CELEX: 62016TJ0879
Žig Europske unije
Postupak opoziva
Figurativni žig Europske unije Vieta
Stvarna uporaba žiga
Odluka donesena nakon što je Opći sud poništio raniju odluku
Članak 65. stavak 6. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 72. stavak 6. Uredbe (EU) 2017/1001)
Pravomoćnost

Okolnosti spora
Gedelson, SA podnio je 3. kolovoza 2000. prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (
SL 1994., L 11, str. 1
.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (
SL 2009., L 78, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena i sama zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (
SL 2017., L 154, str. 1
.)).
Žig za koji je zatražena registracija je sljedeći figurativni znak:
Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 9. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju sljedećem opisu: „Akustične ploče, uređaji za čišćenje akustičnih ploča, zvučnici, razglasi, uređaji za pojačavanje zvuka, videovrpce, magnetne trake, kućišta zvučnika, videokamere, osvijetljeni kinematografski filmovi, dijapozitivi, fotoaparati, računala, videoekrani, uređaji za reprodukciju zvuka i slika, televizori, gramofoni”.
Osporavani žig registriran je 13. rujna 2001. pod brojem 1790674 za proizvode iz točke 3. ove presude.
Prijenos osporavanog žiga upisan je 12. prosinca 2002. u korist društva Marpefa, SL u EUIPO‑ov registar.
Registracija osporavanog žiga 25. srpnja 2010. produljena je do 3. kolovoza 2020.
Tužitelj, Sony Interactive Entertainment Europe Ltd, podnio je 14. studenoga 2011. – tada se zvao Sony Computer Entertainment Europe Ltd – na temelju članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točka (a) Uredbe 2017/1001) zahtjev za opoziv osporavanog žiga za sve proizvode za koje je bio registriran. U tom je zahtjevu tvrdio da se taj žig nije stvarno rabio u Europskoj uniji tijekom relevantnog razdoblja od pet godina i da ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.
U odgovoru na zahtjev za opoziv osporavanog žiga 21. ožujka 2012. Marpefa je tvrdila da se osporavani žig stvarno rabio, barem u Španjolskoj, između 14. studenoga 2006. i 13. studenoga 2011. za sve proizvode navedene u točki 3. ove presude te je podnijela niz dokaza koji sadržavaju, među ostalim, izraz „vieta” i sljedeći figurativni žig Europske unije (prikazan i u sivoj boji):
Odlukom od 23. kolovoza 2013. Odjel za poništaje odbio je zahtjev za opoziv za sljedeće proizvode: „zvučnici, razglasi, uređaji za pojačavanje zvuka” i „računala, videoekrani, uređaji za reprodukciju zvuka i slika, televizori, gramofoni”. Prihvatio je zahtjev za ostale proizvode obuhvaćene osporavanim žigom.
Tužitelj je 28. listopada 2013. podnio žalbu EUIPO‑u radi poništenja odluke Odjela za poništaje u dijelu u kojem je on odbio zahtjev za opoziv.
Odlukom od 2. srpnja 2014. (u daljnjem tekstu: prva odluka) drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu. Ono je u biti smatralo da su dokazi koje je podnijela Marpefa pokazali da se osporavani žig stvarno rabio u Uniji tijekom relevantnog razdoblja kad je riječ o „zvučnicima, razglasima, uređajima za pojačavanje zvuka” i „računalima, videoekranima, uređajima za reprodukciju zvuka i slika, televizorima, gramofonima”, koji pripadaju razredu 9.
