CELEX: 62014TJ0752
Uniunea vamală
Acordul de asociere dintre Comunitatea Europeană și Republica Letonia
Articolul 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92
Rambursarea și remiterea taxelor la import
Import de țesături de in din Letonia
Clauza de echitate
Situație specială
Înșelăciune sau neglijență evidentă
Decizie a Comisiei prin care se declară nejustificată remiterea taxelor la import

Istoricul litigiului
Regimul aplicabil importurilor de textile și acordul de asociere: importurile reclamantei
Decizia C(2014) 4908 final a Comisiei Europene din 16 iulie 2014 prin care se constată că remiterea taxelor la import nu se justifică într‑un anumit caz (REM 05/2013) (denumită în continuare „decizia atacată”) are ca obiect taxele la import cu privire la țesăturile de in care au fost importate în Uniunea Europeană prin Germania în perioada cuprinsă între 10 decembrie 1999 și 10 iunie 2002 (denumită în continuare „perioada relevantă”) și a căror origine preferențială letonă nu a fost dovedită.
Țesăturile de in sunt, în calitate de textile, supuse anumitor restricții la import. Existau astfel, în perioada relevantă, măsuri restrictive aplicabile în special importurilor din China și din Rusia, în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 3030/93 al Consiliului din 12 octombrie 1993 privind regimul comun aplicabil importurilor unor produse textile originare din țări terțe (
JO 1993, L 275, p. 1
, Ediție specială, 11/vol. 8, p. 3).
Textilele de origine preferențială letonă erau exceptate de la restricțiile la import menționate la punctul 2 de mai sus. Această exceptare rezulta din Acordul european de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Letonia, pe de altă parte (
JO 1998, L 26, p. 3
, denumit în continuare „acordul de asociere”).
La fel ca alte produse de origine preferențială letonă, textilele beneficiau de scutire vamală numai în cazul în care importatorul făcea dovada caracterului lor originar la autoritățile vamale ale statului membru de import printr‑un certificat de circulație a mărfurilor EUR.1 eliberat de autoritățile vamale letone în momentul exportului.
Reclamanta, Combaro SA, este o întreprindere care comercializează textile și alte bunuri cu sediul în Elveția din 1978.
Reclamanta cumpăra țesături de in de la două întreprinderi letone. Livrările acestor două întreprinderi către reclamantă erau însoțite de certificate de circulație a mărfurilor care atestau că țesătura de in furnizată era de origine preferențială letonă.
Certificatele de circulație a mărfurilor indicau ca exportator una dintre cele două întreprinderi letone și, respectiv, ca importator, reclamanta, dar Austria ca țară de destinație. Locurile de livrare indicate pe certificatele de circulație a mărfurilor erau Jelgava (Letonia) și, respectiv, Bauska (Letonia).
În perioada relevantă, reclamanta a importat în continuare această țesătură de in în Uniune. Ea a procedat la punerea sa în liberă circulație în Germania și a solicitat, prezentând certificate de circulație a mărfurilor, inclusiv cele 51 de certificate de circulație a mărfurilor în discuție în prezenta cauză (denumite în continuare „certificatele în litigiu”), o scutire de taxe la import conform acordului de asociere. Autoritățile vamale germane au procedat la vămuirea produselor în conformitate cu cererea reclamantei.
Controlul ulterior și procedura de recuperare ulterioară
La 18 iulie 2002, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a întocmit un raport cu privire la misiunea de investigare efectuată în Letonia (denumit în continuare „raportul OLAF”). Conform raportului OLAF, administrația vamală daneză a comunicat OLAF, în luna februarie 2002, îndoielile sale cu privire la originea preferențială letonă a țesăturii de in importate din Letonia, în pofida prezentării certificatelor de circulație a mărfurilor care atestau proveniența acesteia. Raportul OLAF preciza că, la finalul misiunii de investigare, OLAF și autoritățile vamale letone au constatat că certificatele de circulație a mărfurilor prezentate pentru import în Danemarca nu erau înscrise în registrele autorităților vamale letone. De asemenea, s‑a constatat că funcționarul a cărui semnătură figura pe certificatele respective a furnizat o declarație scrisă potrivit căreia semnătura care figura pe aceste certificate nu era a sa. În sfârșit, se indica în raportul OLAF că investigațiile cu privire la amprentele ștampilelor care figurau pe certificatele în discuție nu erau finalizate încă.
În urma raportului OLAF, Comisia Europeană a transmis statelor membre, la 11 septembrie 2002, o comunicare de asistență reciprocă prin care a solicitat un control cu privire la toate importurile de țesături de in provenite din Letonia.
Autoritățile vamale germane au solicitat atunci autorităților vamale letone un control ulterior cu privire la certificatele în litigiu (denumit în continuare „controlul ulterior”). Autoritățile vamale letone au răspuns la cererile autorităților vamale germane la 7 aprilie, la 2 mai și la 7 mai 2003 după cum urmează:
„[C]ertificate[le] [în litigiu] nu au fost înscrise în registrul vamal. Acestea nu au fost eliberate de autoritățile vamale letone, prin urmare, trebuie să fie considerate ca nevalabile.”
Răspunsurile respective erau semnate de directorul adjunct al autorităților vamale letone, domnul R., care a fost condamnat ulterior penal și face obiectul unor proceduri disciplinare pentru faptul că a omis să recupereze datoriile fiscale de la o întreprindere letonă.
Întrucât autoritățile vamale letone au declarat certificatele în litigiu ca nevalabile, autoritățile vamale germane au considerat că importurile de țesături de in provenite din Letonia efectuate de reclamantă nu mai puteau beneficia de un tratament preferențial și, prin decizia din 3 iulie 2003, au decis să inițieze o procedură de recuperare ulterioară a taxelor la import aferente (denumită în continuare „procedura de recuperare ulterioară”). În plus, autoritățile vamale germane au inițiat o procedură penală împotriva a doi directori executivi ai reclamantei, ca urmare a unei suspiciuni de fraudă cu privire la taxele la import. Procedura a fost închisă cu privire la unul dintre ei și, în ceea ce îl privește pe celălalt, a fost continuată la Landgericht München (Tribunalul Regional din München, Germania).
Între timp, expertize cu privire la compararea amprentelor ștampilelor și cu privire la semnături au fost realizate, la solicitarea OLAF, în ceea ce privește certificatele de circulație a mărfurilor prezentate pentru importurile în Danemarca. Pentru a realiza aceste expertize, OLAF a trebuit să obțină material de comparație care se afla în Letonia. În rapoartele de expertiză în discuție s‑a constatat că unele specimene de ștampile erau aceleași ca și cele ale ștampilelor autentice ale autorităților vamale letone, în timp ce alte specimene de ștampile, în lipsa unui material de referință, au putut face doar obiectul unei evaluări generale a imaginii, de unde reieșea că erau probabil autentice.
