CELEX: 62021CJ0348
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās
Direktīva (ES) 2016/343
Konkrētu nevainīguma prezumpcijas aspektu un tiesību piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā nostiprināšana
8. panta 1. punkts
Apsūdzētā tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrā daļa un 48. panta 2. punkts
Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesības uz aizstāvību
Apsūdzības liecinieku nopratināšana apsūdzētā un viņa advokāta prombūtnē kriminālprocesa pirmstiesas stadijā
Neiespējamība nopratināt apsūdzības lieciniekus šī procesa iztiesāšanas stadijā
Valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj krimināltiesai pamatot tās nolēmumu ar minēto liecinieku agrāko liecību

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (
OV 2016, L 65, 1. lpp.
), 6. panta 1. punktu un 8. panta 1. punktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta otro daļu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar kriminālprocesu pret HYA, IP, DD, ZI un SS (turpmāk tekstā kopā – “attiecīgie apsūdzētie”) par noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti nelegālās imigrācijas jomā.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”), kura parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā, 6. pantā “Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu” ir paredzēts:
“1.   Ikvienam ir tiesības, nosakot civilo tiesību un pienākumu vai viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību, uz taisnīgu un atklātu lietas savlaicīgu izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā likumā noteiktā tiesā. [..]
[..]
3.   Ikvienam, kas tiek apsūdzēts kriminālnoziegumā, ir sekojošas minimālās tiesības:
[..]
d.
nopratināt vai būt nopratinājušam apsūdzības lieciniekus un pieprasīt aizstāvības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu tajos pašos apstākļos kā apsūdzības lieciniekus;
[..].”
Savienības tiesības
Direktīvas 2016/343 22., 33., 34., 36., 41. un 47. apsvērums ir formulēts šādi:
“(22)
Pierādīšanas pienākums, lai noteiktu aizdomās turētā un apsūdzētā vainu, gulstas uz apsūdzību, un jebkuras šaubas būtu jātulko par labu aizdomās turētajam vai apsūdzētajam. Nevainīguma prezumpcija tiktu pārkāpta gadījumā, ja pierādīšanas pienākums tiktu pārlikts no apsūdzības uz aizstāvību, neskarot tiesas jebkuras
ex officio
faktu noskaidrošanas pilnvaras un tiesu iestāžu neatkarību, kad tā izvērtē aizdomās turētā vai apsūdzētā vainu, kā arī fakta vai likuma prezumpciju izmantošanu par aizdomās turētā vai apsūdzētā kriminālatbildību. [..]
[..]
(33)
Tiesības uz taisnīgu tiesu [taisnīgu lietas izskatīšanu] ir viens no demokrātiskas sabiedrības pamatprincipiem. Minētās tiesības ir pamatā aizdomās turēto un apsūdzēto tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā, un tās būtu jānodrošina visā Savienībā.
(34)
Ja aizdomās turētie vai apsūdzētie nespēj klātienē piedalīties lietas izskatīšanā tiesā tādu iemeslu dēļ, kurus tie nevar ietekmēt, tiem vajadzētu būt iespējai valsts tiesību aktos paredzētajā laikposmā lūgt noteikt jaunu tiesas sēdes datumu.
[..]
(36)
Konkrētos apstākļos vajadzētu būt iespējai nolēmumu par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu pieņemt, pat ja attiecīgā persona tiesas sēdē nepiedalās. [..]
[..]
(41)
Tiesības piedalīties klātienē tiesas sēdē var izmantot tikai tad, ja tiek rīkota viena vai vairākas tiesas sēdes. Tas nozīmē, ka tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā nevar piemērot, ja saskaņā ar attiecīgiem valsts procesuālajiem noteikumiem nav paredzēta tiesas sēde. [..]
[..]
(47)
Šajā direktīvā tiek ievērotas pamattiesības un pamatprincipi, kas atzīti Hartā un [ECPAK], tostarp spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegums, tiesības uz brīvību un drošību, privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība, tiesības uz personas neaizskaramību, bērnu tiesības, personu ar invaliditāti integrācija, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesības uz taisnīgu tiesu [taisnīgu lietas izskatīšanu], nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību. Būtu jo īpaši jāņem vērā [LES] 6. pants, saskaņā ar kuru Savienība atzīst Hartā noteiktās tiesības, brīvības un principus un saskaņā ar kuru pamattiesības, kas ir garantētas ar [ECPAK] un izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām, ir Savienības tiesību vispārīgo principu pamats.”
