподателят оспорва преценката на апелативния състав относно възприемането от съответните потребители на транслитерацията на тази дума с букви от латинската азбука (plombir).
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя. Те изтъкват по същество, че жалбоподателят не е доказал, че думата „plombir“ или „Пломбир“ ще бъде разбрана като означение на сладолед на руски език. Те смятат, при всяко положение, че това описателно значение няма да бъде схванато от съответните потребители. Според EUIPO не съществуват общи познания относно разбирането на руския език в Съюза. Колкото до встъпилата страна, тя поддържа, че тъй като руският е чужд език за гражданите на Съюза, жалбоподателят е трябвало да докаже, че думата „plombir“ спада към основния речник на този език.
Следва да се припомни, че член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 гласи, че марка на Европейския съюз се обявява за недействителна, когато марката на Европейския съюз е била регистрирана в противоречие с разпоредбите на член 7 от същия регламент. Според член 7, параграф 1, буква в) от този регламент се отказва регистрацията на: „марките, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да служат в търговската дейност за указване на вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други характерни техни особености“.
Член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 преследва цел от обществен интерес, която изисква знаците или означенията, които могат да служат в търговията, за да се означат характерни особености на стоките или услугите, за които е заявена регистрация, да могат да бъдат свободно използвани от всички. Посочената разпоредба не допуска тези знаци или означения да бъдат запазени само за едно предприятие поради регистрацията им като марки и едно предприятие да монополизира използването на описателен термин във вреда на другите предприятия, включително негови конкуренти, за които по този начин обхватът на речника, който ще могат да използват, за да опишат собствените си стоки, ще бъде ограничен (вж. решение от 25 ноември 2015 г., Ewald Dörken/СХВП — Schürmann (VENT ROLL),
T‑223/14
, непубликувано,
EU:T:2015:879
, т.
и цитираната съдебна практика).
–
По първата и втората част от първото основание
Следва първата и втората част от първото основание да се разгледат заедно, тъй като с тях се цели да се установи грешката в преценката на апелативния състав относно съответните потребители и частта от Съюза, с оглед на които е следвало да се прецени описателният характер на оспорваната марка.
Според постоянната съдебна практика описателният характер на даден знак трябва да се преценява само, от една страна, с оглед на съответните стоки или услуги и от друга страна, с оглед на възприемането им от потенциалния кръг от потребители, който се състои от лицата, ползващи тези стоки или услуги (решения от 27 февруари 2002 г., Eurocool Logistik/СХВП (EUROCOOL),
T‑34/00
,
EU:T:2002:41
, т.
и от 22 май 2008 г., Radio Regenbogen Hörfunk in Baden/СХВП (RadioCom),
T‑254/06
, непубликувано,
EU:T:2008:165
, т.
, вж. също решение от 17 май 2011 г., Consejo Regulador de la Denominación de Origen Txakoli de Álava и др./СХВП (TXAKOLI),
T‑341/09
,
EU:T:2011:220
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая в точка 16 от обжалваното решение апелативният състав приема, че означените с оспорваната марка продукти са предназначени за всички крайни потребители в Съюза, преценка, която жалбоподателят впрочем не оспорва.
Жалбоподателят обаче изтъква, че апелативният състав греши като не преценява абсолютното основание за отказ по член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 от гледна точка, от една страна, на потребителите, специализирани в търговския обмен с Русия, и от друга страна, на частта от потребителите, които говорят руски език и са част от широката общественост в Съюза и пребивават именно в Германия и в балтийските държави.
В това отношение жалбоподателят оспорва по същество даденото от апелативния състав тълкуване на понятието „част от Съюза“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009, който предвижда, че регистрацията като марка на Европейския съюз се отказва, „независимо че [абсолютните] мотиви[…] за отказ съществуват само в една част на Съюза“. Той поддържа, че апелативният състав е трябвало да разгледа описателния характер на оспорваната марка от гледна точка на потребителите, които говорят руски език, принадлежащи към широката общественост в Съюза и пребиваващи именно в Германия и в балтийските държави, като „част от Съюза“ по смисъла на тази разпоредба.