În ceea ce privește expertiza referitoare la semnături, s‑a constatat în raportul de expertiză aferent că o evaluare a autenticității semnăturii care figura pe certificatele de circulație a mărfurilor examinate prezenta anumite dificultăți, dat fiind că comparația trebuia efectuată pe baza unor copii ale acestei semnături, că nu exista o semnătură autentică a funcționarului în cauză, și anume domnul O., din perioada în care semnăturile au fost aplicate și că metoda care constă în solicitarea ulterioară de semnături în vederea unei expertize ridica o problemă de fiabilitate. În consecință, prin raportul de expertiză s‑a concluzionat că semnătura care figura pe certificatele examinate era, cu o probabilitate ușor predominantă, cea a domnului O.
Pentru a‑și apăra interesele în procedurile pendinte în fața autorităților penale și vamale germane, reclamanta s‑a adresat autorităților vamale letone și OLAF. Ca răspuns la solicitările reclamantei, autoritățile vamale letone au confirmat, în scrisoarea din 26 iunie 2007, răspunsul lor din 7 mai 2003 adresat autorităților vamale germane, conform căruia certificatele în litigiu „treb[uiau] considerate ca nevalabile” și OLAF a informat reclamanta cu privire la stadiul investigațiilor sale.
În sfârșit, reclamanta a adresat de asemenea Comisiei o cerere de acces la corespondența schimbată între aceasta din urmă și autoritățile vamale letone. Cererea respectivă a fost în parte respinsă. Reclamanta nu a introdus o acțiune prin care să se conteste acest refuz parțial de acces la corespondența în discuție.
La 30 aprilie 2009, o ordonanță a Landgericht München (Tribunalul Regional din München) a pus capăt procedurii penale inițiate împotriva directorului executiv al reclamantei. Potrivit acestei ordonanțe, nu era posibil să se reproșeze fără nicio îndoială directorului respectiv că a eludat cu bună știință taxele la import. Mai precis, din ordonanța respectivă reieșea că neregulile fuseseră săvârșite probabil în cadrul administrației vamale letone. Landgericht München (Tribunalul Regional din München) a exprimat de asemenea îndoieli cu privire la intenția directorului respectiv de a nu aplica în mod fraudulos taxele la import în favoarea societății pe care o reprezenta, și anume reclamanta, independent de problema dacă criteriile obiective referitoare la obligația de plată a unor asemenea taxe puteau sau nu puteau fi constatate.
Procedura de recuperare ulterioară a fost înaintată la Finanzgericht München (Tribunalul Fiscal din München, Germania). În acest cadru, reclamanta a arătat în special că datoria sa trebuia remisă, conform articolului 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO 1992, L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „CVC”).
Prin decizia din 28 noiembrie 2012, Finanzgericht München (Tribunalul Fiscal din München) a constatat că, în esență, o remitere a taxelor la import datorate de reclamantă trebuia să fie avută în vedere „în mod serios” pentru motivul că, pe de o parte, existau elemente care permiteau să se considere că certificatele în litigiu fuseseră eliberate cu bună știință în mod greșit de funcționarii autorităților vamale letone și, pe de altă parte, că Comisia nu controlase în mod adecvat respectarea de către Letonia a regimului preferențial în vigoare. Finanzgericht München (Tribunalul Fiscal din München) a constatat de asemenea că nu exista o intenție frauduloasă sau de neglijență evidentă din partea reclamantei. În consecință, Finanzgericht München (Tribunalul Fiscal din München) a suspendat procedura de recuperare ulterioară și a obligat autoritățile vamale germane să prezinte Comisiei o cerere de remitere a taxelor respective.
Procedura REM 05/2013
În urma deciziei Finanzgericht München (Tribunalul Fiscal din München), Bundesministerium der Finanzen (Ministerul Federal de Finanțe, Germania) a adresat reclamantei rugămintea de a‑și exprima punctul de vedere și a prezentat Comisiei, la 3 septembrie 2013, o cerere de remitere a taxelor la import în temeiul articolului 239 din CVC. Comisia a deschis, în consecință, procedura REM 05/2013.
În cadrul procedurii REM 05/2013, Comisia, în temeiul articolului 906a din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a CVC (
JO 1993, L 253, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3, denumit în continuare „regulamentul de punere în aplicare”) și al dreptului de a fi ascultată, a informat reclamanta, prin scrisoarea din 14 martie 2014, cu privire la obiecțiile și intenția sa de a adopta o decizie nefavorabilă în privința acesteia, oferindu‑i posibilitatea de a prezenta observații. Reclamanta a prezentat observații cu privire la decizia avută în vedere în privința sa de către Comisie.
La 16 iulie 2014, Comisia a adoptat decizia atacată.
În considerentul (32) al deciziei atacate, Comisia a explicat că nu exista o situație specială, în sensul articolului 239 din CVC, care ar fi cauzată de neîndeplinirea obligațiilor de către autoritățile vamale letone, dat fiind că aceasta nu putea concluziona că autoritățile respective participaseră la eliberarea certificatelor în litigiu.
Comisia a examinat de asemenea dacă săvârșise chiar ea o încălcare în cadrul supravegherii aplicării corecte a acordului de asociere. În considerentele (36)-(41) ale deciziei atacate, aceasta a concluzionat că comportamentul său nu conducea la o situație specială.
În considerentele (42)-(44) ale deciziei atacate, Comisia a considerat că nu se putea reproșa autorităților vamale germane nici o neîndeplinire a obligațiilor în cadrul procedurii de recuperare ulterioară.
Întrucât, în considerentul (45) al deciziei atacate, Comisia a concluzionat că o remitere a taxelor la import nu se justifica în lipsa unei situații speciale în sensul articolului 239 din CVC, aceasta a adăugat, în considerentele (48)-(52) ale deciziei atacate, că reclamanta nu a făcut dovada diligenței necesare.
Decizia atacată a fost notificată reclamantei la 4 septembrie 2014.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 noiembrie 2014, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
La 17 februarie 2015, Comisia a depus memoriul în apărare la grefa Tribunalului.
La 2 aprilie și la 18 mai 2015, au fost depuse la grefa Tribunalului replica și, respectiv, duplica.
La 12 octombrie 2016, la propunerea judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua) a hotărât deschiderea fazei orale a procedurii și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, prin scrisoarea din 19 octombrie 2016, a adresat întrebări scrise Comisiei, la care aceasta a fost invitată să răspundă anterior datei de 3 noiembrie 2016. Comisia a răspuns la întrebările Tribunalului în termenul acordat. Tribunalul a solicitat în special Comisiei să aducă precizări cu privire la rapoartele care conțin rezultatele controalelor anuale care îi reveneau în temeiul acordului de asociere și să indice în care dintre anexele depuse la Tribunal figurau acestea sau, după caz, să furnizeze copii ale acestora. Pe de altă parte, Tribunalul a solicitat Comisiei să îi furnizeze Comunicarea COM(97) 402 din 23 iulie 1997, invocată de reclamantă la punctul 106 din cererea introductivă. În sfârșit, Tribunalul a întrebat Comisia dacă s‑a efectuat o expertiză privind amprentele ștampilelor și semnăturile care figurau pe certificatele în litigiu și să furnizeze rezultatele sale sau, după caz, să explice motivele pentru care o asemenea expertiză nu a fost efectuată.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 6 decembrie 2016.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii ca nefondată;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 239 din CVC.
Cu privire la punerea în aplicare a articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din CVC
Reclamanta pretinde că Comisia a săvârșit o eroare la aprecierea condițiilor referitoare la existența unei situații speciale și la circumstanțele care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă în sensul articolului 905 din regulamentul de punere în aplicare coroborat cu articolul 239 din CVC.
Comisia contestă argumentele reclamantei.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolul 905 din regulamentul de punere în aplicare, dispoziție care precizează și dezvoltă norma prevăzută la articolul 239 din CVC potrivit căreia taxele la import se pot rambursa sau remite în situații care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate, constituie o clauză generală de echitate, destinată în special acoperirii cazurilor excepționale care nu se încadrează ca atare în una dintre situațiile prevăzute la articolele 900-904 din regulamentul de punere în aplicare (Hotărârea din 25 februarie 1999, Trans‑Ex‑Import,
C‑86/97
,
EU:C:1999:95
, punctul
). Din modul de redactare a articolului 905 din regulamentul de punere în aplicare rezultă că rambursarea taxelor la import este condiționată de îndeplinirea a două condiții cumulative, și anume, în primul rând, existența unei situații speciale și, în al doilea rând, lipsa neglijenței manifeste și a dolului din partea persoanei respective (Hotărârea din 12 februarie 2004, Aslantrans/Comisia,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
, punctul
). În consecință, este suficient ca una dintre cele două condiții să nu fie îndeplinită pentru ca rambursarea taxelor la import să fie refuzată (Hotărârea din 5 iunie 1996, Günzler Aluminium/Comisia,
T‑75/95
,
EU:T:1996:74
, punctul
, și Hotărârea din 12 februarie 2004, Aslantrans/Comisia,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
, punctul
).
Pentru a stabili dacă circumstanțele speței constituie o situație specială care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate în sensul articolului 239 din CVC, Comisia trebuie să aprecieze ansamblul datelor de fapt relevante (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 mai 1986, Oryzomyli Kavallas și Oryzomyli Agiou Konstantinou/Comisia,
160/84
,
EU:C:1986:205
, punctul
).
Într‑un caz precum cel din speță, în care contribuabilul a invocat, în susținerea cererii sale de rambursare sau de remitere a taxelor la import, existența anumitor neîndepliniri ale obligațiilor de către autoritățile vamale letone și germane și de către Comisie în cadrul aplicării acordului de asociere, această obligație presupune ca, atunci când analizează această cerere, Comisia să aprecieze ansamblul faptelor referitoare la certificatele în litigiu de care a luat cunoștință în cadrul funcției sale de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
De altfel, această concluzie este confirmată de articolul 904 litera (c) din regulamentul de punere în aplicare, care prevede că nu se procedează la rambursarea sau remiterea taxelor la import atunci când „singurul motiv” în sprijinul cererii de rambursare sau remitere este prezentarea, în scopul obținerii unui tratament tarifar preferențial, a unor documente care ulterior se dovedesc a fi false, falsificate sau nevalabile pentru acordarea respectivului tratament, chiar dacă ele au fost prezentate cu bună-credință. Cu alte cuvinte, prezentarea unor certificate false, falsificate sau nevalabile nu constituie, prin ea însăși, o situație specială în sensul articolului 239 din CVC (Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
În schimb, alte împrejurări invocate în susținerea unei cereri de rambursare sau de remitere a taxelor la import, cum ar fi controlul deficitar din partea Comisiei cu privire la aplicarea corectă a acordului de asociere, pot constitui o astfel de situație specială (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
Or, deși Comisia dispune de o marjă de apreciere în ceea ce privește aplicarea articolului 239 din CVC, aceasta nu poate face abstracție de obligația sa de a pune efectiv în balanță, pe de o parte, interesul Uniunii cu privire la respectarea deplină a dispozițiilor reglementării vamale, fie că este legislație a Uniunii sau legislație care obligă Uniunea, și, pe de altă parte, interesul importatorului de bună‑credință de a nu suporta prejudicii care depășesc riscul comercial obișnuit (Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
Această punere în balanță se află la baza economiei articolului 239 din CVC, care constituie o clauză generală de echitate. În consecință, atunci când analizează o cerere de rambursare sau de remitere a taxelor la import, Comisia nu poate în mod valabil să se limiteze la evaluarea comportamentului și a acțiunilor importatorului și ale exportatorului. Aceasta trebuie să țină seama între altele și de incidența propriului comportament asupra situației concrete din speță, în cadrul obligației sale de supraveghere și de control (Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
Întrucât condițiile prevăzute la articolul 239 din CVC sunt cumulative, este necesar să se examineze mai întâi prima condiție, referitoare la existența unei situații speciale, și în continuare, în cazul în care se dovedește necesar, cea de a doua condiție, referitoare la lipsa înșelăciunii sau a neglijenței evidente.
Cu privire la condiția referitoare la existența unei situații speciale
Reclamanta a împărțit primul aspect al motivului unic, întemeiat pe încălcarea condiției referitoare la existența unei situații speciale, în mai multe obiecții. Totuși, Tribunalul consideră că este oportun să examineze aceste obiecții împreună.
Cu titlu de observație prealabilă, trebuie amintit că s‑a statuat că, în scopul evaluării existenței unor neîndepliniri ale obligațiilor de către autoritățile unor țări terțe și de către Comisie care ar fi susceptibile să constituie situații speciale în sensul articolului 239 din CVC, trebuie să se examineze, în fiecare caz, natura reală a obligațiilor stabilite în sarcina acestor autorități și, respectiv, în sarcina Comisiei prin reglementarea aplicabilă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2002, Hyper/Comisia,
T‑205/99
,
EU:T:2002:189
, punctul
).
În această privință, trebuie să se observe că argumentele reclamantei în susținerea primului aspect al motivului unic se întemeiază în esență pe teza potrivit căreia autoritățile vamale letone ar fi eliberat efectiv certificatele în litigiu. Diversele neîndepliniri ale obligațiilor reproșate de reclamantă autorităților vamale letone ar constitui indicii ale temeiniciei tezei sale. Astfel, reclamanta arată că situația specială în care se află rezultă din ansamblul circumstanțelor speței, în special cele referitoare la deficiențele pe care le impută autorităților vamale letone.
Reclamanta reproșează de asemenea administrației vamale germane că și‑a încălcat obligațiile, astfel cum rezultă acestea din protocoalele adiționale la acordul de asociere și din Regulamentul (CE) nr. 515/97 al Consiliului din 13 martie 1997 privind asistența reciprocă între autoritățile administrative ale statelor membre și cooperarea dintre acestea și Comisie în vederea asigurării aplicării corespunzătoare a legislației din domeniile vamal și agricol (
JO 1997, L 82, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 10, p. 3). Având în vedere în special conținutul mesajelor din 7 aprilie și din 7 mai 2003 și rapoartele biroului de anchete vamale germane, aceasta reproșează autorităților vamale germane că a calificat cu ușurință certificatele în litigiu drept „fals”. Aceasta consideră că autoritățile vamale germane s‑au abținut să lămurească faptele, fie în mod direct în raport cu administrația vamală letonă, fie prin intermediul OLAF.
Având în vedere aceste circumstanțe, reclamanta arată că Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere, dat fiind că aceasta a concluzionat, în speță, în sensul lipsei unei situații speciale. Reclamanta susține de asemenea în esență că Comisia și‑a încălcat obligația de supraveghere în sensul acordului de asociere și că ar fi trebuit, în temeiul anumitor dispoziții ale acestui acord, să acționeze pentru a lămuri faptele speței.
Indiciile și argumentele invocate de reclamantă sunt în special următoarele.
În primul rând, reclamanta susține că amprentele ștampilelor care figurează pe certificatele în litigiu prezintă o „concordanță evidentă” cu amprentele ștampilelor utilizate de autoritățile vamale letone. În plus, expertizele efectuate cu privire la certificatele de circulație a mărfurilor prezentate pentru importurile în Danemarca ar demonstra că era cel puțin probabil că amprentele ștampilelor și semnăturile care figurau pe acestea erau autentice.
În al doilea rând, reclamanta susține în esență că răspunsurile transmise de autoritățile vamale letone, în cadrul controlului ulterior, erau nereglementare și ambigue. În această privință, reclamanta arată că faptul că autoritățile vamale letone au indicat că certificatele în litigiu erau „nevalabile” demonstrează că autoritățile respective au participat la eliberarea acestor certificate. Pentru reclamantă, nu este coerent că autoritățile vamale letone s‑au pronunțat cu privire la valabilitatea certificatelor în litigiu, deși acestea susțineau, în același timp, că certificatele respective nu existau în registrele lor. În plus, chiar dacă certificatele în litigiu nu figurau în registrele autorităților vamale letone, aceasta nu ar demonstra că erau false. Astfel, conform reclamantei, autoritățile vamale letone nu erau obligate să țină registre. În plus, potrivit reclamantei, aceste registre nu au fost definite în răspunsurile furnizate de autoritățile vamale letone.
În al treilea rând, faptul că răspunsurile autorităților vamale letone au fost semnate de directorul adjunct al autorităților vamale letone, domnul R., care a fost, ulterior, condamnat penal pentru faptele săvârșite în exercițiul funcției sale, ar repune în discuție forța probantă a răspunsurilor amintite. În această privință, reclamanta face trimitere la articole din presă potrivit cărora domnul R. și o altă persoană cu funcție înaltă în cadrul autorităților vamale letone au fost condamnate penal pentru acțiuni ilegale în cadrul funcțiilor lor.
Reclamanta subliniază de asemenea că un climat de corupție guverna în cadrul administrației vamale letone în perioada relevantă. Ea invocă în această privință mai multe rapoarte ale Comisiei care evocă situația corupției în Letonia (denumite în continuare „rapoartele Comisiei”).
În al patrulea rând, reclamanta susține că nu mai este posibil să se lămurească faptele. Aceasta arată că autoritățile vamale letone nu au răspuns la cererile OLAF de a‑i furniza înscrisuri sau au făcut acest lucru cu întârziere, ceea ce ar reieși din schimbul de corespondență. Potrivit reclamantei, autoritățile vamale letone au distrus cu bună știință amprentele ștampilelor pentru a elimina probele care le implică în eliberarea certificatelor în litigiu.
În plus, potrivit reclamantei, faptul că autoritățile vamale letone sau Ministerul Public leton nu au efectuat anchete demonstrează că autoritățile vamale letone erau implicate în eliberarea certificatelor în litigiu.
Comisia contestă argumentele reclamantei. Aceasta consideră în esență că indiciile invocate de reclamantă nu demonstrează că autoritățile vamale letone au participat la eliberarea certificatelor în litigiu. În plus, Comisia consideră că și‑a îndeplinit obligațiile de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului de asociere. Aceasta susține că, contrar celor pretinse de reclamantă, acordul de asociere nu îi permitea să întreprindă acțiuni pe lângă administrația vamală letonă care să implice o supraveghere de către agenți vamali de încredere sau instituirea unui sistem centralizat de eliberare a certificatelor de origine și organizarea unor vizite speciale pentru a asigura buna aplicare a acordului de asociere.
Comisia nu contestă că exista o „concordanță” între amprentele ștampilelor care figurau pe certificatele în litigiu și cele utilizate de autoritățile vamale letone. Cu toate acestea, Comisia subliniază că expertizele efectuate cu privire la amprentele ștampilelor, precum și cu privire la semnăturile care figurau pe certificatele prezentate pentru importurile în Danemarca nu au fost efectuate cu privire la certificatele în litigiu și nu au condus la concluzii definitive, ci au indicat doar că era vorba probabil despre amprente ale ștampilelor și despre semnături autentice. Similitudinea dintre amprentele ștampilelor și rezultatele expertizelor nu ar permite să se deducă o concluzie definitivă în ceea ce privește autenticitatea sau caracterul fals al certificatelor în litigiu.
În ceea ce privește răspunsurile furnizate de autoritățile vamale letone în cadrul controlului ulterior, Comisia consideră că acestea erau clare și fără ambiguități.
În ceea ce privește condamnarea penală a directorului adjunct al autorităților vamale letone, domnul R., Comisia subliniază că aceasta nu prezintă o legătură cu eliberarea certificatelor în litigiu. Această circumstanță nu ar permite astfel să se concluzioneze că autoritățile vamale letone au eliberat sau au participat la eliberarea certificatelor în litigiu. În plus, Comisia subliniază că răspunsurile transmise de autoritățile vamale letone la o dată ulterioară și semnate de un alt agent vamal (a se vedea punctul 16 de mai sus) au confirmat scrisorile domnului R.
În ceea ce privește rapoartele Comisiei prin care se menționează un climat de corupție în cadrul autorităților vamale letone, Comisia consideră că o asemenea situație nu permite să se prezume că certificatele în litigiu au fost eliberate de autoritățile vamale letone. Pe de altă parte, corupția la care se face referire în rapoartele respective nu ar prezenta nicio legătură cu tratamentul tarifar preferențial.
În sfârșit, Comisia susține că, contrar celor pretinse de reclamantă, autoritățile vamale letone au făcut dovada unei bune colaborări cu OLAF și cu autoritățile vamale germane. Astfel, în cadrul controlului ulterior și al investigației OLAF efectuate în Letonia, acestea ar fi răspuns la cererile autorităților vamale germane și ale Comisiei. Scrisorile invocate de reclamantă ar evidenția faptul că autoritățile vamale letone au răspuns la întrebările adresate într‑un termen rezonabil. Comisia susține că, deși autoritățile vamale letone au explicat că se aflau în imposibilitatea de a trimite amprentele ștampilelor autentice, niciun element nu arată că aceasta s‑ar fi datorat intenției lor de a ascunde un comportament nelegal.
Având în vedere aceste considerații, Comisia susține în esență că autoritățile vamale letone au respectat acordul de asociere și că acestea au trimis răspunsuri satisfăcătoare, în termenele stabilite, către OLAF și autorităților vamale germane. Astfel, Comisia nu ar fi avut niciun motiv să efectueze anchete mai detaliate în ceea ce privește certificatele în litigiu. Aceasta susține de asemenea că și‑a respectat obligația de supraveghere în ceea ce privește buna aplicare a acordului de asociere și reamintește că normele cu privire la originea produselor se întemeiază pe o încredere reciprocă între autoritățile statelor membre de import și cele ale statului de export.
De asemenea, Comisia susține că și autoritățile vamale germane și‑au îndeplinit obligațiile. Astfel, acestea ar fi ținute de răspunsurile furnizate de autoritățile vamale letone în cadrul controlului ulterior. Ar reieși de asemenea dintr‑o scrisoare trimisă de autoritățile vamale germane ca răspuns la o cerere a reclamantei că acestea ar fi clarificat faptele.
Trebuie amintit că, în calitate de gardian al tratatului și al acordurilor încheiate în temeiul acestuia, Comisia este obligată să asigure aplicarea corectă de către o țară terță a obligațiilor asumate în temeiul unui acord încheiat cu Uniunea prin intermediul mijloacelor prevăzute în acord sau prin deciziile luate în temeiul acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
Această obligație rezultă și din acordul de asociere, precum și din protocoalele anexate la acesta. Articolul 110 din acordul de asociere prevede că Consiliul de asociere, compus din membrii ai Comisiei, ai Consiliului Uniunii Europene și din membri numiți de guvernul Letoniei, este însărcinat să supravegheze aplicarea acestui acord. Reiese din articolul 113 din acordul de asociere că fiecare parte poate sesiza Consiliul de asociere cu privire la orice diferend referitor la aplicarea sau la interpretarea acordului respectiv. În plus, reiese din articolul 14, intitulat „Aplicarea”, din Protocolul nr. 5 la acordul de asociere, referitor la asistența reciprocă între autoritățile administrative în materie vamală, că:
„Gestionarea prezentului protocol se încredințează autorităților vamale centrale ale Letoniei, pe de o parte, și serviciilor competente ale Comisiei […], și, după caz, autorităților vamale ale statelor membre ale Uniunii Europene, pe de altă parte. Acestea decid cu privire la toate măsurile și dispozițiile practice necesare punerii sale în aplicare, ținând seama de normele în vigoare în domeniul protecției datelor. Acestea pot recomanda Consiliului de asociere modificările care, după părerea lor, ar trebui aduse prezentului protocol.”
Trebuie să se arate de asemenea că, în cadrul obligației sale de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului de asociere, Comisia dispune de anumite prerogative.
Astfel, conform dispozițiilor articolului 3 alineatul (1) din Protocolul nr. 5 la acordul de asociere, Comisia poate solicita autorităților vamale letone orice informație de natură să îi permită să se asigure că legislația vamală este aplicată în mod corect (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
În temeiul articolului 3 alineatul (3) litera (a) din Protocolul nr. 5 la acordul de asociere, Comisia poate de asemenea să solicite autorităților vamale letone să ia măsurile necesare pentru a exercita o supraveghere asupra persoanelor fizice sau juridice cu privire la care există motive rezonabile de a bănui că comit sau că au comis operațiuni care contravin legislației vamale (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
În plus, potrivit articolului 7 alineatele (3) și (4) din Protocolul nr. 5 la acordul de asociere, funcționarii Comisiei, autorizați în mod corespunzător, pot culege informații referitoare la operațiunile care contravin legislației vamale, în cadrul birourilor respective ale autorităților vamale letone, sau pot fi prezenți la investigațiile efectuate pe teritoriul leton, cu acordul și în condițiile prevăzute de aceste autorități (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
Pe de altă parte, aceeași concluzie se impune și în ceea ce privește articolul 31 alineatul (2) din Protocolul nr. 3 la acordul de asociere, astfel cum a fost modificat prin Decizia nr. 4/98 a Consiliului de asociere între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Letonia, pe de altă parte, din 2 decembrie 1998, cu privire la adoptarea modificărilor Protocolului nr. 3 la acordul de asociere, incluse în Decizia nr. 1/97 a Comisiei mixte adoptată în temeiul Acordului privind liberalizarea schimburilor și instituirea unor măsuri de însoțire între Comunitatea Europeană, Comunitatea Europeană a Energiei Atomice și Comunitatea Europeană a Cărbunelui și Oțelului, pe de o parte, și Republica Letonia, pe de altă parte (
JO 1999, L 6, p. 10
, denumită în continuare „Decizia nr. 4/98”), potrivit căruia „[î]n vederea garantării aplicării corecte a prezentului protocol, [Uniunea] și Letonia își acordă reciproc asistență pentru verificarea autenticității certificatelor EUR.1 sau a declarațiilor pe factură și a exactității informațiilor furnizate în documentele respective, prin intermediul administrațiilor lor vamale respective” (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
Rezultă că Comisiei îi revine obligația de a utiliza pe deplin prerogativele de care dispune în temeiul dispozițiilor acordului de asociere și ale protocoalelor adoptate pentru punerea în aplicare a acestuia în scopul de a‑și îndeplini obligațiile de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului respectiv (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
O asemenea utilizare se impune cu atât mai mult în speță în prezența unor indicii cu privire la o posibilă implicare a autorităților vamale letone în eliberarea certificatelor în litigiu, și anume:
–
controlul ulterior cu privire la certificatele în litigiu a fost inițiat ca urmare a investigației efectuate de OLAF cu privire la importurile de in în Danemarca;
–
raportul OLAF face dovada unui tranzit foarte scurt al țesăturilor de in într‑un antrepozit vamal leton pentru a disimula originea mărfurilor în discuție;
–
expertizele efectuate cu privire la amprentele ștampilelor și semnăturile care figurează pe certificatele utilizate pentru importurile în Danemarca, în urma raportului OLAF, demonstrează că era vorba probabil despre amprente ale ștampilelor și despre semnături autentice;
–
amprentele ștampilelor care figurează pe certificatele în litigiu prezintă un grad mare de similitudine cu amprentele ștampilelor autentice ale autorităților vamale letone;
–
directorul adjunct al autorităților vamale letone, domnul R., semnatar al certificatelor în litigiu și al mesajelor în cadrul controlului ulterior, a fost condamnat pentru acțiuni ilegale în cadrul funcțiilor sale;
–
autoritățile vamale letone s‑au aflat în incapacitatea de a furniza amprentele ștampilelor originale utilizate de birourile vamale în cauză, și anume birourile vamale din Jelgava și din Bauska;
–
rapoartele Comisiei fac dovada unui climat de corupție, în special în cadrul autorităților vamale letone;
–
importurile de țesătură de in provenite din Letonia au crescut și au depășit capacitățile de producție ale acestei țări.
Astfel, în lumina acestor indicii, răspunsurile autorităților vamale letone se dovedesc insuficiente pentru a stabili dacă certificatele în litigiu aveau un caracter autentic sau fals. Desigur, este adevărat că, astfel cum observă Comisia, indiciile furnizate de reclamantă nu permiteau să se concluzioneze că autoritățile vamale letone au participat la eliberarea certificatelor în litigiu. Or, având în vedere ansamblul indiciilor menționate la punctul 75 de mai sus, trebuie să se considere că Comisia ar fi trebuit să își utilizeze prerogativele în vederea aplicării corecte a acordului de asociere și să efectueze o verificare mai detaliată decât cea efectuată în speță.
În consecință, revenea Comisiei sarcina de a solicita precizări cu privire la investigațiile care au fost efectuate de autoritățile vamale letone pentru a lămuri faptele speței.
În primul rând, Comisia ar fi trebuit să întrebe căror documente le corespundeau numerele care figurează pe certificatele în litigiu, dacă semnăturile care figurează pe certificatele în litigiu corespundeau persoanelor care lucrează pentru autoritățile vamale letone și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă aceste persoane au semnat efectiv certificatele în litigiu.
În al doilea rând, reiese din schimbul de corespondență dintre OLAF și autoritățile vamale letone că acestea din urmă nu au fost în măsură să furnizeze amprentele ștampilelor autentice cu privire la certificatele în litigiu, pentru motivul că acestea le distruseseră.
Cu toate acestea, chiar dacă autoritățile vamale letone nu aveau obligația de a le păstra, este pertinent să se observe că transmiterea specimenelor amprentelor ștampilelor și ale semnăturilor utilizate în cadrul birourilor vamale în cauză permite realizarea unei supravegheri efective cu privire la respectarea normelor vamale referitoare la preferințele tarifare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
Obligația care revine Comisiei de a veghea ca acordul de asociere să fie aplicat în mod corect impune ca aceasta și, prin intermediul său, autoritățile vamale ale statelor membre să dispună în orice moment de toate elementele susceptibile să îi permită realizarea unui control eficient, specimenele de amprente ale ștampilelor și ale semnăturilor constituind în mod incontestabil astfel de elemente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2008, C.A.S./Comisia,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, punctul
).
Or, în speță, Comisia nu a primit amprentele ștampilelor solicitate în cadrul controlului ulterior și nici nu a solicitat sau a examinat semnăturile care figurau pe certificatele în litigiu.
În al treilea rând, este necesar să se arate că nu reiese din dosar că autoritățile vamale letone au procedat sau nu au procedat la inspecții efectuate la exportatori. În această privință, trebuie amintit că reiese din articolul 32 alineatul (3) din Protocolul nr. 3 la acordul de asociere, astfel cum a fost modificat prin Decizia nr. 4/98, că autoritățile vamale ale țării de export „[…] sunt abilitate să solicite toate probele și să efectueze toate controalele asupra conturilor exportatorului sau orice alt control pe care îl consideră util”. În consecință, Comisia ar fi trebuit, mai ales dacă o examinare a amprentelor ștampilelor și a semnăturilor nu era posibilă, să întrebe autoritățile vamale letone dacă astfel de controale au fost efectuate și, în cazul unui răspuns negativ, care sunt motivele.
Desigur, este adevărat că articolul 32 alineatul (3) din Protocolul nr. 3 cu privire la definiția noțiunii „produse originare” și la metodele de cooperare administrativă din acordul de asociere nu impune în mod detaliat statului de export maniera în care trebuie să efectueze un control ulterior cu privire la certificatele de circulație. Totuși, această dispoziție presupune că, în raport cu consecințele financiare pentru importator și cu circumstanțele speței, Comisia ar fi trebuit să se asigure ca acest control să fie efectuat în mod fiabil și cu atenție, cu atât mai mult cu cât, la punctul 4 din raportul OLAF, intitulat „Concluzii”, se enunță următoarele:
„Această cauză a arătat, încă o dată, că, în cadrul cazurilor de fraude complexe, este mai util și mai eficient să nu se aibă încredere exclusiv în procedurile administrative aplicabile (precum, în speță, procedura de control ulterior), ci să încerce să clarifice toate aspecte cauzei la fața locului și în strânsă colaborare cu autoritățile competente ale țării terțe în cauză. Această manieră de a acționa conduce în special la faptul că diferitele țări învață maniera în care este adecvat să se procedeze în cadrul unor asemenea investigații și iau cunoștință de informațiile și de documentele necesare pentru lămurirea și urmărirea încălcărilor în Comunitate, pentru a fi mai în măsură să evalueze nevoile statelor membre în cazul unor evenimente similare și să își poată efectua propria anchetă în consecință.”
Din ansamblul considerațiilor care precedă decurge că Comisia nu și‑a îndeplinit obligațiile de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului de asociere. Astfel, în cazul în care Comisia și‑ar fi utilizat pe deplin prerogativele de care dispunea în cadrul acordului de asociere în vederea aplicării corecte a acordului respectiv, caracterul autentic sau fals al certificatelor în litigiu ar fi putut fi stabilit cu mai multă certitudine.
Este adevărat că Curtea a statuat deja că sistemul de cooperare administrativă instituit printr‑un protocol care cuprinde, într‑o anexă la un acord încheiat între Uniune și o țară terță, norme privind originea produselor se întemeiază pe o încredere reciprocă între autoritățile statelor membre de import și cele ale statului exportator (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 2011, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, având în vedere circumstanțele speței (a se vedea punctul 75 de mai sus), Comisia ar fi trebuit să își utilizeze prerogativele în vederea aplicării corecte a acordului de asociere în pofida răspunsurilor date de autoritățile vamale letone în cadrul controlului ulterior. Astfel, Comisia dispunea de informații care dau naștere la probleme semnificative cu privire la originea certificatelor în litigiu.
În lipsa unor răspunsuri la aceste probleme, Comisia nu se putea pronunța în mod valabil cu privire la situația din speță. Astfel, răspunsurile furnizate de autoritățile vamale letone în cadrul controlului ulterior erau doar afirmații scurte care nu permit Comisiei să deducă concluzii în ceea ce privește implicarea sau neimplicarea agenților din cadrul autorităților vamale letone în eliberarea certificatelor în litigiu. Acest aspect este valabil și pentru confirmarea răspunsului trimis reclamantei de către autoritățile vamale letone (a se vedea punctul 16 de mai sus), despre care reiese din dosar că nu era rezultatul unei adevărate reexaminări a dosarului deschis de autoritățile vamale letone cu privire la certificatele în litigiu. Astfel, reiese din răspunsul respectiv că dosarul amintit a fost trimis deja către OLAF.