Šīs direktīvas 2. pantā “Darbības joma” ir paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz fiziskām personām, kuras ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā. To piemēro visos kriminālprocesa posmos – no brīža, kad persona tiek turēta aizdomās vai apsūdzēta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai par iespējamu noziedzīgu nodarījumu, līdz brīdim, kad nolēmums, kurā tiek galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, ir kļuvis nepārsūdzams.”
Minētās direktīvas 6. panta “Pierādīšanas pienākums” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka pienākums pierādīt aizdomās turēto vai apsūdzēto vainu ir apsūdzībai. Tas neskar nedz tiesneša vai kompetentās iestādes pienākumu meklēt vainu apstiprinošus un attaisnojošus pierādījumus, nedz aizstāvības tiesības iesniegt pierādījumus saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām.”
Šīs pašas direktīvas 8. panta “Tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā.
2.   Dalībvalstis var paredzēt, ka tiesas sēde, kurā var tikt pieņemts nolēmums par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu, var notikt bez minētās personas klātbūtnes ar noteikumu, ka:
a)
aizdomās turētais vai apsūdzētais ir pienācīgā laikā informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām; vai
b)
aizdomās turēto vai apsūdzēto, kas ir informēts par tiesas sēdi, pārstāv pilnvarots advokāts, kuru izraudzījies aizdomās turētais vai apsūdzētais, vai valsts.”
Bulgārijas tiesību akti
Likums par Iekšlietu ministriju
No 2014. gada 28. maija
zakon za Ministerstvoto na vatreshnite raboti
(Likums par Iekšlietu ministriju) (2014. gada 27. jūnija DV Nr. 53, 2. lpp.), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, 72. panta 1. punkta un 73. panta izriet, ka persona, kas tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, var tikt aizturēta uz 24 stundām pirms apsūdzības celšanas.
NPK
Saskaņā ar
Nakazatelno‑protsesualen kodeks
(Kriminālprocesa kodekss; turpmāk tekstā – “
NPK
”) 12. pantu tiesvedība tiesā ir
inter partes
, un aizstāvībai ir tādas pašas tiesības kā apsūdzībai.
Atbilstoši
NPK
46. panta 2. punkta 1. apakšpunktam un 52. pantam kriminālprocesa pirmstiesas stadiju īsteno izmeklēšanas iestādes prokurora uzraudzībā.
Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, saskaņā ar
NPK
107. panta 1. punktu, 139. un 224. pantu liecinieku, kurš kriminālprocesā pirmstiesas stadijā tiek nopratināts pierādījumu vākšanas nolūkā, parasti nopratina bez apsūdzētā un viņa advokāta piedalīšanās. Atbilstoši NPK 280. panta 2. punktam, lasot to kopā ar 253. pantu, liecinieks pēc tam tiek no jauna nopratināts procesa iztiesāšanas stadijā tiesas sēdē, klātesot apsūdzētajam un viņa advokātam, kuri tādējādi var uzdot lieciniekam savus jautājumus.
NPK
223. panta “Liecinieku nopratināšana tiesneša klātbūtnē” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Ja pastāv risks, ka liecinieks nevarēs ierasties tiesā smagas slimības, ilgstošas prombūtnes no valsts vai citu iemeslu dēļ, kas padara viņa ierašanos tiesā neiespējamu, kā arī tad, ja ir nepieciešams pārbaudīt liecinieka liecības, kas ir īpaši svarīgas objektīvās patiesības noskaidrošanai, nopratināšanu veic attiecīgās pirmās instances tiesas vai tās pirmās instances tiesas tiesneša klātbūtnē, kuras apgabalā notiek attiecīgā darbība. Šādos apstākļos lietas materiālus tiesnesim neiesniedz.
2.   Par pirmstiesas procesu atbildīgā iestāde nodrošina liecinieka ierašanos un iespēju apsūdzētajam un viņa aizstāvim, ja tāds ir, piedalīties nopratināšanā.”
NPK
281. panta “Liecinieka liecību nolasīšana” 1. punkta 4. apakšpunktā un 3. punktā ir paredzēts:
“1.   Liecinieka liecības, kas sniegtas tajā pašā lietā tiesneša klātbūtnē pirmstiesas stadijā vai citam tiesas sastāvam, nolasa [tiesas sēdē], ja:
[..]
4)
nav zināma liecinieka atrašanās vieta, lai viņu izsauktu, vai liecinieks ir miris;
[..].
3.   Saskaņā ar 1. punkta 1.–6. apakšpunktā izklāstītajiem nosacījumiem liecinieka liecības, kas sniegtas iestādē, kura ir atbildīga par pirmstiesas procesu, nolasa [tiesas sēdē], ja nopratināšanā ir piedalījies apsūdzētais un tā aizstāvis (ja šāds aizstāvis ir pilnvarots vai iecelts). Ja ir vairāki apsūdzētie, liecinieka liecību nolasīšanai, kas attiecas uz viņiem izvirzītajām apsūdzībām, nepieciešama to apsūdzēto piekrišana, kuri netika uzaicināti uz nopratināšanu vai kuri norādīja pamatotus savas neierašanās iemeslus.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Pret attiecīgajiem apsūdzētajiem, kuru vidū ir arī Sofijas (Bulgārija) lidostas robežpolicijas darbinieki, tiek veikta kriminālvajāšana par noziedzīgiem nodarījumiem nelegālās imigrācijas jomā.
IP, DD, SS un HYA tika aizturēti 2017. gada 25. maija vakarā un nākamajā dienā pret viņiem tika celta apsūdzība. ZI tika aizturēts 2017. gada 31. maijā un tajā pašā dienā pret viņu tika celta apsūdzība. Pēc tam attiecīgajiem apsūdzētajiem tika piemērots pagaidu apcietinājums, un tika nodrošināta advokāta palīdzība.
Kriminālprocesa pirmstiesas stadijā prokuratūras izmeklēšanas dienesti izjautāja vairākus trešo valstu valstspiederīgos, proti, MM, RB, KH, HN un PR (turpmāk tekstā kopā – “attiecīgie liecinieki”), kuru nelikumīgo ieceļošanu Bulgārijas teritorijā esot atvieglojuši attiecīgie apsūdzētie.
Daļa no nopratināšanām notika tiesneša klātbūtnē. Tādējādi MM un RB tika uzklausīti tiesneša klātbūtnē 2017. gada 30. martā un 2017. gada 12. aprīlī, KH – 2017. gada 26. maijā, HN – 2017. gada 30. martā un PR – 2017. gada 30. martā, kā arī 2017. gada 12. aprīlī.
Tā kā viņi nelikumīgi uzturējās Bulgārijas teritorijā, pret attiecīgajiem lieciniekiem tika veiktas administratīvas procedūras izraidīšanas nolūkā.
Kriminālprocesa pirmstiesas stadijā SS un DD pauda skaidru lūgumu atļaut nopratināt MM. Prokuratūra šos lūgumus neapmierināja.
Spetzializirana prokuratura
(Specializētā prokuratūra, Bulgārija) 2020. gada 19. jūnijā, uzskatot, ka attiecīgajiem apsūdzētajiem pārmestie nodarījumi ir pamatoti, viņu notiesāšanai vērsās
Spetsializiran nakazatelen sad
(Specializētā krimināllietu tiesa).
Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, šīs tiesas mēģinājumi izsaukt lieciniekus, lai tos nopratinātu attiecīgo apsūdzēto un viņu aizstāvības klātbūtnē, bija nesekmīgi vai nu tāpēc, ka nebija iespējams noteikt viņu dzīvesvietu, vai tāpēc, ka viņi bija izraidīti no Bulgārijas teritorijas vai bija devušies prom brīvprātīgi. Tādējādi, kā uzskata šī tiesa, nebija nekādas iespējas attiecīgos lieciniekus nopratināt personiski procesa iztiesāšanas stadijā.
Tiesas sēdē, kas norisinājās iesniedzējtiesā 2021. gada 9. aprīlī, prokuratūra lūdza saskaņā ar
NPK
281. panta 1. punktu nolasīt attiecīgo liecinieku kriminālprocesa pirmstiesas stadijā sniegtās liecības, lai šīs liecības būtu daļa no pierādījumiem, pamatojoties uz kuriem šī tiesa pieņems nolēmumu pēc būtības.
Iesniedzējtiesa šaubās par šīs valsts tiesību normas piemērošanas saderību ar Savienības tiesībām šīs lietas apstākļos un jautā, vai tai nav pienākuma to nepiemērot pamatlietā.
Šajā ziņā tā norāda, ka attiecīgo liecinieku liecībām ir izšķiroša nozīme, lai izvērtētu attiecīgo apsūdzēto vainu, un ka tās spriedums lielā mērā būs atkarīgs no tā, vai un, attiecīgā gadījumā, cik lielā mērā tā var balstīties uz šajās liecībās ietverto informāciju.