Във връзка с това следва да се уточни, че в точка 18 от обжалваното решение апелативният състав приема, че трансгранично малцинство, за разлика от държава членка или от група от държави членки, не може да бъде „част от Съюза“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009.
Както Съдът е постановил в решение от 22 юни 2006 г., Storck/СХВП (
C‑25/05 P
,
EU:C:2006:422
, т.
), посочената в член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009 част от Съюза може да се състои само от една държава членка.
Във всеки случай от тази съдебна практика, резултат от особените факти, присъщи на този случай, не може да се направи извод, че съдът на Съюза по този начин е искал да тълкува израза „част от [Съюза]“ в член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009 в смисъл, че тя не може да съответства на територия, по-малка от тази на една държава членка. От избора на думите, използвани от законодателя в този член, се установява, че той е искал да направи невъзможна регистрацията на знак поради основания за отказ, които съществуват в част от една или повече държави членки (вж. в този смисъл решение от 13 септември 2012 г., Sogepi Consulting y Publicidad/СХВП (ESPETEC),
T‑72/11
, непубликувано,
EU:T:2012:424
, т.
и
).
От друга страна, член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009 не би следвало да се разбира и в смисъл, че когато става въпрос за словен знак, той задължително се отнася до един от официалните езици на държава членка или на Съюза (решение от 13 септември 2012 г., ESPETEC,
T‑72/11
, непубликувано,
EU:T:2012:424
, т.
; вж. също решение от 19 юли 2017 г., Lackmann Fleisch- und Feinkostfabrik/EUIPO (медведь),
T‑432/16
, непубликувано,
EU:T:2017:527
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на изложеното по-горе, след като жалбоподателят твърди, че оспорваната марка има описателен характер на руски език, както посочва жалбоподателят, въз основа на член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009, съответните потребители, по отношение на които трябва да се преценява абсолютното основание за отказ, са потребителите, говорещи руски език, принадлежащи към широката общественост в Съюза.
[Съгласно поправката с определение от 30 април 2019 г.] Когато става въпрос за довода на жалбоподателя, че потребителите в Съюза, които говорят руски език, са установени именно в Германия и в балтийските държави, първо следва да се приеме, обратно на извода, направен от апелативния състав в точки 23 и 24 от обжалваното решение, че доказателствата, които жалбоподателят представя на апелативния състав, убедително доказват, че голяма част от германското население говори руски език. Наистина от решение на Landgericht Köln (Областен съд Кьолн, Германия) от 27 януари 2016 г., представено на апелативния състав от встъпилата страна, се установява, че населението на територията на Германия, говорещо руски език, наброява около три милиона души.
Второ, що се отнася до това дали голяма част от гражданите на Съюза, говорещи руски език живеят, в балтийските държави, следва да се подчертае, че в заседанието за изслушване на устните състезания EUIPO призна, че е ноторно известно, че руският език обикновено се разбира в балтийските държави.
Освен това Общият съд неотдавна потвърди, че е ноторно известно, че голяма част от гражданите на балтийските държави знаят руски език или го говорят като майчин език (вж. в този смисъл решение от 19 юли 2017 г., медведь,
T‑432/16
, непубликувано,
EU:T:2017:527
, т.
). Жалбоподателят подчертава с основание, че първи апелативен състав на EUIPO стига до същия извод в решение от 17 май 2016 г., предмет на посоченото съдебно решение, както и в друго решение от 20 юни 2013 г., постановено по преписка R 814/2012‑1, която също е цитирана в жалбата.
В това отношение от съдебната практика следва, че разглеждането на всяка заявка за регистрация трябва да бъде стриктно и пълно и то трябва да се прави във всеки конкретен случай (решение от 10 март 2011 г., Agencja Wydawnicza Technopol/СХВП,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, т.
). Законосъобразността на решенията на апелативните състави на EUIPO трябва да се преценява единствено въз основа на Регламент № 207/2009 според неговото тълкуване от съда на Съюза, а не въз основа на практиката за вземане на решения на EUIPO (вж. решение от 8 май 2012 г., Mizuno/СХВП — Golfino (G),
T‑101/11
, непубликувано,
EU:T:2012:223
, т.
