CELEX: 62017CJ0216
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2004/18/EK
1. panta 5. punkts
32. panta 2. punkts
Publiskais būvdarbu, piegādes un pakalpojumu iepirkums
Pamatnolīgumi
Klauzula par pamatnolīguma paplašināšanu attiecībā uz citām līgumslēdzējām iestādēm
Pārskatāmības princips un princips par vienlīdzīgu attieksmi pret saimnieciskās darbības subjektiem
Turpmāko publisko līgumu apjoma nenoteikšana vai noteikšana ar atsauci uz pamatnolīgumu neparakstījušo līgumslēdzēju iestāžu parastajām vajadzībām
Aizliegums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1. panta 5. punktu un 32. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (
OV 2004, L 134, 114. lpp.
), kā arī 33. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18 (
OV 2014, L 94, 65. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā saistībā ar divām iesniedzējtiesas apvienotām prasībām, no kurām pirmajā
Autorità Garante della Concorrenza e del mercato
(Konkurences un tirgus uzraudzības iestāde, Itālija, turpmāk tekstā – “
AGCM
”) un otrajā
Coopservice Soc. coop. arl
vērsās pret
Azienda Socio‑Sanitaria Territoriale della Vallecamonica – Sebino
(Kamonikas ielejas un Sebīno Sociālo un veselības aprūpes pakalpojumu teritoriālā iestāde, Itālija, turpmāk tekstā – “
ASST Valcamonica
”) par tās lēmumu pievienoties vides atsārņošanas, kā arī atkritumu savākšanas un apglabāšanas pakalpojumu līgumam (turpmāk tekstā – “sākotnējais līgums”), kuru 2012. gadā noslēdza
Azienda Socio‑Sanitaria Territoriale del Garda
(Gardas ezera Sociālo un veselības aprūpes pakalpojumu teritoriālā iestāde, Itālija, turpmāk tekstā – “
ASST del Garda
”) ar
Markas Srl
un
Zanetti Arturo
izveidotu pagaidu konsorciju
ATI – Zanetti Arturo & C. Srl
(turpmāk tekstā – “
ATE Markas
”).
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2004/18
Direktīvas 2004/18 11. un 15. apsvērumā ir teikts:
“(11)
Jāparedz [Savienības līmenī] definīcija pamatnolīgumiem, kā arī konkrēti noteikumi par pamatnolīgumiem, kas noslēgti saistībā ar šīs direktīvas darbības jomā ietilpstošiem līgumiem. Saskaņā ar minētajiem noteikumiem, ja līgumslēdzēja iestāde slēdz pamatnolīgumu atbilstīgi šīs direktīvas noteikumiem, kas attiecas konkrēti uz konkursu izsludināšanu, termiņiem un piedāvājumu iesniegšanas nosacījumiem, tad minētā pamatnolīguma spēkā esamības laikā ar to pamatotus līgumus tā var slēgt vai nu saskaņā ar pamatnolīguma noteikumiem, vai – ja pamatnolīgumā nav iepriekš paredzēti visi noteikumi – attiecībā uz šiem noteikumiem, izsludinot atkārtotu konkursu pamatnolīguma pušu starpā. Konkursa atkārtotai izsludināšanai jāatbilst dažiem noteikumiem, kuru mērķis ir garantēt nepieciešamo elastīgumu un garantēt vispārīgos principus, jo īpaši vienādu iespēju principa ievērošanu. Šo pašu iemeslu dēļ pamatnolīgumu spēkā esamībai nevajadzētu pārsniegt četrus gadus, izņemot tad, ja līgumslēdzējas iestādes to pienācīgi pamato.
[..]
(15)
Dalībvalstīs ir izstrādātas dažas centralizētas iepirkuma metodes. Vairākas līgumslēdzējas iestādes atbild par iepirkuma veikšanu vai valsts līgumu vai pamatnolīgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu citu līgumslēdzēju iestāžu uzdevumā. Ņemot vērā iepirkuma lielo apjomu, šīs metodes veicina konkurences palielināšanu un valsts iepirkuma racionalizēšanu. Tādēļ jāparedz Kopienas definīcija valdības sagādes iestādēm, kas specializējušās līgumslēdzēju iestāžu apkalpošanā. Jādefinē arī nosacījumi, ar kādiem atbilstīgi nediskriminēšanas un vienādu iespēju principam līgumslēdzējas iestādes, kuru vajadzībām būvdarbus, piegādes un/vai pakalpojumus iepērk valdības sagādes iestāde, var uzskatīt par ievērojušām šīs direktīvas prasības.”
Šīs direktīvas 1. panta “Definīcijas” 5. punktā ir noteikts:
““Pamatnolīgums” ir nolīgums, ko viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un viens vai vairāki komersanti noslēdz ar mērķi paredzēt noteikumus līgumiem, kuru slēgšanas tiesības plānots piešķirt konkrētā laika posmā, jo īpaši attiecībā uz cenu un, attiecīgā gadījumā, uz paredzēto kvalitāti [daudzumu].”
Atbilstoši minētās direktīvas 2. pantam “Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas principi”:
“Līgumslēdzējas iestādes pret visiem komersantiem izturas vienādi un nediskriminējoši un rīkojas pārredzami.”
Šīs pašas direktīvas 9. pantā “Valsts līgumu, pamatnolīgumu un dinamisko iepirkuma sistēmu paredzamās vērtības aprēķina metodes” ir noteikts:
“1.   Valsts līguma paredzamās vērtības aprēķina pamatā ir līgumslēdzējas iestādes paredzamā maksājuma kopsumma bez PVN. Šajā aprēķinā ņem vērā paredzamo kopsummu, kurā ietver visas iespējamās alternatīvas un iespējamo līguma atjaunošanu.
[..]
3.   Nedrīkst sīkāk sadalīt plānoto būvdarbu apjomu vai paredzēto iegādājamo preču un/vai pakalpojumu daudzumu, lai šādā veidā novērstu šīs direktīvas piemērošanu.
[..]