U prvoj odluci, kao prvo, žalbeno je vijeće navelo da je relevantno razdoblje za ocjenu stvarne uporabe osporavanog žiga bilo od 14. studenoga 2006. do, uključujući, 13. studenoga 2011. Kao drugo, smatralo je da su zahtjevi koji se odnose na mjesto uporabe u predmetnom slučaju ispunjeni. Kao treće, kad je riječ o trajanju uporabe, ono je u biti ocijenilo da su, gledajući u cjelini, dokazi koje je podnijela Marpefa pokazali „učestalost” i „redovitost” uporabe osporavanog žiga u Uniji, osobito između 2008. i 2011. Kao četvrto, kad je riječ o naravi uporabe, ono je utvrdilo da se osporavani žig nije rabio u obliku kojim bi se mijenjao njegov razlikovni karakter u odnosu na oblik u kojem je registriran. Kao peto, smatralo je da iz cjelovite ocjene dokaza proizlazi da se osporavani žig rabio za označivanje proizvoda navedenih u točki 11. ove presude. U tom kontekstu, ono je, među ostalim, u točki 46. prve odluke istaknulo da je jasno da su ti proizvodi „elektronički ili audiovizualni sustavi, predmeti i proizvodi koji su sastavljeni ili čine dio uređaja za reprodukciju zvuka i slika”, da „svi imaju sličnu ili istovjetnu narav i cilj i da se ne dopunjuju, nego su međusobno povezani” te da „pripadaju ‚prirodnom području proširenja’”, kako ga je Opći sud definirao u presudi od 14. srpnja 2005., Reckitt Benckiser (España)/OHIM – Aladin (ALADIN),
T‑126/03
,
EU:T:2005:288
. U istoj točki 46. dodalo je da je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” definiran dovoljno „precizno i određeno” za označivanje proizvoda za koje je uporaba dokazana i da ne postoji nijedan valjan razlog da se unutar te kategorije izvrše značajne podjele.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. rujna 2014. i upisanom pod brojem predmeta T‑690/14 tužitelj je pokrenuo postupak radi poništenja prve odluke. U prilog osnovanosti svoje tužbe tužitelj je istaknuo tri tužbena razloga. Treći tužbeni razlog temeljio se na povredi načela djelomične uporabe iz članka 51. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 2. Uredbe 2017/1001) i bio je usmjeren protiv utvrđenjâ žalbenog vijeća iz točke 46. prve odluke. U okviru tog tužbenog razloga tužitelj je u biti isticao da se zaštita koja se dodjeljuje osporavanim žigom za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika” primjenjuje na preširoku kategoriju proizvoda i da je treba podijeliti na potkategorije. Tijekom rasprave u prethodno navedenom predmetu dodao je da ta kategorija nije bila određena s dovoljno jasnoće i preciznosti.
Presudom od 10. prosinca 2015., Sony Computer Entertainment Europe/OHIM – Marpefa (Vieta) (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) Opći sud prihvatio je treći tužbeni razlog uz obrazloženje da se u biti, suprotno onomu što je utvrđeno u točki 46. prve odluke, nije moglo smatrati da je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” utvrđen dovoljno „precizno i određeno”. Opći sud usto je istaknuo da, kad je na raspravi pozvan da naznači što je obuhvaćeno tim izrazom, EUIPO nije mogao pružiti nijedan konačan odgovor. Opći sud također je utvrdio da je taj izraz, shvaćen u svojem pravom i uobičajenom smislu, mogao uključivati širok raspon audiovizualne i elektroničke opreme, uključujući opremu za koju dokaz stvarne uporabe prema mišljenju Odjela za poništaje nije podnesen. Stoga je u točki 69. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) Opći sud utvrdio da valja „poništiti [prvu] odluku […] u dijelu u kojem se njome predviđalo da je dokaz stvarne uporabe osporavanog žiga podnesen za ‚uređaje za reprodukciju zvuka i slika’ i, posljedično, odbijena žalba protiv odluke Odjela za poništaje kojom se odbija zahtjev za opoziv osporavanog žiga za navedene uređaje”.
Točke 1. i 2. izreke presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) glase kako slijedi:
„1.
[Prva] odluka […] poništava se u dijelu u kojem se njome odbija žalba protiv odluke Odjela za poništaje kojom se odbija zahtjev za opoziv [osporavanog] žiga za ‚uređaje za reprodukciju zvuka i slika’.
2.
Tužba se u preostalom dijelu odbija.”
Nakon presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
), predsjedništvo žalbenih vijeća EUIPO‑a odlukom od 6. lipnja 2016. vratilo je predmet četvrtom žalbenom vijeću na ponovno odlučivanje pod brojem R 1010/2016‑4.
Odlukom od 4. listopada 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu u predmetu R 1010/2016‑4.