În acest sens, trebuie amintit în special că Comisia ar fi putut efectua expertize cu privire la amprentele ștampilelor și semnăturile care figurau pe certificatele în litigiu și, după caz, să solicite precizări cu privire la maniera în care a fost efectuat controlul ulterior, pentru a determina dacă aceasta dispunea de suficiente informații pentru a se pronunța asupra situației din speță sau dacă era necesar să își aprofundeze investigațiile.
Prin urmare, Comisia a concluzionat în mod greșit, la punctul 37 din decizia atacată, că dispunea de suficiente informații care să îi permită să evalueze situația.
Tot în mod greșit Comisia a constatat, la punctul 38 din decizia atacată, că „respect[ase] toate obligațiile generale de supraveghere care îi reveneau în temeiul acordului de asociere, efectuând controale anuale, ale căror rezultate [fuseseră] publicate în rapoartele Comisiei”. Astfel, revenea acesteia sarcina de a lua măsurile concrete în speță.
În această privință, este pertinentă respingerea argumentelor Comisiei potrivit cărora ancheta cu privire la certificatele în litigiu era sub responsabilitatea autorităților vamale germane și că OLAF nu a fost sesizat de acestea din urmă. Astfel, reiese din dosar că Comisia era informată cu privire la ancheta efectuată de autoritățile vamale germane și că, astfel, aceasta ar fi putut să le solicite să facă investigații suplimentare sau să efectueze ea însăși asemenea investigații pentru a se asigura că avea un dosar care conține suficiente informații pentru a evalua situația specială a reclamantei în sensul articolului 239 din CVC.
În orice caz, faptul că autoritățile vamale naționale care au efectuat anchetele nu au luat anumite măsuri de cercetare judecătorească nu presupune că Comisia a putut, în lipsa unor asemenea măsuri, să concluzioneze că reclamanta nu se afla într‑o situație specială în sensul articolului 239 din CVC.
Din considerațiile de mai sus rezultă că primul aspect al motivului unic, întemeiat pe o încălcare a condiției cu privire la existența unei situații speciale, trebuie admis.
Ținând seama de natura cumulativă a condițiilor prevăzute la articolul 239 din CVC, trebuie să se examineze în prezent cea de a doua condiție, cu privire la lipsa înșelăciunii și a neglijenței evidente din partea reclamantei.
Cu privire la condiția referitoare la lipsa înșelăciunii sau a neglijenței evidente din partea importatorului
Reclamanta susține că a încheiat contracte cu exportatorii letoni potrivit practicilor comerciale curente și că a efectuat importurile în litigiu în consecință. Aceasta subliniază că sarcina probei cu privire la neglijența evidentă revine Comisiei.
Reclamanta subliniază de asemenea că nu avea niciun fel de experiență cu privire la importuri provenite din țări care beneficiază de un regim preferențial. Totuși, aceasta observă că nu a afirmat niciodată că dispozițiile acordului de asociere, inclusiv protocoalele și anexele, erau complexe și, pentru ea, incomprehensibile. Aceasta observă că nu avea niciun drept de control cu privire la maniera în care autoritățile vamale letone competente aplicau în mod concret acordul de asociere în practica lor zilnică. În plus, aceasta nu ținea seama de aspectul dacă și în ce măsură Comisia controla, în conformitate cu obligațiile sale, corecta aplicare a acordului de asociere în Letonia. Reclamanta afirmă că neîndeplinirile obligațiilor și omisiunile grave ale autorităților competente care au fost constatate ulterior nu îi erau cunoscute și nu le putea influența și că decizia de stabilire a taxelor vamale a surprins‑o.
Reclamanta consideră că a făcut dovada diligenței necesare. Aceasta susține că nu avea niciun fel de îndoieli în ceea ce privește legalitatea exporturilor din Letonia efectuate sub regim preferențial și că acesta este motivul pentru care anchetele penale inițiate împotriva celor doi administratori ai săi pentru fals în înscrisuri și fraudă fiscală s‑au dovedit a fi nejustificate. Reclamanta susține în special, în replică, că mențiunea „origine Rusia” („origin of Russia”) într‑o scrisoare cu privire la țesăturile de in importate pe baza certificatelor în litigiu nu demonstrează o neglijență evidentă din partea sa. Astfel, Comisia ar fi făcut această mențiune în afara contextului. Bonurile de livrare a mărfurilor în discuție nu ar genera îndoieli în ceea ce privește originea lor letonă. În ceea ce privește mențiunea „origine Rusia” care figura în scrisoare, ar fi vorba despre o eroare săvârșită de un angajat al reclamantei. În plus, potrivit reclamantei, această mențiune era o modalitate obișnuită în comerț pentru a desemna o calitate specială a țesăturii de in.
Comisia susține că reclamanta era la curent cu faptul că țesătura de in pe care o importa era de origine rusă, și nu de origine letonă. Aceasta ar reieși din ordonanța pronunțată de Landgericht München (Tribunalul Regional din München) din 30 aprilie 2009 în procedura penală împotriva directorului executiv al reclamantei. O neglijență evidentă ar putea fi astfel imputată reclamantei. Comisia nu s‑ar putea pronunța cu privire la veridicitatea explicației referitoare la mențiunea „origine Rusia” furnizate de reclamantă. Comisia consideră, în orice situație, că reclamanta nu a făcut dovada diligenței necesare, dat fiind că existau indicii care îi permiteau să bănuiască că mărfurile în discuție nu erau de origine letonă și că, în pofida acestui aspect, ea nu a verificat originea mărfurilor, dar că a continuat să le importe, invocând scutirea de la plata taxelor vamale sub regim preferențial.
Este necesar ca Tribunalul să reamintească că, atunci când autoritățile vamale au ajuns la concluzia că nu se putea dovedi faptul că operatorul economic a săvârșit o înșelăciune sau o neglijență evidentă, revine Comisiei sarcina, în măsura în care dorește să se îndepărteze de poziția adoptată de autoritățile naționale, să dovedească, pe baza elementelor factuale pertinente, existența unui comportament vădit neglijent al operatorului menționat (a se vedea Hotărârea din 19 martie 2013, Firma Van Parys/Comisia,
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
, punctul
și jurisprudența citată). În speță, autoritățile vamale germane au respins cererea de remitere a taxelor la import formulată de reclamantă, întemeindu‑se doar pe condiția privind situația specială. Această decizie de respingere a făcut ulterior obiectul unui apel la Finanzgericht München (Tribunalul Fiscal din München), care a concluzionat că reclamanta și‑a îndeplinit obligația de diligență (a se vedea punctul 20 de mai sus). În consecință, sarcina probei revine Comisiei în temeiul jurisprudenței menționate mai sus.
În vederea examinării condițiilor prevăzute la articolul 239 din CVC coroborat cu articolul 905 alineatul (3) din regulamentul de punere în aplicare și astfel cum s‑a reamintit la punctul 40 de mai sus, Comisia trebuie să analizeze toate elementele pertinente, inclusiv cele legate de comportamentul operatorului în cauză, în special experiența sa profesională, buna sa credință și diligența de care a făcut dovadă.
În această privință, este necesar să se amintească jurisprudența constantă potrivit căreia, pentru a aprecia existența unei neglijențe evidente în sensul articolului 239 din CVC, trebuie să se țină seama în special de complexitatea dispozițiilor a căror neexecutare a condus la nașterea datoriei vamale, precum și de experiența profesională și de diligența operatorului în discuție (a se vedea Hotărârea din 27 septembrie 2005, Common Market Fertilizers/Comisia,
T‑134/03 și T‑135/03
,
EU:T:2005:339
, punctul
și jurisprudența citată).
În lumina acestor principii, trebuie examinate elementele avute în vedere de Comisie cu ocazia analizei sale referitoare la cea de a doua condiție de la articolul 239 din CVC.
Reiese din decizia atacată că, potrivit Comisiei, reclamanta nu și‑a îndeplinit obligația de diligență prin faptul că a importat mărfurile în discuție, deși se considera că aceasta cunoștea faptul că mărfurile respective erau de altă origine decât letonă. În decizia atacată, se menționează de asemenea o reuniune a grupului de experți care a avut loc la 8 mai 2014 în cadrul comitetului CVC, secțiunea „Datorie vamală și garanții”, conform articolului 907 din regulamentul de punere în aplicare, în cursul căreia a fost discutată situația reclamantei (denumită în continuare „reuniunea grupului de experți”). Conform deciziei atacate, Letonia ar fi declarat că nu a eliberat certificatele în litigiu și că existau elemente „solide” care demonstrau că mărfurile în discuție nu erau de origine letonă. În acest sens, autoritățile vamale letone ar fi invocat, în cursul reuniunii grupului de experți, că transportul de țesături de in se efectuase în mai multe etape doar pentru a ascunde originea reală a mărfurilor și pentru a utiliza documentele de transport eliberate în Letonia pentru a dovedi în mod fals că mărfurile erau de origine letonă.
Având în vedere considerațiile de mai sus, se impune constatarea că Comisia nu a efectuat o analiză cu privire la comportamentul reclamantei. Astfel, demonstrarea faptului că se considera că reclamanta cunoștea că mărfurile pe care le importa nu erau de origine letonă nu reiese din decizia atacată. De altfel, această problemă este problema principală ridicată în prezenta cauză, în măsura în care reclamanta arată că nu cunoștea că mărfurile în discuție erau de o altă origine decât letonă. Faptul că aceasta din urmă a urmărit să beneficieze de regimul preferențial nu demonstrează că a acționat cu o neglijență evidentă.
De asemenea, nici declarația efectuată de autoritățile vamale letone cu ocazia reuniunii grupului de experți nu demonstrează că reclamanta acționase cu o neglijență evidentă. Astfel, trebuie să se arate că reuniunea respectivă a avut loc la 8 mai 2014, respectiv la 12 ani de la sfârșitul perioadei relevante, ceea ce permite să se îndoiască de faptul că condițiile de import în perioada relevantă și în special cele referitoare la importurile reclamantei au fost examinate în mod concret în prezenta cauză.
Pe de altă parte, faptul că mărfurile în discuție tranzitau antrepozitele vamale în Letonia, astfel cum ar fi arătat autoritățile vamale letone cu ocazia reuniunii grupului de experți, nu este un fapt relevant în măsura în care acest aspect a fost prezentat doar în raportul OLAF, respectiv după perioada relevantă. În plus, acest fapt, presupunând că este stabilit, demonstrează doar neregulile care puteau fi imputate atât autorităților vamale letone, cât și reclamantei sau altor operatori în cauză.
În plus, Comisia nu a furnizat niciun element care să permită să se coroboreze sau să se verifice declarația efectuată de autoritățile vamale letone cu ocazia reuniunii grupului de experți. Pe de altă parte, trebuie să se arate că o declarație identică figurează în scrisoarea din 14 martie 2014 în care Comisia informa reclamanta cu privire la intenția sa de a adopta o decizie nefavorabilă în privința acesteia (a se vedea punctul 22 de mai sus). Cu toate acestea, în scrisoarea respectivă, Comisia citează ca sursă nu autoritățile vamale letone, ci ordonanța pronunțată de Finanzgericht München (Tribunalul Fiscal din München) din 30 aprilie 2009, care face trimitere la rândul său la raportul efectuat de OLAF.
În consecință, Comisia nu dovedește, în decizia atacată, că comportamentul reclamantei a constituit o lipsă de diligență din partea sa.
În ceea ce privește argumentul invocat în apărare de Comisie, potrivit căruia reclamanta ar fi fost vădit neglijentă ca urmare a faptului că unul dintre angajații săi ar fi menționat „origine Rusia” într‑o scrisoare, se impune constatarea că această considerație constituie o încercare de motivare tardivă a deciziei atacate și, prin urmare, inadmisibilă în fața Tribunalului. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea trebuie, în principiu, să fie comunicată persoanei interesate în același timp cu actul care îi cauzează un prejudiciu, lipsa sa neputând fi regularizată prin faptul că persoana interesată ia cunoștință de motivarea actului în cursul procedurii în fața instanței Uniunii (Hotărârea din 26 noiembrie 1981, Michel/Parlamentul European,
195/80
,
EU:C:1981:284
, punctul
, Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, punctul
, și Hotărârea din 12 decembrie 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Consiliul,
T‑228/02
,
EU:T:2006:384
, punctul
).
În orice caz, doar această circumstanță nu permite să se dovedească o neglijență evidentă din partea reclamantei.
Întrucât Comisia nu a prezentat dovada, astfel cum impune jurisprudența amintită la punctele 100 și 102 de mai sus, cu privire la lipsa de diligență a reclamantei și, prin urmare, neglijența sa evidentă, cel de al doilea aspect al motivului unic, întemeiat pe o încălcare a condiției referitoare la lipsa unei neglijențe evidente din partea importatorului, trebuie să fie, prin urmare, de asemenea admis.
Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că acțiunea reclamantei trebuie admisă și, în consecință, decizia atacată trebuie să fie anulată.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a doua)
declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia C(2014) 4908 final a Comisiei din 16 iulie 2014 privind respingerea cererii formulate de Combaro SA referitoare la remiterea taxelor la import în cuantum de 461415,12 euro.

2)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Combaro.

Prek
Schalin
Costeira
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 19 iulie 2017.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.