7.   Tādiem piegādes vai pakalpojumu valsts līgumiem, kas būtībā ir pastāvīgi vai ko paredzēts atjaunot noteiktā laika posmā, līguma paredzamās vērtības aprēķina pamatā ir:
a)
vai nu iepriekšējos 12 mēnešos, vai iepriekšējā finanšu gadā piešķirtajām līguma slēgšanas tiesībām atbilstīgo viena veida secīgo līgumu kopējā faktiskā vērtība, kas pēc iespējas precizēta, lai ņemtu vērā daudzuma vai vērtības izmaiņas, kuras varētu būt radušās 12 mēnešos pēc sākotnējā līguma,
b)
vai to secīgo līgumu kopējā paredzamā vērtība, kuru slēgšanas tiesības piešķirtas 12 mēnešos pēc pirmās piegādes vai tai atbilstošajā finanšu gadā, ja tas ir ilgāks par 12 mēnešiem.
Valsts līguma paredzamās vērtības aprēķina metodi nedrīkst apzināti izvēlēties tā, lai izvairītos no šīs direktīvas piemērošanas.
[..]
9.   Pamatnolīgumiem un dinamiskajām iepirkuma sistēmām vērtība, kas jāņem vērā, ir visu to līgumu maksimālā paredzamā vērtība, atskaitot PVN, kuru slēgšanas tiesības paredzēts piešķirt konkrētā pamatnolīguma vai konkrētās dinamiskās iepirkuma sistēmas izpildes laikā.”
Direktīvas 2004/18 32. pantā “Pamatnolīgumi” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis var noteikt, ka līgumslēdzējas iestādes drīkst slēgt pamatnolīgumus.
2.   Visos pamatnolīguma slēgšanas posmos līdz pat līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai, ko veic saskaņā ar minēto pamatnolīgumu, līgumslēdzējas iestādes ievēro reglamentu, kas minēts šajā direktīvā. Pamatnolīguma puses izraugās pēc piešķiršanas kritērijiem, kas noteikti saskaņā ar 53. pantu.
Līguma slēgšanas tiesības pamatnolīguma satvarā piešķir saskaņā ar 3. un 4. punktā paredzēto procedūru. Šo procedūru drīkst piemērot tikai to līgumslēdzēju iestāžu un komersantu starpā, kas jau sākotnēji ir pamatnolīguma puses.
Piešķirot līguma slēgšanas tiesības pamatnolīguma satvarā, puses nekādos apstākļos nedrīkst būtiski grozīt minētā pamatnolīguma noteikumus, jo īpaši 3. punktā minētajā gadījumā.
Pamatnolīguma termiņš nedrīkst pārsniegt četrus gadus, izņemot ārkārtas gadījumus, kuros pienācīgs pamatojums ir pamatnolīguma priekšmets.
Līgumslēdzējas iestādes nedrīkst pamatnolīgumus izmantot neatbilstoši vai tādā veidā, kas novērš, ierobežo vai kropļo konkurenci.
3.   Ja pamatnolīgumu noslēdz tikai ar vienu komersantu, tad to līgumu slēgšanas tiesības, kuru pamatā ir minētais nolīgums, piešķir atbilstīgi pamatnolīgumā paredzētajiem noteikumiem.
Šādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanā līgumslēdzējas iestādes var rakstveidā apspriesties ar pamatnolīgumu noslēgušo komersantu, vajadzības gadījumā prasot papildināt piedāvājumu.
4.   Ja pamatnolīgumu noslēdz ar vairākiem komersantiem, tad pēdējiem jābūt vismaz trim, ciktāl atlases kritērijiem atbilstošu komersantu skaits un/vai piešķiršanas kritērijiem atbilstošu pieņemamu piedāvājumu skaits ir pietiekams.
To līgumu slēgšanas tiesības, kuru pamatā ir ar vairākiem komersantiem noslēgts pamatnolīgums, var piešķirt kādā no šādiem veidiem:
–
piemērojot pamatnolīgumā paredzētos noteikumus un neizsludinot konkursu, vai
–
ja pamatnolīgumā nav paredzēti visi noteikumi un ja puses atkal konkurē ar tiem pašiem vai, vajadzības gadījumā, precizētiem noteikumiem, vai, attiecīgā gadījumā, citiem noteikumiem, kas minēti pamatnolīguma specifikācijās, saskaņā ar šādu procedūru:
[..].”
Šīs direktīvas 35. panta “Paziņojumi” 4. punktā ir paredzēts:
“Līgumslēdzējas iestādes, kas ir piešķīrušas valsts līguma slēgšanas tiesības vai noslēgušas pamatnolīgumu, ne vēlāk kā 48 dienās pēc līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas vai pēc pamatnolīguma noslēgšanas nosūta paziņojumu par piešķiršanas procedūras rezultātiem.
Attiecībā uz pamatnolīgumiem, kas noslēgti saskaņā ar 32. pantu, līgumslēdzējām iestādēm nav pienākuma sūtīt paziņojumu par katra atsevišķa minētajam nolīgumam atbilstošā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras rezultātiem.
[..]”
Minētās direktīvas VII A pielikumā “Informācija, kas jāiekļauj valsts līgumu paziņojumos” ir precizēts:
“[..]
Līgumu paziņojumi
[..]
3.
[..]
c)
attiecīgā gadījumā – norāde uz to, vai jāņem vērā pamatnolīgums;
[..]
6.
[..]
c)
pakalpojumu valsts līgumiem:
–
pakalpojuma kategorija un apraksts. Atsauces numurs(-i) nomenklatūrā. Sniedzamo pakalpojumu apjoms. Konkrēta norāde par papildu iepirkuma iespējamību un provizorisku grafiku, ja tas ir zināms, kā arī par līguma atjaunošanas reižu skaitu, ja paredzēta šāda atjaunošana. Konkrētā laika posmā atjaunojamu pakalpojumu valsts līgumu gadījumā – aptuvens turpmāko paredzēto līgumu slēgšanas grafiks, ja tas ir zināms,
pamatnolīguma gadījumā – arī norāde par plānoto pamatnolīguma darbības ilgumu, pakalpojumu paredzamo kopējo vērtību visā pamatnolīguma laikā un, ciktāl iespējams, par to līgumu vērtību un regularitāti, kuru slēgšanas tiesības paredzēts piešķirt,
–
[..]
18.