и цитираната съдебна практика; вж. също в този смисъл решения от 26 април 2007 г., Alcon/СХВП,
C‑412/05 P
,
EU:C:2007:252
, т.
и от 2 май 2012 г., Universal Display/СХВП (UniversalPHOLED),
T‑435/11
, непубликувано,
EU:T:2012:210
, т.
).
Все пак в светлината на съдебната практика, според която се изисква EUIPO да вземе предвид приетите вече решения и с особено внимание да разгледа въпроса дали трябва да се произнесе по същия начин (решение от 10 март 2011 г., Agencja Wydawnicza Technopol/СХВП,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, т.
), следва да се приеме, че по-ранните решения, посочени от жалбоподателя, явно са неотдавнашна индикация за това, че разбирането на руския език в Съюза и особено в балтийските държави, може да се определи като „ноторно известен факт“, като същият факт е взет предвид от инстанциите на EUIPO в посочените решения.
При тези обстоятелства и без да е необходимо да се разглежда доводът на жалбоподателя относно наличието на потребители, специализирани в търговския обмен с Русия, следва да се приеме, че апелативният състав е допуснал грешка в преценката при определянето на съответните потребители, както и нарушение на член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009, тъй като съответните потребители, по отношение на които е следвало да се прецени абсолютното основание за отказ, са потребителите, говорещи руски език, и тук се включват представителите на широката общественост в Съюза, които разбират или говорят руски език и живеят именно в Германия и в балтийските държави.
Поради това първата и втората част от първото основание следва да се уважат.
–
По третата и четвъртата част от първото основание
С третата част от първото основание жалбоподателят оспорва по същество извода на апелативния състав, че не е доказал, че на руски език думата „Пломбир“ има описателно значение за продуктите, означени с оспорваната марка. С четвъртата част от първото основание той оспорва извода на апелативния състав, че „умственото усилие“, което щяло да бъде наложено на съответните потребители, а именно усилие за превод, свързано с усилие за транслитерация, не позволявало да се приеме, че те възприемат евентуално описателно значение на думата „plombir“.
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
На първо място, когато става въпрос за значението на думата „Пломбир“ или „plombir“ на руски език, следва да се припомни, че отделът по отмяна на EUIPO приема, без това да бъде оспорено от апелативния състав в обжалваното решение, че наименованието „Пломбир“ е използвано по времето на бившия Съюз на съветските социалистически републики (бивш СССР), за обозначаване на вид сладолед.
Апелативният състав не посочва никакво доказателство, въз основа на което да може да се заключи, че думата „plombir“ вече не се използва в Русия. Така, независимо че в точка 30 от обжалваното решение той уточнява, че изразите „сладолед“ или „сметанов сладолед“ са преведени с израза „(sliwotschnoje) moroschenoje“ (сливочное мороженое) в немско-руските речници, само тези доводи не позволяват да се изключи използването на думата „Пломбир“ или „plombir“ и на руски език за означаване на тези продукти или разновидност на тези продукти.
Следва освен това да се отбележи, че от точка 32 от обжалваното решение и от преписката на EUIPO се установява, че жалбоподателят е представил на апелативния състав извадки от техническите норми GOST от 2003 г., в които продуктите, означени с термина „plombir“, и продуктите, означени с термина „moroschenoje“, са с един и същ класификационен номер (52175‑2003). Тези официални норми, изготвени от Държавния комитет за стандартизация, метрология и сертифициране на Руската федерация след края на бившия СССР, са конкретно доказателство за установяване, че думата „plombir“ или „Пломбир“ е дума, която на руски език обикновено се използва за означаване на сладоледи.
Жалбоподателят представя на апелативния състав и решение на Deutsches Patent- und Markenamt (Германско патентно ведомство) от 12 март 2013 г., в което се потвърждава, че включително на датата, на която е прието посоченото решение, думата „plombir“ или „Пломбир“ на руски език означава сладолед.
От това следва, че жалбоподателят е представил на апелативния състав достатъчно доказателства, за да се установи, че думата „plombir“ или „Пломбир“ на руски език е описателна за съответните продукти.