Tā precizē, ka minētā valsts tiesību norma ir vērsta uz izvairīšanos no riska, ka liecinieku nevarēs nopratināt kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā, un tajā ir paredzēts, ka šī procesa pirmstiesas stadijā liecinieku var nopratināt tiesneša klātbūtnē. Minētā tiesneša, kuram nav lietas materiālu, uzdevums tostarp ir nodrošināt nopratināšanas formālo likumību. Šādā gadījumā, ja aizdomās turētais jau ir ticis apsūdzēts, viņš tiek informēts par liecinieka nopratināšanu un viņam tiek piedāvāta iespēja tajā piedalīties.
Tomēr, kā tas esot bijis šajā gadījumā, praksē šis valsts tiesiskais regulējums tiekot apiets. Proti, pietiekot ar to, ka kriminālprocesa pirmstiesas stadijā liecinieka nopratināšana tiek veikta tiesneša klātbūtnē 24 stundu laikā no aizdomās turētā aizturēšanas līdz apsūdzības celšanai, lai ne šim aizdomās turētajam, ciktāl pret to vēl nav formāli celta apsūdzība, ne viņa advokātam nebūtu tiesību tajā piedalīties.
Šādos apstākļos
Spetsializiran nakazatelen sad
(Specializētā krimināllietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar Direktīvas 2016/343 8. panta 1. punktu un 6. panta 1. punktu, lasot tos kopā ar šīs direktīvas 33. un 34. apsvērumu, kā arī Hartas 47. panta otro daļu, ir saderīgs valsts likums, saskaņā ar kuru apsūdzētā tiesības piedalīties procesā ir nodrošinātas un prokuratūra pienācīgi izpilda savu pienākumu pierādīt apsūdzētā vainu, ja kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā, kad objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams nopratināt lieciniekus, tiek ņemtas vērā to liecības, kas iegūtas pirmstiesas procesā, un šos lieciniekus bez aizstāvja piedalīšanās, toties tiesneša klātbūtnē ir nopratinājusi tikai tiesībaizsardzības iestāde, un tiesībaizsardzības iestāde jau pirmstiesas procesā būtu varējusi nodrošināt aizstāvja piedalīšanos šajā nopratināšanā, bet to nav izdarījusi?”
Ar 2022. gada 5. augusta vēstuli
Sofiyski gradski sad
(Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) informēja Tiesu, ka atbilstoši grozījumiem tiesību aktos, kas stājās spēkā 2022. gada 27. jūlijā,
Spetsializiran nakazatelen sad
(Specializētā krimināllietu tiesa) tika likvidēta un ka dažas šai pēdējai minētajai tiesai iesniegtās krimināllietas, tostarp pamatlieta, sākot no šī datuma ir tikušas nodotas
Sofiyski gradski sad
(Sofijas pilsētas tiesa).
Par prejudiciālo jautājumu
Ievadā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu, ciktāl tajā ir ietvertas ECPAK garantētajām tiesībām atbilstošas tiesības, tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā minētajā konvencijā noteiktajām tiesībām. Kā izriet no Paskaidrojumiem attiecībā uz Pamattiesību hartu (
OV 2007, C 303, 17. lpp.
), Hartas 48. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru ikvienam apsūdzētajam tiek garantētas tiesības uz aizstāvību, atbilst ECPAK 6. panta 3. punktam. Tālab prejudiciālais jautājums arī ir jāizskata, ņemot vērā Hartas 48. panta 2. punktu.
Šādos apstākļos ir jāsaprot, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2016/343 6. panta 1. punkts un 8. panta 1. punkts kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu un 48. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, saskaņā ar kuru valsts tiesai, ja nav bijis iespējams nopratināt apsūdzības liecinieku kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā, ir ļauts balstīt savu nolēmumu par apsūdzētā vainu vai nevainīgumu, pamatojoties uz minētā liecinieka liecību, kas sniegta nopratināšanas laikā tiesneša klātbūtnē šī procesa pirmstiesas stadijā, taču bez apsūdzētā vai tā advokāta piedalīšanās.
Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 2016/343 6. panta 1. punktu – šajā tiesību normā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka pienākums pierādīt aizdomās turēto vai apsūdzēto vainu ir apsūdzībai.
Protams, ir taisnība, ka Direktīvas 2016/343 6. panta 1. punkts, kas regulē šāda pierādīšanas pienākuma sadali (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 28. novembris, Spetsializirana prokuratura,
C‑653/19 PPU
,
EU:C:2019:1024
,
31.
punkts), nepieļauj – kā izriet no šīs direktīvas 22. apsvēruma –, ka minētais pienākums tiek pārnests no apsūdzības uz aizstāvību. Tomēr, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 61. punktā, šajā 6. panta 1. punktā nav paredzēti noteikumi, saskaņā ar kuriem apsūdzībai ir jāpierāda apsūdzētā vaina, ne arī noteikumi, saskaņā ar kuriem šai personai, īstenojot savas tiesības uz aizstāvību, ir jāspēj apstrīdēt apsūdzības kriminālprocesā iztiesāšanas stadijā iesniegtos pierādījumus.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Direktīvas 2016/343 6. panta 1. punkts nav piemērojams tādam valsts tiesiskajam regulējumam kā pamatlietā aplūkotais.
Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 2016/343 8. panta 1. punktu – šajā tiesību normā ir noteikts – dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Direktīvas 2016/343 2. pantu tā attiecas uz fiziskām personām, kuras ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā. To piemēro visos kriminālprocesa posmos – no brīža, kad persona tiek turēta aizdomās vai apsūdzēta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai par iespējamu noziedzīgu nodarījumu, līdz brīdim, kad nolēmums, kurā tiek galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, ir kļuvis nepārsūdzams.
Otrkārt, no Direktīvas 2016/343 8. panta 2. punkta kopsakarā ar tās 36. un 41. apsvērumu izriet, ka apsūdzētajam atbilstoši tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā ir jābūt iespējai personiski piedalīties tiesas sēdēs, kas notiek saistībā ar pret viņu vērsto procesu.
Kā secinājumu 38. punktā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts, iesniedzējtiesa jautā par tiesību piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā saturu un kārtību kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā. Protams, ir taisnība – tas, ka saistībā ar nolēmumu par apsūdzētā vainu vai nevainīgumu tiek ņemta vērā apsūdzības liecinieka, kurš tiek nopratināts šīs personas un tās advokāta prombūtnē kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, liecība, nedodot šiem pēdējiem minētajiem iespēju nopratināt vai likt nopratināt šo liecinieku šī procesa iztiesāšanas stadijā, neliedz apsūdzētajam iespēju personiski piedalīties tiesas sēdēs, kas notiek saistībā ar pret viņu vērsto procesu. Tomēr šādā gadījumā apsūdzētā uzdevums ir vienīgi pasīva dalība šī liecinieka sniegto liecību – kas ierakstītas nopratināšanas, kurā tas nav varējis piedalīties kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, protokolā – satura nolasīšanā.
Šādos apstākļos vispirms ir jānosaka, vai papildus tiesībām personiski piedalīties tiesas sēdēs, kas tiek rīkotas saistībā ar procesu pret apsūdzēto, tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā, kas paredzētas Direktīvas 2016/343 8. panta 1. punktā, arī piešķir šai personai tiesības nopratināt vai likt nopratināt apsūdzības lieciniekus kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2016/343 47. apsvērumu šajā direktīvā ir ievērotas pamattiesības un pamatprincipi, kas atzīti Hartā un ECPAK, tostarp tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību.
Kā izriet no šīs direktīvas 33. apsvēruma, aizdomās turēto vai apsūdzēto tiesību piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā pamatā ir tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, kuras ir nostiprinātas ECPAK 6. pantā un kurām, kā tas ir precizēts Paskaidrojumos attiecībā uz Hartu, atbilst Hartas 47. panta otrā un trešā daļa, kā arī tās 48. pants. Tāpēc Tiesai ir jāgādā, lai tās veiktā šo pēdējo tiesību normu interpretācija nodrošinātu aizsardzības līmeni, kas atbilst ECPAK 6. pantā garantētajam, ko ir interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (spriedums, 2022. gada 15. septembris, DD (Liecinieka atkārtota nopratināšana),
C‑347/21
,
EU:C:2022:692
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka apsūdzētā ierašanās tiesā ir būtiska taisnīga kriminālprocesa interesēs, un pienākums nodrošināt šai personai tiesības būt klātesošai tiesas sēžu zālē ir viens no ECPAK 6. panta būtiskajiem elementiem (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2006. gada 18. oktobris,
Hermi
pret Itāliju, CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, 58. punkts).
Konkrētāk, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir nospriedusi, ka, ņemot vērā it īpaši ECPAK 6. panta 3. punkta d) apakšpunktā garantētās tiesības uz aizstāvību, apsūdzētā iespēja piedalīties tiesas sēdē nozīmē šīs personas tiesības efektīvi piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā (šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 2006. gada 5. oktobris,
Marcello Viola
pret Itāliju, CE:ECHR:2006:1005JUD004510604, 52. un 53. punkts, kā arī 2011. gada 15. decembris,
Al‑Khawaja
un
Tahery
pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:2011:1215JUD002676605, 142. punkts), jo šīs personas šajā tiesību normā paredzētās tiesības nopratināt vai likt nopratināt apsūdzības lieciniekus ir īpašs tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas garantētas ECPAK 6. panta 1. punktā, aspekts (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2013. gada 19. februāris,
Gani
pret Spāniju, CE:ECHR:2013:0219JUD006180008, 36. punkts).
Turklāt Tiesa ir norādījusi, ka iespēja apsūdzētajam tikt konfrontētam ar lieciniekiem tādas tiesas klātbūtnē, kura visbeidzot lemj par šīs personas vainu vai nevainīgumu, ir viens no būtiskajiem taisnīga kriminālprocesa elementiem, jo liecinieka ticamības izvērtēšana ir sarežģīts uzdevums, kas parasti nav īstenojams, izmantojot vienkāršu tā sniegto liecību, kuras apstiprinātas nopratināšanas protokolos, nolasīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Gambino un Hyka,
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
,
42.
un
43.
punkts).
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2016/343 8. panta 1. punktā nostiprinātās tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā ir jānodrošina tā, lai tās kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā varētu tikt īstenotas atbilstoši noteikumiem, kas atbilst lietas taisnīgas izskatīšanas prasībām. Tādējādi šīs tiesības neaprobežojas tikai ar to, ka tiek garantēta apsūdzētā klātbūtne tiesas sēdēs, kas tiek rīkotas saistībā ar procesu pret apsūdzēto, bet tiek prasīts, lai šī persona varētu efektīvi tajā piedalīties un šajā nolūkā īstenot tiesības uz aizstāvību, tostarp tiesības nopratināt vai likt nopratināt apsūdzības lieciniekus šajā iztiesāšanas stadijā.
Proti, kā secinājumu 43. punktā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts, interpretējot Direktīvas 2016/343 8. panta 1. punktu šaurāk tādējādi, ka tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā būtu ierobežotas ar to, ka apsūdzētais personiski varētu piedalīties tiesas sēdēs, kas tiek rīkotas saistībā ar procesu pret viņu, nozīmētu, ka pamattiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu zaudētu savu būtisko saturu.
Šādos apstākļos pēc tam ir jānosaka, vai Direktīvas 2016/343 8. panta 1. punkts kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu un 48. panta 2. punktu nepieļauj to, ka krimināltiesa piemēro valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja lieciniekam objektīvu iemeslu dēļ nav bijis iespējams piedalīties kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā, šī tiesa, lai lemtu par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainu vai nevainīgumu, var nolasīt liecības, ko šis liecinieks tajā ir sniedzis procesa pirmstiesas stadijā, tostarp, ja pret šo personu nav celta apsūdzība brīdī, kad notika šā liecinieka nopratināšana, kurā ne šī persona, ne tās advokāts nevarēja piedalīties.
Šāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana var apdraudēt tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā, kā noteikts šī sprieduma 44. punktā.
Tādējādi iesniedzējtiesai atbilstoši Tiesas sniegtajiem interpretācijas elementiem ir jāizvērtē, vai pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma piemērošana ir saderīga ar minētajām Savienības tiesību normām.
Proti, ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu Tiesa ir pilnvarota nevis piemērot Savienības tiesību noteikumus konkrētam gadījumam, bet tikai pieņemt nolēmumu par Līgumu un Savienības iestāžu pieņemto tiesību aktu interpretāciju. Tomēr atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ar šo pantu ieviestās tiesu sadarbības ietvaros Tiesa, pamatojoties uz lietas materiāliem, var sniegt valsts tiesai Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izvērtējot kādas Savienības tiesību normas sekas (spriedums, 2021. gada 2. marts, A. B. u.c.(Augstākās tiesas tiesnešu iecelšana – Pārsūdzība) (
C‑824/18
,
EU:C:2021:153
,
96.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam tajā paredzēto tiesību īstenošanai var tikt noteikti ierobežojumi, ciktāl šie ierobežojumi ir paredzēti tiesību aktos, tajos respektē šo tiesību un brīvību būtību un, ievērojot samērīguma principu, tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
Pirmkārt, attiecībā uz prasību, saskaņā ar kuru visiem pamattiesību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, tas nozīmē, ka iespējai ņemt vērā klātneesošu liecinieku liecības ir jābūt paredzētai atbilstošajā valsts tiesiskajā regulējumā. Neskarot vērtējumu, kas šajā ziņā jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka pamatlietā tā tas ir.
Otrkārt, attiecībā uz apsūdzētā pamattiesību būtības ievērošanu ir jāuzskata, ka šī būtība ir ievērota, ciktāl klātneesošu liecinieku liecības var tikt ņemtas vērā tikai ierobežotos apstākļos leģitīmu iemeslu dēļ un ievērojot kriminālprocesa taisnīgumu kopumā.
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka šāds vērtējums ir saderīgs ar attiecīgo Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, no kuras izriet, ka kriminālprocesa pirmstiesas stadijā savākto liecinieku liecību izmantošana kā pierādījums pati par sevi nav nesaderīga ar ECPAK 6. panta 1. punktu un 3. punkta d) apakšpunktu, ja tiek ievērotas tiesības uz aizstāvību, kuras vispārīgi ietver prasību, lai apsūdzētajam būtu atbilstoša un pietiekama iespēja apstrīdēt apsūdzības liecības un par tām izvaicāt to sniedzējus vai nu to sniegšanas laikā, vai kādā vēlākā stadijā (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2015. gada 15. decembris,
Schatschaschwili
pret Vāciju, CE:ECHR:2015:1215JUD000915410, 105. punkts un tajā minētā judikatūra).
Treškārt, lai būtu ievērots samērīguma princips, Hartā nostiprināto tiesību un brīvību ierobežojumi, kas tostarp var tikt paredzēti Savienības tiesību aktos, nedrīkst pārsniegt to, kas ir piemērots un vajadzīgs noteikto leģitīmo mērķu sasniegšanai vai nepieciešamībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības, ievērojot, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais (šajā ziņā skat. spriedumu, 2022. gada 8. decembris,
Orde van Vlaamse Balies
u.c., C‑694/20, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai pārbaudītu šī principa ievērošanu, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai pastāv nopietns iemesls, kas attaisno liecinieka neierašanos, un vai, tā kā liecinieka liecības varētu būt vienīgais vai noteicošais pamats varbūtējai apsūdzētā notiesāšanai, pastāv kompensējoši elementi, it īpaši stabilas procesuālās garantijas, kas ir pietiekamas, lai neitralizētu šai personai un tās advokātam grūtības, kas radušās tādēļ, ka ir ņemta vērā minētā liecība, un lai nodrošinātu pilnīgu kriminālprocesa taisnīgumu (šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 2011. gada 15. decembris,
Al‑Khawaja
un
Tahery
pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:2011:1215JUD002676605, 152. punkts; 2015. gada 15. decembris,
Schatschaschwili
pret Vāciju, CE:ECHR:2015:1215JUD000915410, 107. punkts, kā arī 2018. gada 7. jūnijs,
Dimitrov
un
Momin
pret Bulgāriju, CE:ECHR:2018:0607JUD003513208, 52. punkts).
Šajā ziņā iesniedzējtiesai vispirms ir jāpārbauda, vai apsūdzības liecinieka klātneesamība kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā ir pamatota ar tādu nopietnu iemeslu kā nāve, veselības stāvoklis, bailes liecināt vai neiespējamība noteikt tā atrašanās vietu, jo šai tiesai attiecībā uz šo pēdējo gadījumu ir jāpieliek visas pūles, ko no tās saprātīgi var sagaidīt, lai nodrošinātu šī liecinieka ierašanos (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2015. gada 15. decembris,
Schatschaschwili
pret Vāciju, CE:ECHR:2015:1215JUD000915410, 119.–121. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Turpinot, ir jāuzskata, ka kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā klātneesoša liecinieka liecība, ja tā ir atzīta par pierādījumu šajā stadijā, bet ir nodota pirms tās, būtu vienīgais pamats apsūdzētā notiesāšanai, ja šī liecinieka liecība būtu vienīgais pierādījums pret šo apsūdzēto. Šis pamats būtu jāuzskata par noteicošo gadījumā, ja minētā liecinieka liecība būtu tik nozīmīga, ka tā varētu ietekmēt lietas izlemšanu, ņemot vērā, ka, ja klātneesoša liecinieka liecību var apstiprināt citi pierādījumi, šīs liecības noteicošā rakstura vērtējums ir atkarīgs no šo citu pierādījumu pierādījuma spēka – jo lielāks ir šis spēks, jo mazāk klātneesoša liecinieka liecību var uzskatīt par noteicošu (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2015. gada 15. decembris,
Schatschaschwili
pret Vāciju, CE:ECHR:2015:1215JUD000915410, 123. punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, attiecībā uz kompensējošu elementu esamību – šādiem elementiem ir jāļauj pareizi un taisnīgi izvērtēt nepārbaudītas liecības ticamību un it īpaši tiem jāattiecas uz veidu, kādā tiesa izvērtē klātneesoša liecinieka nepārbaudīto liecību, saskanīgu pierādījumu iesniegšanu kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā un to pierādījuma spēku, kā arī uz procesuālajiem pasākumiem, kas veikti, lai kompensētu to, ka liecinieku nav bijis iespējams tieši konfrontēt kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā (šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 2015. gada 15. decembris,
Schatschaschwili
pret Vāciju, CE:ECHR:2015:1215JUD000915410, 125.–131. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2018. gada 7. jūnijs,
Dimitrov
un
Momin
pret Bulgāriju, CE:ECHR:2018:0607JUD003513208, 53. punkts). Attiecībā uz šo pēdējo aspektu procesuālā garantija, kas var kompensēt aizstāvībai radītās grūtības sakarā ar liecinieka prombūtni kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā, var izpausties kā iespēja šai personai vai tās advokātam nopratināt liecinieku šī procesa pirmstiesas stadijā (šajā ziņā skat. ECT spriedumu, 2022. gada 10. februāris,
Al Alo
pret Slovākiju, CE:ECHR:2022:0210JUD003208419, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka neiespējamība noteikt liecinieka atrašanās vietu, lai viņu uzaicinātu uz kriminālprocesa iztiesāšanu, principā ir nopietns iemesls šī sprieduma 56. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, it īpaši, ja šis liecinieks vairs nedzīvo attiecīgās dalībvalsts teritorijā un ja mēģinājumi noteikt viņa atrašanās vietu, tostarp izmantojot Interpolu, ir bijuši nesekmīgi.
Otrkārt, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai attiecīgo apsūdzēto notiesāšanas gadījumā tās nolēmums varētu tikt pamatots tikai vai noteicoši – šī sprieduma 57. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē – ar attiecīgo liecinieku sniegtajām liecībām kriminālprocesa pirmstiesas stadijā.
Treškārt, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai šajā gadījumā pastāv pietiekami kompensējoši elementi, lai neitralizētu attiecīgajiem apsūdzētajiem un viņu aizstāvībai radušās grūtības tādēļ, ka varbūtēji kā pierādījums ir ņemtas vērā attiecīgo liecinieku liecības kriminālprocesa pirmstiesas stadijā šī sprieduma 58. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, it īpaši iespēja attiecīgajiem apsūdzētajiem un viņu aizstāvībai nopratināt attiecīgos lieciniekus kriminālprocesa pirmstiesas stadijā un tiesību aizsardzības līdzekļa pret varbūtēju noraidošu lēmumu esamība.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2016/343 8. panta 1. punkts kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu un 48. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, saskaņā ar kuru valsts tiesai, ja nav iespējams nopratināt apsūdzības liecinieku kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā, ir ļauts pamatot savu nolēmumu par apsūdzētā vainu vai nevainīgumu ar minētā liecinieka liecību, kas sniegta nopratināšanas laikā tiesneša klātbūtnē šī procesa pirmstiesas stadijā, taču bez apsūdzētā vai viņa advokāta piedalīšanās, ja vien pastāv nopietns iemesls, kas attaisno liecinieka neierašanos kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā, ja šī liecinieka liecība nav vienīgais vai noteicošais apsūdzētā notiesāšanas pamats un ja pastāv pietiekami kompensējoši elementi, lai neitralizētu šai personai un tās advokātam, pamatojoties uz minētās liecības ņemšanu vērā, radušās grūtības.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā, 8. panta 1. punkts kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu un 48. panta 2. punktu

ir jāinterpretē tādējādi, ka

tas nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, saskaņā ar kuru valsts tiesai, ja nav iespējams nopratināt apsūdzības liecinieku kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā, ir ļauts pamatot savu nolēmumu par apsūdzētā vainu vai nevainīgumu ar minētā liecinieka liecību, kas sniegta nopratināšanas laikā tiesneša klātbūtnē šī procesa pirmstiesas stadijā, taču bez apsūdzētā vai viņa advokāta piedalīšanās, ja vien pastāv nopietns iemesls, kas attaisno liecinieka neierašanos kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā, ja šī liecinieka liecība nav vienīgais vai noteicošais apsūdzētā notiesāšanas pamats un ja pastāv pietiekami kompensējoši elementi, lai neitralizētu šai personai un tās advokātam, pamatojoties uz minētās liecības ņemšanu vērā, radušās grūtības.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.