Pamatnolīguma gadījumā – komersantu, kas būs pamatnolīguma dalībnieki, skaits un – attiecīgā gadījumā – paredzētais maksimālais skaits; paredzētais pamatnolīguma darbības ilgums, vajadzības gadījumā minot iemeslus tādam darbības ilgumam, kas pārsniedz četrus gadus.
[..]”
Itālijas tiesības
Valsts mēroga tiesības
2006. gada 27. decembra
legge n. 296
(Likums Nr. 296) (2006. gada 27. decembra
GURI
Nr. 299, kārtējais pielikums Nr. 244) 1. panta 449. punkta pēdējā daļā ir noteikts:
“Valsts veselības aprūpes dienesta iestādēm vienmēr jāveic iegādes ar kompetento reģionālo centrāļu noslēgto nolīgumu starpniecību vai – gadījumā, ja nav šādu spēkā esošu reģionālo nolīgumu – ar [Itālijas publiskās pārvaldes] centralizēto iepirkumu struktūru noslēgtu pamatnolīgumu starpniecību.”
2006. gada 12. aprīļa
decreto legislativo n. 163
(Dekrētlikums Nr. 163) (2006. gada 2. maija
GURI
Nr. 100, kārtējais pielikums Nr. 107), kas bija spēkā pamatlietas faktu laikā, bija pieņems konkrēti ar mērķi transponēt Direktīvu 2004/18.
No šā dekrēta 3. panta 13. punkta izrietēja:
““Pamatnolīgums” ir nolīgums, ko viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un viens vai vairāki saimnieciskās darbības subjekti noslēdz ar mērķi paredzēt konkrētā laikposmā izdarāmo pasūtījumu noteikumus tostarp par cenām un, attiecīgā gadījumā, par paredzētajiem daudzumiem.”
Tas, kā darbojas ar vienu vienīgu saimnieciskās darbības subjektu noslēgts pamatnolīgums, bija aprakstīts minētā dekrēta 59. pantā. Šīs tiesību normas 2.–4. punktā bija burtiski pārņemts Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta pirmās līdz trešās daļas un 3. punkta formulējums. Turpretim tajā netika transponētas šīs direktīvas 32. panta 2. punkta ceturtā un piektā daļa, kurās pamatnolīguma termiņš ir ierobežots ar četriem gadiem, izņemot pienācīgi pamatotus ārkārtas gadījumus, un līgumslēdzējām iestādēm ir aizliegts pamatnolīgumus izmantot ļaunprātīgi vai tādā veidā, kas novērš, ierobežo vai kropļo konkurenci.
Decreto‑legge 6 luglio 2012 n. 95, convertito con modificazioni dalla legge 7 agosto 2012, n. 135
(2012. gada 6. jūlija Dekrētlikums Nr. 95 (2012. gada 6. jūlija
GURI
Nr. 156, kārtējais pielikums Nr. 141), kas ir grozīts un pārveidots par 2012. gada 7. augusta Likumu Nr. 135; 2012. gada 14. augusta
GURI
Nr. 189, kārtējais pielikums Nr. 173) 1. panta 12. punktā ir ļauts publiskā iepirkuma līguma izpildes laikā grozīt tā noteikumus, lai uzlabotu iepirkuma nosacījumus, kas noteikti sākotnējā iepirkuma procedūrā.
Šā dekrētlikuma 15. panta 13. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka preču vai pakalpojumu iepirkuma līgums, kas ir pārāk sadārdzināts, ņemot vērā likumā noteiktos nosacījumus, var tikt izbeigts, lai – nerīkojot jaunu iepirkuma procedūru – slēgtu jaunu iepirkuma līgumu, kurā ir pārņemti noteikumi no kāda ar citiem uzņēmumiem izpildes gaitā esoša iepirkuma līguma.
Reģionālās tiesības
Attiecībā uz Lombardiju (Itālija) – 1997. gada 19. maija
legge regionale n. 14
(Reģionālais likums Nr. 14) 3. panta 7. punktā ir noteikts, ka visa šā reģiona administrācijai ir jāizmanto centralizēta iegādes kārtība, tostarp reģionālā iepirkumu centrāle.
Giunta regionale
[reģionālās valdības] 2011. gada 6. decembra Lēmumā Nr. 2633 ir atkārtoti noteikts, ka
ASST
ir pienākums veikt pasūtījumus kopīgi un izmantot iepirkumu centrāles.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Strīdu pamatlietā ir izraisījis Lēmums Nr. 1158/2015, ko 2015. gada 30. decembrī ir pieņēmis
ASST Valcamonica
ģenerāldirektors, lai bez publiskā iepirkuma procedūras rīkošanas pievienotos sākotnējam līgumam uz laiku no 2016. gada 1. februāra līdz 2021. gada 15. februārim.
Šai nolūkā
ASST Valcamonica
ģenerāldirektors lūdza paplašināt publisko pasūtījumu, kas sākotnēji bija piešķirts
ATE Markas
ar Lēmumu Nr. 828/2011, ko 2011. gada 4. novembrī bija pieņēmis
ASST del Garda
ģenerāldirektors (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 828/2011”).
Šajā lēmumā no
ATE Markas
tika pasūtīti atsārņošanas, atkritumu savākšanas un apglabāšanas pakalpojumi 108 mēnešu, t.i., deviņu gadu ilgā laikposmā no 2012. gada 16. februāra līdz 2021. gada 15. februārim. Šā publiskā iepirkuma līguma specifikāciju 5. punktā bija klauzula ar virsrakstu “Iepirkuma līguma paplašināšana” (turpmāk tekstā – “paplašināšanas klauzula”), kas ļāva jebkurai no vairākiem šajā klauzulā minētajiem subjektiem lūgt izraudzītajam iepirkuma pretendentam šo līgumu attiecināt arī uz šiem subjektiem “ar tādiem pašiem noteikumiem, kādi ir attiecīgajā iepirkuma procedūrā”. Šajā klauzulā, kurā bija minēta arī
ASST Valcamonica
, tika precizēts, ka izraudzītajam pretendentam nav pienākuma šo lūgumu par līguma paplašināšanu izpildīt. Turklāt, pamatojoties uz šo klauzulu, rodas “autonomas līgumattiecības” uz sākotnējā līgumā paredzētā iepirkuma perioda atlikušo laiku.
Gan
Coopservice
, kas bija līdz tam nodrošinājusi
ASST Valcamonica
telpu uzkopšanu, gan
AGCM
katra vērsās
Tribunale amministrativo regionale della Lombardia
(Lombardijas reģiona Administratīvā tiesa, Itālija) ar prasību par Lēmuma Nr. 1158/2015, Lēmuma Nr. 828/2011, kā arī paplašināšanas klauzulas atcelšanu, tāpēc ka šie akti ļaujot piešķirt jaunu pakalpojumu pasūtījumu pretēji gan Itālijas, gan Savienības konkurences noteikumiem, konkrēti – nepildot pienākumu rīkot konkursu.
Ar 2016. gada 7. novembra spriedumu
Tribunale amministrativo regionale della Lombardia
(Lombardijas reģiona Administratīvā tiesa) abas šīs prasības noraidīja, pamatojoties uz to, ka pamatnolīgumu attiecīgais saimnieciskās darbības subjekts var noslēgt ar vienu vienīgu līgumslēdzēju iestādi, kas rīkojas pati savā un citu tādu līgumslēdzēju iestāžu vārdā, kuras, lai arī nolīgumā ir minētas, tomēr pašas tieši nepiedalās tā slēgšanā. Turklāt neesot vajadzīgs, lai pamatnolīgumā skaidri un jau no paša sākuma būtu noteikts iegāžu apjoms, ko varēs pieprasīt paplašināšanas klauzulu iespējami izmantojošās līgumslēdzējas iestādes, jo šo apjomu var paredzēt netieši, atsaucoties uz to parastajām vajadzībām.
Tad
Coopservice
un
AGCM
pārsūdzēja šo spriedumu iesniedzējtiesā –
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija).
Markas
, kura iestājās lietā
ASST Valcamonica
atbalstam, iesniedzējtiesā apgalvo, ka
ASST Valcamonica
pievienošanās sākotnējam līgumam bija atbilstoša Direktīvas 2014/24 33. pantam, un lūdz iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šīs tiesību normas interpretāciju.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa veic trīs konstatējumus.
Pirmām kārtām, tā uzskata, ka pamatlietā ir piemērojams Direktīvas 2004/18 32. pants. Tomēr, konstatējusi, pirmkārt, ka šī direktīva kopš 2016. gada 18. aprīļa ir atcelta ar Direktīvu 2014/24 un, otrkārt, ka šīs pēdējās nupat minētās direktīvas tiesību normas, kas ir būtiskas pamatlietas atrisināšanai, ir identiskas Direktīvas 2004/18 normām, iesniedzējtiesa uzskata par lietderīgu interpretēt Direktīvas 2004/18 un 2014/24 kopā.
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa uzskata, ka kvalificēt sākotnējo līgumu par “pamatnolīgumu” Direktīvu 2004/18 un 2014/24 izpratnē ir principā pareizi.
Trešām kārtām, tā uzskata, ka “pamatnolīgumam” Direktīvas 2004/18 1. panta 5. punkta un 32. panta izpratnē piemīt divas galvenās raksturiezīmes. Pirmkārt, konkursam esot jānotiek sākumā – izraudzītā pretendenta noteikšanas brīdī – un tātad tas neesot vajadzīgs, lai noformētu katru no pasūtījumiem, kuri veikti saskaņā ar pamatnolīgumu ar saimnieciskās darbības subjektu, kas izraudzīts publiskā iepirkuma procedūrā, kuras iznākumā ir noslēgts šis pamatnolīgums (turpmāk tekstā – “turpmākie līgumi”). Otrkārt, ievērojot Direktīvas 2004/18 1. panta 5. punktā rodamo vārdkopu “attiecīgā gadījumā”, pamatnolīgumā neesot obligāti precizēt daudzumus, uz kuriem tas attieksies.
Iesniedzējtiesas ieskatā, nostāja, ko ieņem
Tribunale amministrativo regionale della Lombardia
(Lombardijas reģiona Administratīvā tiesa), lai arī būdama attaisnojama ar Itālijas likumdevējam svarīgo mērķi veicināt kopīgas iegādes procedūras, tomēr neesot atbilstoša Savienības tiesībām. Iesniedzējtiesa arīdzan konstatē, ka šajā jautājumā nav atbilstīgas Tiesas judikatūras.
Šajā ziņā
Consiglio di Stato
(Valsts padome) uzskata, ka vārdkopas “attiecīgā gadījumā” interpretācija, ko veikusi
Tribunale amministrativo regionale della Lombardia
(Lombardijas reģiona Administratīvā tiesa) ir pārlieku plaša. Iesniedzējtiesas ieskatā, paplašināšanas klauzulai būtu jābūt divējādi limitētai. Subjektīvā ziņā tajā būtu jānorāda līgumslēdzējas iestādes, kuras var to izmantot, savukārt objektīvā ziņā tajā būtu jāparedz iespējamās paplašināšanas ekonomiskā vērtība, ieskaitot maksimālās summas ziņā, kā tā esot nospriedusi vairākos savos spriedumos. Pretēja interpretācija padarītu leģitīmu situāciju, kurā tiek piešķirti neskaitāmi turpmāki tieši pasūtījumi, kas savukārt būtu pretrunā Savienības tiesību pamatprincipiem, ka publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības ir piešķiramas konkursa kārtībā, un tādējādi radītu konkurences apdraudējumu.
Tāpēc iesniedzējtiesa sliecas šo vārdkopu interpretēt šauri, proti, ka iegāžu daudzumu, uz kurām attieksies pamatnolīgums, šajā pamatnolīgumā nosaka “attiecīgā gadījumā”. To varētu nenoteikt tikai tad, ja pašas iegādes ir noteiktas vai nosakāmas skaidri un viennozīmīgi, ņemot vērā faktisko vai tiesisko situāciju, kas attiecīgā pamatnolīguma pusēm ir zināma, pat ja arī tās šo situāciju nav atspoguļojušas pašā pamatnolīgumā.
Atbildot uz lūgumu sniegt paskaidrojumus, ko tai izteikusi Tiesa saskaņā ar Reglamenta 101. pantu, lai noskaidrotu iemeslus, kāpēc sākotnējās līgumslēdzējas iestādes ar
ATE Markas
noslēgto līgumu tā kvalificē par pamatnolīgumu Direktīvas 2004/18 1. panta 5. punkta un 32. panta izpratnē, lai arī šis publiskā iepirkuma līgums bija noslēgts uz 9 gadiem, iesniedzējtiesa 2018. gada 20. februāra lēmumā paskaidroja, ka tai kā administratīvajai tiesai ir jāievēro dispozitivitātes princips un ka jautājuma izvirzīšana pēc savas ierosmes esot atļauta tikai tad, ja administratīvajā aktā ir īpaši smagi trūkumi, kuru dēļ tas var būt spēkā neesošs. Taču, iesniedzējtiesas ieskatā, “[..] acīmredzami ir izslēdzams, ka ilgums, kas pārsniedz likumā paredzēto maksimālo ilgumu, būtu tik smags trūkums, ka tā dēļ tiesa teorētiski varētu pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par šā pasākuma atzīstamību par spēkā neesošu”. Iesniedzējtiesa arī norāda, ka uz sākotnējo līgumu – ņemot vērā tā savdabīgo mērķi, proti, nodrošināt vairāku slimnīcu pienācīgu darbību – varētu attiecināt Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta ceturtajā daļā paredzēto izņēmumu.
Šādos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2004/18 [1.] panta 5. punktu un 32. pantu un Direktīvu 2004/18 atceļošās Direktīvas 2014/24 33. pantu var interpretēt tādējādi, ka tie ļauj noslēgt pamatnolīgumu, kurā:
–
viena līgumslēdzēja iestāde rīkojas pati savā un citu tādu līgumslēdzēju iestāžu vārdā, kuras ir konkrēti norādītas, tomēr pašas tieši nepiedalās šā pamatnolīguma noslēgšanā;
–
nav noteikts to pakalpojumu daudzums, ko līgumslēdzējas iestādes, kuras nav pamatnolīguma parakstītājas, varēs prasīt, pašas noslēdzot šajā pamatnolīgumā paredzētos turpmākos līgumus?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai Direktīvas 2004/18 [1.] panta 5. punktu un 32. pantu, kā arī Direktīvas 2014/24 33. pantu var interpretēt tādējādi, ka tie ļauj noslēgt pamatnolīgumu, kurā:
–
viena līgumslēdzēja iestāde rīkojas pati savā un citu tādu līgumslēdzēju iestāžu vārdā, kuras ir konkrēti norādītas, tomēr pašas tieši nepiedalās šā pamatnolīguma noslēgšanā;
–
pakalpojumu daudzumu, ko līgumslēdzējas iestādes, kuras nav parakstītājas, varēs prasīt, pašas noslēdzot šajā pamatnolīgumā paredzētos turpmākos līgumus, nosaka, ņemot vērā šo iestāžu parastās vajadzības?”
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
No lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesas argumentācija balstās uz pieņēmumu, ka sākotnējais līgums būtu kvalificējams kā “pamatnolīgums” Direktīvas 2004/18 1. panta 5. punkta un 32. panta izpratnē.
Tomēr
Coopservice
un Komisija apšauba šā pieņēmuma dibinātību. Proti, tās apgalvo, ka sākotnējā līgumā nebija ņemts vērā Direktīvas 2004/18 32. panta 2. panta ceturtajā daļā noteiktais, ka pamatnolīguma ilgums nedrīkst pārsniegt četrus gadus, izņemot “izņemot ārkārtas gadījumus, kuros pienācīgs pamatojums ir pamatnolīguma priekšmets”. Taču neesot sniegts neviens paskaidrojums, lai attaisnotu šo četru gadu termiņa neievērošanu. No tā izrietot, ka minētais līgums nav kvalificējams kā “pamatnolīgums” Direktīvas 2004/18 izpratnē un līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu būtu jāatzīst par nepieņemamu.
Proti, neizklāstot iemeslus, kādēļ uz sākotnējo līgumu, kas tika noslēgts uz deviņiem gadiem, varētu attiecināt Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta ceturtās daļas atkāpi, iesniedzējtiesa – pretēji Tiesas Reglamenta 94. pantā noteiktajam – neesot nedz noteikusi tās Tiesai uzdoto prejudiciālo jautājumu faktisko apstākļu un tiesiskā regulējuma kontekstu, nedz paskaidrojusi šo jautājumu pamatā esošos faktu pieņēmumus.
Šajā ziņā ir jāatgādina Tiesas pastāvīgās judikatūras atziņa, ka LESD 267. pantā paredzētajā Tiesas sadarbībā ar valstu tiesām vajadzība nodrošināt Savienības tiesību interpretāciju, kas būtu noderīga valsts tiesai, prasa, lai attiecīgā valsts tiesa izklāstītu tās uzdoto jautājumu faktisko apstākļu un tiesiskā regulējuma kontekstu vai vismaz paskaidrotu šo jautājumu pamatā esošās faktiskās situācijas. Proti, par Savienības tiesību akta interpretāciju vai spēkā esamību Tiesa var lemt, vienīgi pamatojoties uz faktiem, ko tai ir norādījusi valsts tiesa (skat. nesen brīvības veikt uzņēmējdarbību jomā pieņemto rīkojumu, 2018. gada 31. maijs, Bán,
C‑24/18
, nav publicēts,
EU:C:2018:376
,
14.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu izveidotā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, kura ietvaros pirmā sniedz otrajām tādas Savienības tiesību interpretācijas norādes, kas tām ir nepieciešamas, lai atrisinātu izskatāmās lietas (šajā nozīmē skat. tostarp spriedumus, 1992. gada 16. jūlijs, Meilicke,
C‑83/91
,
EU:C:1992:332
,
22.
punkts, un 2017. gada 20. decembris, Global Starnet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
,
24.
punkts).
Šīs sadarbības ietvaros uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības pieņēmums, tāpēc valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 5. decembris, Cipolla u.c.,
C‑94/04 un C‑202/04
,
EU:C:2006:758
,
25.
punkts, un 2017. gada 11. maijs, Archus un Gama,
C‑131/16
,
EU:C:2017:358
,
42.
punkts).
Turklāt Savienības tiesībās valstu tiesām nav uzlikts pienākums pēc savas ierosmes izvirzīt pamatu par Savienības tiesību pārkāpumu, ja saistībā ar šā pamata izskatīšanu tām būtu jāatsakās no sev piekrītošās pasivitātes, pārsniedzot lietas dalībnieku noteiktās strīda robežas un balstoties uz citiem faktiem un apstākļiem, nevis tiem, ar kuriem savu prasījumu ir pamatojis minēto tiesību normu piemērošanā ieinteresētais lietas dalībnieks (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 14. decembris, van Schijndel un van Veen,
C‑430/93 un C‑431/93
,
EU:C:1995:441
,
21.
un
22.
punkts).
Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda – kā secinājumu 77. punktā norāda ģenerāladvokāts – vai tai nav iespējams izvērtēt jautājumu par sākotnējam līgumam paredzētā ilguma saderīgumu ar Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta ceturto daļu, jo pamatlietas puses šķiet pamatojamies uz šīs direktīvas VII A pielikuma sadaļā “Līgumu paziņojumi” rodamā 6. punkta c) apakšpunktu par “pakalpojumu valsts līgumiem”. Savukārt šajā nupat minētajā tiesību normā kā līgumu paziņojumos obligāti norādāmā informācija ir minēta piegāžu paredzamā kopvērtība visā pamatnolīguma laikā.
Turklāt nekādi nav pierādīts, ka tāds publiskā iepirkuma līgums kā sākotnējais līgums nebūtu kvalificējams par “pamatnolīgumu” Direktīvas 2004/18 1. panta 5. punkta un 32. panta 2. punkta ceturtās daļas izpratnē tāpēc vien, ka tas ir noslēgts uz termiņu, kura ilgums pārsniedz četrus gadus, lai arī līgumslēdzēja iestāde nav pienācīgi attaisnojusi šā termiņa pārsniegšanu. Proti, tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā nav izslēdzams konkrēti tas, ka tāds līgums kā sākotnējais līgums ir spēkā esošs pamatnolīgums šīs nupat minētās tiesību normas izpratnē pirmo četru savu piemērošanas gadu laikā un ka tas zaudē spēku šā termiņa beigās.
Tāpēc lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir atzīstams par pieņemamu.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Tiesai uzdotajos jautājumos iesniedzējtiesa atsaucas vienlaikus uz Direktīvu 2004/18 un Direktīvu 2014/24.
Šajā ziņā ievadam jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai principā ir jāpiemēro tā direktīva, kura ir spēkā brīdī, kad līgumslēdzēja iestāde izvēlas, kādu procedūru tā īstenos, un galīgi izlemj jautājumu, vai pastāv pienākums veikt iepirkuma procedūras iepriekšēju izsludināšanu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai. Savukārt direktīvas, kuras transponēšanas termiņš ir beidzies pēc šā brīža, normas nav piemērojamas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 10. jūlijs, Impresa Pizzarotti,
C‑213/13
,
EU:C:2014:2067
,
31.
punkts, un 2016. gada 7. aprīlis, Partner Apelski Dariusz,
C‑324/14
,
EU:C:2016:214
,
83.
punkts).
Pamatlietā sākotnējais līgums tika noformēts ar 2011. gada 4. novembrī pieņemto Lēmumu Nr. 828/2011, savukārt Direktīva 2004/18 ar Direktīvu 2014/24 tika atcelta tikai kopš 2016. gada 18. aprīļa.
Līdz ar to pamatlietā aplūkoto faktisko apstākļu rašanās dienā joprojām bija piemērojama Direktīva 2004/18, un tāpēc ir uzskatāms, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par tās, nevis Direktīvas 2014/24 interpretāciju (pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2016. gada 10. novembris, Spinosa Costruzioni Generali un Melfi,
C‑162/16
, nav publicēts,
EU:C:2016:870
,
21.
punkts).
Tāpēc ir redzams, ka ar abiem saviem jautājumiem, kuri ir jāiztirzā kopīgi, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2004/18 1. panta 5. punkts un 32. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir atļauts noslēgt tādu pamatnolīgumu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, līgumslēdzēja iestāde rīkojas pati savā un citu tādu līgumslēdzēju iestāžu vārdā, kas pamatnolīguma ir konkrēti norādītas, tomēr pašas tieši nepiedalās tā noslēgšanā, un, otrkārt, pakalpojumu apjoms, ko līgumslēdzējas iestādes, kuras nav parakstītājas, varēs prasīt, pašas noslēdzot šajā pamatnolīgumā paredzētos turpmākos iepirkuma līgumus, vai nu nav noteikts, var arī ir noteikts, ņemot vērā šo iestāžu parastās vajadzības.
Par līgumslēdzējas iestādes tiesībām rīkoties pašai savā un citu tādu līgumslēdzēju iestāžu vārdā, kuras pamatnolīgumā ir konkrēti norādītas, tomēr pašas tieši nepiedalās tā noslēgšanā
Saskaņā ar Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta otro daļu līguma slēgšanas tiesības pamatnolīguma satvarā piešķir saskaņā ar procedūrām, kas ir piemērojamas tikai starp līgumslēdzējām iestādēm un tādiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri jau sākotnēji ir šā pamatnolīguma puses.
Tā kā pēc šīs tiesību normas formulējuma vien nav iespējams noteikt, vai prasība sākotnēji būt pamatnolīguma pusēm attiecas gan uz līgumslēdzējām iestādēm, gan uz saimnieciskās darbības subjektiem vai tikai uz šiem pēdējiem, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kura sastāvdaļa tā ir, mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 17. novembris, Merck,
292/82
,
EU:C:1983:335
,
12.
punkts).
Šajā ziņā visupirms jāuzsver – Direktīvas 2004/18 32. panta 4. punkta otrajā daļā, lasot to šīs direktīvas 11. apsvēruma gaismā, ir paredzēts, ka, pamatnolīgumu noslēdzot ar vairākiem izraudzītajiem pretendentiem, turpmākie pasūtījumi tiek izdarīti pēc tam, kad pamatnolīguma pušu starpā tiek rīkots jauns konkurss par noteikumiem, kas vēl nebija noteikti. Arī minētās direktīvas VII A pielikuma sadaļā “Līgumu paziņojumi” esošajā 18. punktā ir noteikts, ka līgumslēdzējai iestādei, kura sākotnēji ir pamatnolīguma puse, ir jānorāda “komersantu, kas būs pamatnolīguma dalībnieki, skaits un – attiecīgā gadījumā – paredzētais maksimālais skaits [..]”.
No šīm tiesību normām izriet, ka prasība būt pamatnolīguma pusēm attiecas tikai uz saimnieciskās darbības subjektiem, jo nevar būt ne runas par atkārtota konkursa rīkošanu pašu līgumslēdzēju iestāžu starpā.
Šī interpretācija arīdzan palīdz nodrošināt lietderīgo iedarbību Direktīvas 2004/18 1. panta 5. punktam un 32. pantam, kuru mērķis tostarp ir vairot publiskā pasūtījuma efektivitāti, mudinot pamatnolīgumu izmantošanas ceļā apvienot publiskās iegādes, lai panāktu apjomradītu ietaupījumu.
Turklāt šo interpretāciju – kā secinājumu 62. punktā norāda ģenerāladvokāts – apstiprina Direktīvas 2014/24 [33.] panta 2. punkta otrās daļas formulējums, kurā ir teikts, ka uz pamatnolīgumu balstītas iepirkuma procedūras var piemērot tikai starp tām līgumslēdzējām iestādēm, kas šim nolūkam ir skaidri minētas iepirkuma izsludināšanas paziņojumā vai uzaicinājumā apstiprināt ieinteresētību, un tiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri ir noslēgtā pamatnolīguma puses.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta otrajā daļā ir domāts ļaut līgumslēdzējai iestādei dot iespēju citām līgumslēdzējām iestādēm pievienoties pamatnolīgumam, ko tā iecerējusi noslēgt ar tiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri būs sākotnēji šā pamatnolīguma puses.
Tātad Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta otrā daļa neprasa, lai tāda “sekundārā” līgumslēdzēja iestāde kā pamatlietā esošā
ASST Valcamonica
būtu piedalījusies pamatnolīguma parakstīšanā, lai tā pēc tam varētu noslēgt turpmāku iepirkuma līgumu. Pietiek ar to, ka šāda līgumslēdzēja iestāde ir zināma kā iespējamais šā pamatnolīguma labuma guvējs kopš tā noslēgšanas dienas, būdama skaidri norādīta konkursa dokumentācijā ar tādu skaidri izteiktu norādi, ar kuru par šo iespēju var uzzināt gan pati šī “sekundārā” līgumslēdzēja iestāde, gan ikviens ieinteresētais saimnieciskās darbības subjekts. Šī norāde var būt vai nu pašā pamatnolīgumā, vai kādā citā dokumentā, piemēram, specifikācijās esošajā paplašināšanas klauzulā, ja vien tiek ievērotas publicitātes un tiesiskās drošības un – līdz ar to – pārskatāmības prasības.
Par iespēju līgumslēdzējām iestādēm, kuras nav pamatnolīguma parakstītājas, nenoteikt to pakalpojumu apjomu, ko tās varēs prasīt, pašas slēdzot iepirkuma līgumus saskaņā ar šo pamatnolīgumu, vai arī ir to noteikt, ņemot vērā šo iestāžu parastās vajadzības
No Direktīvas 2004/18 1. panta 5. punkta izriet, ka pamatnolīguma mērķis ir paredzēt noteikumus līgumiem, kuru slēgšanas tiesības plānots piešķirt konkrētā laika posmā, jo īpaši attiecībā uz cenu un, attiecīgā gadījumā, uz paredzēto daudzumu.
No vārdkopas “attiecīgā gadījumā” patiešām varētu secināt, ka pamatnolīgumā ietverto piegāžu daudzuma noteikšana ir tikai fakultatīva.
Tomēr šai interpretācijai nevar piekrist.
Pirmkārt, no vairākām citām Direktīvas 2004/18 normām izriet, ka pamatnolīgumā jau no paša sākuma ir jānosaka turpmākajos iepirkuma līgumos pasūtāmo preču vai pakalpojumu piegāžu maksimālais apjoms. Konkrēti, šīs direktīvas 9. panta 9. punktā, kurā ir tostarp izklāstītas pamatnolīgumu paredzamās vērtības aprēķina metodes, ir noteikts, ka vērtība, kas jāņem vērā, ir visu to līgumu maksimālā paredzamā vērtība, atskaitot PVN, kuru slēgšanas tiesības paredzēts piešķirt šā pamatnolīguma izpildes laikā. Arī Direktīvas 2004/18 VII A pielikuma sadaļā “Līgumu paziņojumi” esošajā 6. punkta c) apakšpunktā par “pakalpojumu valsts līgumiem” ir prasīts, lai līguma paziņojumā par šādu pamatnolīgumu būtu norāde par pakalpojumu paredzamo kopvērtību visā pamatnolīguma laikā un, ciktāl iespējams, par to līgumu vērtību un regularitāti, kuru slēgšanas tiesības paredzēts piešķirt. Kā būtībā apgalvo Komisija un kā secinājumu 78. punktā norāda ģenerāladvokāts, pamatnolīgumu sākotnēji noslēgušajai līgumslēdzējai iestādei, lai arī tai nav pienākuma darīt visu, kas ir tās spēkos, lai precizētu katra turpmāk noslēdzamā līguma vērtību un biežumu, tomēr ir obligāti jāprecizē turpmāko iepirkuma līgumu kopapjoms.
Otrkārt, Direktīvas 2004/18 32. panta 3. punktā ir noteikts, ka ja pamatnolīgumu noslēdz tikai ar vienu saimnieciskās darbības subjektu, tad to līgumu slēgšanas tiesības, kuru pamatā ir minētais nolīgums, piešķir atbilstīgi pamatnolīgumā paredzētajiem noteikumiem. No tā izriet, ka pamatnolīgumu sākotnēji noslēgusī līgumslēdzēja iestāde drīkst uzņemties saistības savā un to citu šajā nolīgumā skaidri norādīto iespējamo līgumslēdzēju iestāžu vārdā tikai konkrēta apjoma robežās un ka līdzko šī robeža tiks sasniegta, minētais nolīgums vairs nebūs spēkā.
Treškārt, ar šo interpretāciju tiek nodrošināts, ka tiek ievēroti publiskā iepirkuma pamatprincipi, kas ir piemērojami pamatnolīguma noslēgšanā saskaņā ar Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta pirmo daļu. Proti, pamatnolīgums vispārīgi ietilpst publiskā iepirkuma jēdzienā, jo tas apvieno vairākus tajā reglamentētos konkrētos iepirkumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1995. gada 4. maijs, Komisija/Grieķija,
C‑79/94
,
EU:C:1995:120
,
15.
punkts; 2007. gada 29. novembris, Komisija/Itālija,
C‑119/06
, nav publicēts,
EU:C:2007:729
,
43.
punkts, un 2014. gada 11. decembris, Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino u.c.,
C‑113/13
,
EU:C:2014:2440
,
36.
punkts).
Taču no tā izrietošie gan vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principi, gan pārskatāmības princips (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 17. decembris, UNIS un Beaudout PèreetFils,
C‑25/14 un C‑26/14
,
EU:C:2015:821
,
38.
punkts) prasa, lai visi piešķiršanas procedūras nosacījumi un kārtība paziņojumā par līgumu vai specifikācijās būtu formulēti skaidri, precīzi un nepārprotami – tā, lai, pirmkārt, jebkuram saprātīgi informētam un samērā rūpīgam pretendentam ļautu skaidri saprast to tvērumu un tos interpretēt vienādi un, otrkārt, līgumslēdzējai iestādei ļautu efektīvi pārbaudīt, vai pretendentu piedāvājumi atbilst kritērijiem, kuri reglamentē attiecīgo iepirkumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 13. jūlijs, Ingsteel un Metrostav,
C‑76/16
,
EU:C:2017:549
,
34.
punkts).
Proti, tad, ja pamatnolīgumu sākotnēji noslēgusī līgumslēdzēja iestāde nebūtu precizējusi šā pamatnolīguma kopapjomu, tiktu pārkāpti pārskatāmības princips un princips par vienlīdzīgu attieksmi pret pamatnolīguma noslēgšanā ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, kas ir noteikti tostarp Direktīvas 2004/18 2. pantā.
Pārskatāmības pienākums kļūst jo saistošāks tāpēc, ka turpmāka iepirkuma līguma gadījumā līgumslēdzējas iestādes saskaņā ar Direktīvas 2004/18 35. panta 4. punkta otro daļu ir atbrīvotas no pienākuma sūtīt paziņojumu par katra atsevišķa pamatnolīgumam atbilstošā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras rezultātiem.
Turklāt, ja pamatnolīgumu sākotnēji noslēgušajai līgumslēdzējai iestādei nebūtu bijis pienākuma uzreiz norādīt šā nolīguma aptverto piegāžu maksimālo apjomu, šā pamatnolīguma noslēgšana varētu tikt izmantota, lai mākslīgi saskaldītu iepirkumu un šādi nesasniegt Direktīvā 2004/18 paredzētos robežlielumus; taču tas ir aizliegts Direktīvas 2004/18 9. panta 3. punktā.
Bez tam, pat ja pieņemtu, ka atsauce uz pamatnolīguma skaidri norādīto līgumslēdzēju iestāžu parastajām vajadzībām var izrādīties esam pietiekami skaidra pašmāju saimnieciskās darbības subjektiem, nevar prezumēt, ka tas tāpat noteikti būs arī kādā citā dalībvalstī iedibināta saimnieciskās darbības subjekta gadījumā.
Visbeidzot, ja šīm parastajām vajadzībām atbilstošais piegāžu kopapjoms ir labi zināms, nevajadzētu būt nekādām grūtībām to minēt pašā pamatnolīgumā vai kādā citā publiskotā dokumentā, piemēram, specifikācijā, tādējādi nodrošinot, ka pilnībā tiek ievēroti pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes principi.
Ceturtkārt, prasībā, lai pamatnolīgumu sākotnēji noslēgusī līgumslēdzēja iestāde pamatnolīgumā precizētu šajā pamatnolīgumā paredzēto piegāžu apjomu un summu, izpaužas Direktīvas 2004/18 32. panta 2. punkta piektajā daļā noteiktais aizliegums izmantot pamatnolīgumus ļaunprātīgi vai tādā veidā, kas novērš, ierobežo vai kropļo konkurenci.
Tātad uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/18 1. panta 5. punkts un 32. panta 2. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–
pati savā un citu tādu līgumslēdzēju iestāžu vārdā, kuras pamatnolīgumā ir konkrēti norādītas, tomēr pašas tieši nepiedalās tā noslēgšanā, līgumslēdzēja iestāde drīkst rīkoties, ja vien tiek ievērotas publicitātes un tiesiskās drošības un – līdz ar to – pārskatāmības prasības, un
–
ir izslēgts, ka līgumslēdzējas iestādes, kuras nav šā pamatnolīguma parakstītājas, nenosaka to pakalpojumu apjomu, ko tās varēs prasīt, pašas slēdzot iepirkuma līgumus saskaņā ar šo pamatnolīgumu, vai arī to nosaka, ņemot vērā šo iestāžu parastās vajadzības, jo pretējā gadījumā netiktu ievēroti principi par pārskatāmību un vienlīdzīgu attieksmi pret šā pamatnolīguma noslēgšanā ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 1. panta 5. punkts un 32. panta 2. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka:

–
pati savā un citu tādu līgumslēdzēju iestāžu vārdā, kuras pamatnolīgumā ir konkrēti norādītas, tomēr pašas tieši nepiedalās tā noslēgšanā, līgumslēdzēja iestāde drīkst rīkoties, ja vien tiek ievērotas publicitātes un tiesiskās drošības un – līdz ar to – pārskatāmības prasības, un
–
ir izslēgts, ka līgumslēdzējas iestādes, kuras nav šā pamatnolīguma parakstītājas, nenosaka to pakalpojumu apjomu, ko tās varēs prasīt, pašas slēdzot iepirkuma līgumus saskaņā ar šo pamatnolīgumu, vai arī to nosaka, ņemot vērā šo iestāžu parastās vajadzības, jo pretējā gadījumā netiktu ievēroti principi par pārskatāmību un vienlīdzīgu attieksmi pret šā pamatnolīguma noslēgšanā ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.