Следва освен това да се уточни, че извадките от речници, които жалбоподателят представя за първи път в производството пред Общия съд (приложения K16 и K17 към искането за провеждане на съдебно заседание), потвърждават, че на руски език тази дума обикновено се използва за означаване на сладолед.
Доводът на встъпилата страна, че би трябвало да се има предвид използването на думата „plombir“ или „Пломбир“ за означаване на други продукти, не може да постави под въпрос този извод. Наистина, според постоянната съдебна практика фактът, че израз може да има няколко значения, не изключва наличието на описателен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009. В това отношение е достатъчно поне в едно от неговите значения марката да може да се използва за описание на съответните продукти (вж. решение от 12 февруари 2004 г., Koninklijke KPN Nederland,
C‑363/99
,
EU:C:2004:86
, т.
и цитираната съдебна практика).
На второ място, що се отнася до възприемането на оспорваната марка от потребителите от Съюза, говорещи руски език, установени именно в балтийските държави и в Германия, следва да се припомни, че за да попадне знак в приложното поле на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, той трябва да има с продуктите или услугите, които обозначава, достатъчно пряка и конкретна връзка, която може да позволи на съответните потребители да възприемат незабавно и без други разсъждения описание на тези продукти или на тези услуги или една от характерните им особености (вж. решение от 22 юни 2005 г., Metso Paper Automation/СХВП (PAPERLAB),
T‑19/04
,
EU:T:2005:247
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, обратно на възприетото в обжалваното решение от апелативния състав, за потребителите от Съюза, говорещи руски език, ще бъде по-очевидна връзката на думата „plombir“, отколкото на думата „Пломбир“ с описателно значение за сладолед на руски език, като се има предвид, че всички потребители владеят латинската азбука, но не непременно кирилицата.
Както изтъква жалбоподателят, възможно е също потребителите от Съюза, говорещи руски език, да използват съобщителни средства, които не могат да работят с буквите на кирилица и следователно имат навика за транслитерация на руските думи с латински букви.
Следва освен това да се припомни, че транслитерацията с латински букви на дума от друга азбука не представлява непременно пречка за възприемането от съответните потребители на описателното значение на тази дума (вж. в този смисъл решение от 16 декември 2010 г., Deutsche Steinzeug Cremer & Breuer/СХВП (CHROMA),
T‑281/09
,
EU:T:2010:537
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от изложеното по-горе следва, че тъй като думата „plombir“ представлява точна транслитерация на думата „Пломбир“, изписана с букви от латинската азбука, позната на съответните потребители от Съюза, които говорят руски език, описателното ѝ значение може да бъде схванато незабавно и непосредствено от тези потребители.
При това положение следва да се уважат и третата и четвъртата част от първото основание, а поради това и първото основание в неговата цялост.
С оглед на всички изложени по-горе съображения и без да е необходимо да се разглежда третото основание, изведено от нарушение на задължението за мотивиране, предвидено в член 75 от Регламент № 207/2009, обжалваното решение трябва да се отмени.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Съгласно член 190, параграф 2 от Процедурния правилник необходимите разходи, направени от страните за целите на производството пред апелативния състав на EUIPO, се считат за подлежащи на възстановяване съдебни разноски.
Тъй като EUIPO е загубила делото, тя следва да понесе освен собствените си разноски и разноските на жалбоподателя съгласно направеното от него искане. Те включват също и необходимите разходи, направени от жалбоподателя за целите на производството пред апелативния състав на EUIPO.
Тъй като встъпилата страна също е загубила делото по направените от нея искания, тя следва да понесе направените от нея разноски.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (първи състав)
реши:

1)
Отменя решение на четвърти апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 22 септември 2016 г. (преписка R 1812/2015‑4).

2)
EUIPO понася наред със собствените си съдебни разноски и разноските, направени от Monolith Frost GmbH, включително и необходимите разходи, направени от Monolith Frost за целите на производството пред апелативния състав на EUIPO.

3)
Dovgan GmbH понася собствените си съдебни разноски.

Pelikánová
Valančius
Öberg
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 13 декември 2018 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.