U pobijanoj odluci žalbeno vijeće najprije je navelo da, nakon djelomičnog poništenja prve odluke presudom od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
), ono mora ispitati je li se osporavani žig stvarno rabio za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika” tijekom relevantnog razdoblja (t. 13. pobijane odluke). Pojasnilo je da je prva odluka pravomoćna kad je riječ o „zvučnicima, razglasima, uređajima za pojačavanje zvuka, računalima, videoekranima, televizorima [i] gramofonima” i da je stoga stvarna uporaba osporavanog žiga za te proizvode dokazana (t. 14. pobijane odluke).
Zatim je žalbeno vijeće navelo da izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” obuhvaća svaki uređaj koji istodobno može proizvoditi zvuk i slike (t. 15. pobijane odluke). Smatralo je da je televizor istoznačnica za poseban uređaj za reprodukciju zvuka i slika i da zbog toga žalbu koju mu je podnio tužitelj valja odbiti (t. 17. pobijane odluke). Dodalo je da je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika”„poseban izraz i […] istoznačnica za ‚televizor’, dovoljno jasan i precizan”, i da nije dio naslova iz razreda 9. (t. 18. pobijane odluke).
Zaključno, žalbeno vijeće utvrdilo je da u predmetnom slučaju više nije relevantno načelo koje se razvilo u sudskoj praksi, kako je istaknuto u točki 61. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
), prema kojem, u slučaju žiga koji je registriran za kategoriju proizvoda ili usluga koja je dovoljno široka da se unutar nje može razlikovati više potkategorija koje se mogu promatrati samostalno, dokaz stvarne uporabe žiga za jedan dio tih proizvoda ili usluga daje zaštitu samo za potkategoriju ili potkategorije kojima pripadaju proizvodi ili usluge za koje se taj žig stvarno rabio (t. 19. pobijane odluke).
Zahtjevi stranaka
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
naloži EUIPO‑u i drugoj stranci pred žalbenim vijećem snošenje troškova.
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 65. stavka 6. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 72. stavak 6. Uredbe 2017/1001). Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi načela prema kojem proizvode ili usluge za koje je zatražena zaštita žigom Europske unije podnositelj zahtjeva mora odrediti s dovoljno jasnoće i preciznosti.
Kad je riječ o prvom tužbenom razlogu, koji se temelji na povredi članka 65. stavka 6. Uredbe br. 207/2009, tužitelj tvrdi da žalbeno vijeće donijevši pobijanu odluku nije poštovalo izreku presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) ni obrazloženje Općeg suda koje je do nje dovelo.
S tim u vezi tužitelj ističe da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je bilo slobodno ponovno ispitati pravno i činjenično pitanje je li izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” definiran dovoljno precizno da bi zadovoljio načelo djelomične uporabe, iako je Opći sud u presudi od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) utvrdio suprotno. On ističe da je to utvrđenje postalo pravomoćno jer nije dovedeno u pitanje u okviru žalbe protiv te presude. Stoga smatra da je žalbeno vijeće pogrešno pokušalo argumentirati da je, s obzirom na to da se televizor može smatrati primjerom uređaja za reprodukciju zvuka i slika, taj izraz prihvatljiv. K tomu, taj argument nije valjan odgovor na utvrđenje Općeg suda prema kojem je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” preširok s obzirom na načelo djelomične uporabe. Naime, upravo se zbog toga što se unutar tog „generičkog” izraza mogu razlikovati potkategorije koje se mogu promatrati samostalno primjenjuje načelo djelomične uporabe.
Tužitelj smatra da činjenica da je žalbeno vijeće u točki 19. pobijane odluke utvrdilo da načelo djelomične uporabe koje je utvrdio Opći sud u predmetnom slučaju više nije relevantno čini drugi primjer povrede članka 65. stavka 6. Uredbe br. 207/2009.
EUIPO ističe da se pobijanom odlukom pojašnjavaju određeni koncepti, među ostalim, činjenica da su „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” oni koji isključivo ili pretežno istodobno proizvode zvuk i slike, što isključuje videokamere i fotoaparate. Istaknuo je i da je žalbeno vijeće smatralo da je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” istoznačnica za izraz „televizor”, to jest proizvod za koji je stvarna uporaba osporavanog žiga dokazana.
EUIPO tvrdi da je žalbeno vijeće postupilo u skladu s presudom od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) ispitavši može li se unutar kategorije „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” razlikovati bilo koja istovrsna potkategorija proizvoda koja se može samostalno promatrati. Međutim, žalbeno vijeće nije uspjelo utvrditi takvu potkategoriju jer navedena kategorija obuhvaća samo jednu vrstu proizvoda, u ovom slučaju televizore. EUIPO dodaje da tužitelj nije predložio sličnu potkategoriju.
EUIPO dodaje da bi se uključivanjem kinematografskih projektora i čitača DVD‑a i uređaja za videoreprodukciju – uz televizore – u kategoriju „uređaja za reprodukciju zvuka i slika” moglo dobiti „alternativno objašnjenje” smisla izraza „uređaji za reprodukciju zvuka i slika”. On, međutim, smatra da te tri vrste proizvoda nisu dovoljno različite da bi mogle činiti usklađene kategorije ili potkategorije koje se mogu promatrati samostalno. Drugim riječima, nije moguće izvršiti značajne podjele unutar kategorije „uređaji za reprodukciju zvuka i slika”. Prema tome, dokaz stvarne uporabe osporavanog žiga za televizore, kinematografske projektore i čitače DVD‑a i uređaje za videoreprodukciju obuhvaća cijelu prethodno navedenu kategoriju. S tim u vezi ističe da je u točki 41. prve odluke žalbeno vijeće utvrdilo da je stvarna uporaba osporavanog žiga dokazana za projektore i prijenosne čitače DVD‑a.
Valja istaknuti da je u sudskoj praksi već naglašena važnost načela pravomoćnosti i u pravnom poretku Unije i u nacionalnim pravnim porecima. Naime, kako bi se osigurala stabilnost prava i pravnih odnosa te dobro sudovanje, potrebno je da se sudske odluke koje su postale pravomoćne nakon što su iscrpljena sva pravna sredstva ili nakon isteka rokova predviđenih za njihovo podnošenje više ne mogu osporavati (vidjeti presudu od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, t.
86.
i navedenu sudsku praksu).
U tom kontekstu presuđeno je, s jedne strane, da se pravomoćnost odnosi samo na činjenična i pravna pitanja koja su stvarno ili nužno riješena predmetnom sudskom odlukom i da se, s druge strane, ne veže samo uz izreku te odluke, nego obuhvaća i njezino obrazloženje, koje čini nužan temelj njezine izreke i stoga je od nje neodvojivo (vidjeti presudu od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, t.
87.
i navedenu sudsku praksu).
Kad je riječ o proizvodima na koje se odnosi prva odluka koji nisu „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” – to jest „zvučnici”, „razglasi”, „uređaji za pojačavanje zvuka”, „računala”, „videoekrani”, „televizori” i „gramofoni” – iz presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) proizlazi da je Opći sud podržao utvrđenje žalbenog vijeća iz prve odluke prema kojem je dokazana stvarna uporaba osporavanog žiga za navedene proizvode. Osim toga, to utvrđenje ni na koji način nije dovedeno u pitanje u okviru ovog predmeta.
Kad je riječ o „uređajima za reprodukciju zvuka i slika”, iz točaka 63. do 68. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) proizlazi da je Opći sud smatrao da taj izraz ne označava preciznu i određenu kategoriju proizvoda, kao što je to utvrdilo žalbeno vijeće u točki 46. prve odluke, nego široku kategoriju audiovizualnih i elektroničkih proizvoda. Stoga je na temelju sudske prakse navedene u točki 61. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) Opći sud u točki 68. iste presude zaključio da dokaz stvarne uporabe osporavanog žiga za te uređaje nije podnesen.
U skladu s razmatranjima i utvrđenjima navedenima u točkama 32. i 33. ove presude, Opći sud presudio je u točki 69. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) i u točki 1. izreke iste presude da prvu odluku treba poništiti u dijelu u kojem se njome odbija žalba protiv odluke Odjela za poništaje kojom se odbija zahtjev za opoziv osporavanog žiga za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika”.
Budući da je presuda od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) postala pravomoćna jer protiv nje nije izjavljena žalba, valja utvrditi da ima učinak presuđene stvari. S tim u vezi, potrebno je utvrditi da su utvrđenja koja je izvršio Opći sud u presudi od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) u pogledu dosega izraza „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” i nepostojanja dokaza stvarne uporabe osporavanog žiga za te proizvode (vidjeti točku 33. ove presude) bila odlučujuća za temelj točke 1. izreke te presude, kojom je djelomično poništena prva odluka. Ona su stoga obuhvaćena pravomoćnošću presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) i treba smatrati da je o njima konačno odlučeno.
Usto, u skladu s člankom 65. stavkom 6. Uredbe br. 207/2009, EUIPO je obvezan poduzeti potrebne mjere kako bi postupio u skladu s presudom od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
).
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, poništavajuća presuda važi
ex tunc
te stoga ima za učinak retroaktivno uklanjanje poništenog akta iz pravnog poretka (vidjeti presudu od 25. ožujka 2009., Kaul/OHIM – Bayer (ARCOL),
T‑402/07
,
EU:T:2009:85
, t.
21.
i navedenu sudsku praksu).
Iz iste te sudske prakse proizlazi da, kako bi postupila u skladu s presudom o poništenju i u potpunosti je izvršila, institucija koja je donijela poništeni akt dužna je poštovati ne samo izreku presude nego i obrazloženje koje je do nje dovelo i koje predstavlja njezinu nužnu potporu, u smislu da je ono nužno za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u izreci. Naime, tim se obrazloženjem, s jedne strane, točno određuje odredba koja se smatra nezakonitom i, s druge strane, iznose točni razlozi nezakonitosti utvrđene u izreci te ih institucija o kojoj je riječ mora uzeti u obzir prilikom nadomještanja poništenog akta (presude od 13. travnja 2011., Safariland/OHIM– DEF‑TEC Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR),
T‑262/09
,
EU:T:2011:171
, t.
41.
i od 8. lipnja 2017., Bundesverband Deutsche Tafel/EUIPO – Tiertafel Deutschland (Tafel),
T‑326/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:380
, t.
19.
).
U ovom slučaju potrebno je utvrditi da je žalbeno vijeće pravilno izvršilo presudu od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) kad je u točki 14. pobijane odluke utvrdilo da je prva odluka pravomoćna u pogledu „zvučnika”, „razglasa”, „uređaja za pojačavanje zvuka”, „računala”, „videoekrana”, „televizora” i „gramofona” i da je stoga za te proizvode dokazana stvarna uporaba osporavanog žiga.
Žalbeno vijeće također je pravilno izvršilo presudu od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) kad je u točki 13. pobijane odluke smatralo da, nakon djelomičnog poništenja prve odluke koje je proglasio Opći sud, ono mora donijeti novu odluku u pogledu „uređaja za reprodukciju zvuka i slika”, s obzirom na to da o tom točno određenom aspektu žalbe koju mu je podnio tužitelj treba ponovno odlučiti.
S druge strane, pobijanom odlukom žalbeno je vijeće jasno povrijedilo presudu od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
) utvrdivši, potpuno suprotno utvrđenjima Općeg suda koja su postala pravomoćna (vidjeti točku 35. ove presude), da izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” ima jasan i precizan sadržaj i da obuhvaća samo jednu vrstu proizvoda, to jest televizore, i zaključivši iz toga da je dokaz stvarne uporabe podnesen za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika”. Stoga je i u suprotnosti s točkom 1. izreke presude od 10. prosinca 2015., Vieta (
T‑690/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:950
), koja je također postala pravomoćna (vidjeti točku 35. ove presude), četvrto žalbeno vijeće odbilo tužiteljevu žalbu protiv odluke Odjela za poništaje od 23. kolovoza 2013. i tako ponovno potvrdilo osnovanost odbijanja zahtjeva za opoziv osporavanog žiga za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika”, kako je odlučio Odjel za poništaje u svojoj gore navedenoj odluci, a zatim drugo žalbeno vijeće u prvoj odluci.
Iz toga slijedi da valja prihvatiti prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 65. stavka 6. Uredbe br. 207/2009.
Pobijanu odluku stoga valja poništiti a da nije potrebno ispitati drugi tužbeni razlog.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je EUIPO izgubio spor, treba mu naložiti snošenje troškova, u skladu s tužiteljevim zahtjevima.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 4. listopada 2016. (predmet R 1010/2016‑4), koja se odnosi na postupak opoziva između društava Sony Computer Entertainment Europe Ltd i Marpefa, SL.

2.
EUIPO‑u se nalaže snošenje troškova.

Collins
Kancheva
Passer
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 8. veljače 2018.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski