CELEX: 62018CJ0031
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2009/72/EK
Elektroenerģijas iekšējais tirgus
2. panta 3.
6. punkts
Jēdzieni “elektroenerģijas pārvades sistēma” un “elektroenerģijas sadales sistēma”
Nošķiršanas kritēriji
Sprieguma līmenis
Īpašumtiesības uz iekārtām
17. panta 1. punkta a) apakšpunkts
Neatkarīgs pārvades sistēmas operators
24. un 26. pants
Sadales sistēmas operators
32. panta 1. punkts
Trešo personu brīva piekļuve
Piekļuve vidēja sprieguma elektroenerģijai
Pārvades un sadales sistēmu starpsavienojuma punkti
Dalībvalstu rīcības brīvība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu (
OV 2009, L 211, 55. lpp.
) 2. panta 3. un 5. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp “
Elektrorazpredelenie Yug” EAD
(turpmāk tekstā – “
ER Yug
”), kas ir elektroenerģijas sadales sistēmas operatore Bulgārijas teritorijas daļā, un
Komisia za energiyno i vodno regulirane
(Elektroenerģijas un ūdens pakalpojumu regulēšanas komisija, Bulgārija, turpmāk tekstā – “
KEVR
”) par rēķinu izrakstīšanu “
BMF Port Burgas” EAD
(turpmāk tekstā – “
BMF
”) pēc tarifiem par piekļuvi šai sistēmai un elektroenerģijas pārvadi tajā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2009/72 1.–3., 9., 11., 16., 17., 19. un 44. apsvērums ir formulēti šādi:
“(1)
Elektroenerģijas iekšējais tirgus, ko pakāpeniski ievieš kopš 1999. gada, tiek veidots, lai visiem patērētājiem Eiropas Savienībā būtu izvēles iespējas – neatkarīgi no tā, vai šie patērētāji ir iedzīvotāji vai uzņēmumi, rastos jaunas uzņēmējdarbības izdevības, attīstītos pārrobežu tirdzniecība, tādējādi paaugstinot efektivitāti, panākot konkurētspējīgākas cenas un labāku pakalpojuma kvalitāti, kā arī sniedzot ieguldījumu piegādes drošuma un ilgtspējas pilnveidē.
(2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/54/EK (2003. gada 26. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu [
OV 2003, L 176, 37. lpp.
] ir devusi nozīmīgu ieguldījumu šāda elektroenerģijas iekšējā tirgus izveidē.
(3)
[LESD] garantētās brīvības Savienības pilsoņiem –
inter alia
, brīva preču aprite, brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība – ir sasniedzamas vienīgi pilnībā atvērtā tirgū, kas ļauj visiem patērētājiem brīvi izvēlēties piegādātājus un visiem piegādātājiem brīvi veikt piegādes lietotājiem.
[..]
(9)
Nenodalot tīklus no ražošanas un piegādes darbībām (efektīva nodalīšana), pastāv risks ne vien saskarties ar diskrimināciju tīkla vadīšanā, bet [arī] risks, ka vertikāli integrēti uzņēmumi zaudē stimulu veikt pienācīgus ieguldījumus tīklos.
[..]
(11)
Efektīvi nodalīt var tikai vienā veidā – likvidējot vertikāli integrētu uzņēmumu motivāciju diskriminēt konkurentus attiecībā uz piekļuvi tīkliem un ieguldījumiem. Vienkāršs un stabils risinājums dabiskā interešu konflikta novēršanai un piegādes drošuma panākšanai ir īpašumtiesību nodalīšana, kas paredz tīkla īpašnieku norīkot par sistēmas operatoru un viņa neatkarību no piegādes un ražošanas interesēm. Tādēļ Eiropas Parlamenta 2007. gada 10. jūlija Rezolūcijā par gāzes un elektroenerģijas iekšējā tirgus perspektīvām [
OV 2008, C 175 E, 206. lpp.
] minēts, ka īpašumtiesību nodalīšana pārvades līmenī uzskatāma par visefektīvāko līdzekli, lai nediskriminējoši veicinātu ieguldījumus infrastruktūrā, jaunu dalībnieku taisnīgu piekļuvi tīklam un pārredzamību tirgū. Nodalot īpašumtiesības, minēto iemeslu dēļ dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka tai pašai personai vai personām nav iespēju kontrolēt ražošanas vai piegādes uzņēmumu un vienlaikus kontrolēt pārvades sistēmas operatoru vai pārvades sistēmu vai izmantot savas tiesības šajos uzņēmumos. Un otrādi – ja persona kontrolē pārvades sistēmu vai pārvades sistēmas operatoru, būtu jāizslēdz iespēja šai pašai personai kontrolēt ražošanas vai piegādes uzņēmumu vai izmantot savas tiesības šajā uzņēmumā. [..]
[..]
(16)
Izveidojot sistēmas operatoru vai pārvades operatoru, kas ir neatkarīgs no piegādes un ražošanas interesēm, vertikāli integrētam uzņēmumam būtu jāvar paturēt savā īpašumā tīkla aktīvus, vienlaikus nodrošinot interešu efektīvu nodalīšanu, ar nosacījumu, ka neatkarīgais sistēmas operators vai neatkarīgais pārvades operators veic visas tīkla operatora funkcijas un ka tiek nodrošināts sīki izstrādāts regulējums un aptveroši regulatīvās kontroles mehānismi.
(17)
Ja 2009. gada 3. septembrī uzņēmums, kam pieder pārvades sistēma, ir daļa no vertikāli integrēta uzņēmuma, dalībvalstīm būtu jādod iespēja izvēlēties starp īpašumtiesību nodalīšanu un sistēmas operatora vai pārvades operatora izveidi, kas ir neatkarīgs no piegādes un ražošanas interesēm.
[..]
(19)
Neatkarīga sistēmas operatora vai neatkarīga pārvades operatora risinājuma pilnīga efektivitāte būtu jānodrošina ar īpašiem papildu noteikumiem. Neatkarīga pārvades sistēmas operatora noteikumi nodrošina piemērotu regulatīvo sistēmu, lai garantētu taisnīgu konkurenci, pietiekamas investīcijas, jaunu tirgus dalībnieku piekļuvi un elektroenerģijas tirgu integrāciju. Efektīvas nodalīšanas pamatā, ko veic ar neatkarīga pārvades sistēmas operatora noteikumu palīdzību, ir jābūt organizatorisku pasākumu un pārvades sistēmu operatoru pārvaldības pasākumu kopumam, kā arī pasākumu kopumam saistībā ar investīcijām, jaunu ražošanas jaudu pieslēgšanu tīklam un tirgus integrāciju ar reģionālās sadarbības palīdzību. [..]
[..]
(44)
[..] Vajadzīgās tīkla infrastruktūras, tostarp starpsavienojuma jaudas, izveidei un uzturēšanai būtu jāsekmē stabila elektroapgāde. Lai nodrošinātu stabilu elektroapgādi, būtiska ir vajadzīgās tīkla infrastruktūras uzturēšana un izveide, kas aptver arī starpsavienojumu jaudu un decentralizētu elektroenerģijas ražošanu.”
Direktīvas 2009/72 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” ir paredzēts:
“Ar šo direktīvu paredz kopīgus noteikumus elektroenerģijas ražošanai, pārvadei, sadalei un piegādei, kā arī patērētāju aizsardzības noteikumus, lai [Savienībā] uzlabotu un integrētu konkurētspējīgus elektroenerģijas tirgus. Ar to nosaka normas, kas attiecas uz elektroenerģijas nozares organizāciju un darbību, atvērtu piekļuvi tirgum, kritērijiem un procedūrām, kuras piemēro konkursiem un atļauju piešķiršanai, kā arī uz sistēmu vadīšanu. Tā arī nosaka elektroenerģijas patērētāju vispārējās saistības un tiesības un precizē konkurences prasības.”
Šīs direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
3)   “pārvade” ir elektroenerģijas transportēšana ļoti augsta sprieguma un augsta sprieguma starpsavienotā sistēmā, lai to piegādātu tiešajiem lietotājiem, bet neietverot piegādi;
4)   “pārvades sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par pārvades sistēmas darbību, uzturēšanas nodrošināšanu un, attiecīgā gadījumā, attīstību noteiktā teritorijā un – attiecīgā gadījumā – par tās starpsavienošanu ar citām sistēmām un par sistēmas spēju ilgtermiņā atbilst pamatotām elektroenerģijas pārvades prasībām;
5)   “sadale” ir elektroenerģijas transportēšana augsta sprieguma, vidēja sprieguma un zema sprieguma sadales sistēmās, lai to piegādātu lietotājiem, bet neietverot piegādi;
6)   “sadales sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par sadales sistēmas darbību, uzturēšanas nodrošināšanu un vajadzības gadījumā attīstību noteiktā teritorijā un – attiecīgā gadījumā – par tās starpsavienošanu ar citām sistēmām un par sistēmas spēju ilgtermiņā atbilst pamatotām elektroenerģijas sadales prasībām;
7)   “lietotājs” ir elektrības vairumtirgotājs vai tiešais lietotājs;
8)   “vairumtirgotājs” ir fiziska vai juridiska persona, kas pērk elektroenerģiju, lai to pārdotu sistēmā, kurā tā pastāvīgi darbojas, vai ārpus tās;
9)   “tiešais lietotājs” ir lietotājs, kas pērk elektroenerģiju paša patēriņam;
[..]
19)   “piegāde” ir elektroenerģijas pārdošana, tostarp tālākpārdošana, lietotājiem;
[..].”
Direktīvas 2009/72 IV un V nodaļā, kurās ietverti tās 9.–23. pants, ir paredzētas tiesību normas, kuras ir piemērojamas attiecīgi pārvades sistēmu vadīšanai un neatkarīgiem pārvades sistēmas operatoriem, savukārt minētās direktīvas VI nodaļā, kurā ietverti tās 24.–29. pants, attiecas uz sadales sistēmu vadīšanu.
9. pantā “Pārvades sistēmas un pārvades sistēmu operatoru nodalīšana”, kas ir ietverts Direktīvas 2009/72 IV nodaļā par pārvades sistēmu vadīšanu, ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka no 2012. gada 3. marta:
a)
visi uzņēmumi, kam pieder pārvades sistēma, darbojas kā pārvades sistēmu operatori;
b)
viena un tā pati persona vai personas nevar:
i)
tieši vai netieši kontrolēt uzņēmumu, kas veic kādu no ražošanas vai piegādes funkcijām, un tieši vai netieši kontrolēt pārvades sistēmas operatoru vai pārvades sistēmu vai izmantot tiesības šajos uzņēmumos; vai
ii)
tieši vai netieši kontrolēt pārvades sistēmas operatoru vai pārvades sistēmu un tieši vai netieši kontrolēt uzņēmumu, kas veic kādu no ražošanas vai piegādes funkcijām, vai izmantot tiesības šādā uzņēmumā;
c)
viena un tā pati persona vai personas nevar iecelt Uzraudzības padomes, Administratīvās valdes vai tādu struktūru locekļus, kas juridiski pārstāv pārvades sistēmas operatoru vai pārvades sistēmu, nedz arī tieši vai netieši kontrolēt uzņēmumu, kas veic kādu no ražošanas vai piegādes funkcijām, vai izmantot tiesības šādā uzņēmumā; un
d)
viena un tā pati persona nav tiesīga kļūt par Uzraudzības padomes, Administratīvās valdes vai to struktūru locekli, kas juridiski pārstāv uzņēmumu, ne uzņēmumā, kas veic kādu no ražošanas vai piegādes funkcijām, ne pārvades sistēmas operatorā vai pārvades sistēmā.
[..]
8.   Ja 2009. gada 3. septembrī pārvades sistēma pieder vertikāli integrētam uzņēmumam, dalībvalsts var pieņemt lēmumu nepiemērot 1. punktu.
Šādā gadījumā attiecīgā dalībvalsts vai nu:
a)
ieceļ neatkarīgu sistēmas operatoru atbilstīgi 13. pantam, vai arī
b)
ievēro V nodaļas noteikumus.
[..]”
17. pantā “Aktīvi, iekārtas, darbinieki un identitāte”, kas ir iekļauts Direktīvas 2009/72 V nodaļā par neatkarīgiem pārvades [sistēmas] operatoriem, ir noteikts:
“1.   Pārvades sistēmu operatoru rīcībā ir vajadzīgie cilvēkresursi, tehniskie, fiziskie un finanšu resursi, lai tie varētu pildīt šajā direktīvā noteiktos pienākumus un veikt elektroenerģijas pārvades darbības, jo īpaši:
a)
elektroenerģijas pārvades darbības veikšanai vajadzīgie aktīvi, tostarp pārvades sistēma, pieder pārvades sistēmas operatoram;
[..].”
24. pantā “Sadales sistēmu operatoru norīkošana”, kas ir iekļauts Direktīvas 2009/72 VI nodaļā par sadales sistēmas vadīšanu, ir paredzēts:
“Dalībvalstis norīko vai prasa, lai uzņēmumi, kam pieder sadales sistēmas vai kas par tām atbild, norīko vienu vai vairākus sadales sistēmu operatorus uz laiku, ko nosaka dalībvalstis, ņemot vērā efektivitātes un ekonomiskā līdzsvara apsvērumus. Dalībvalstis nodrošina, ka pārvades sistēmu operatori darbojas saskaņā ar 25., 26. un 27. pantu.”
Saskaņā ar šajā pašā minētās direktīvas nodaļā ietverto 26. pantu “Sadales sistēmu operatoru nodalīšana”:
“1.   Ja sadales sistēmas operators ir daļa no vertikāli integrēta uzņēmuma, viņš ir neatkarīgs no pārējām darbībām, kas neattiecas uz sadali, vismaz tiktāl, ciktāl tas skar viņa juridisko statusu, organizāciju un lēmumu pieņemšanu. Šie noteikumi nerada pienākumu no vertikāli integrētā uzņēmuma nodalīt īpašumtiesības uz sadales sistēmas operatora aktīviem.
2.   Papildus 1. punktam, ja sadales sistēmas operators ir daļa no vertikāli integrēta uzņēmuma, viņš ir neatkarīgs no citām ar sadali nesaistītām darbībām tiktāl, ciktāl tas attiecas uz organizāciju un lēmumu pieņemšanu. Lai to panāktu, piemēro vismaz šādus obligātus kritērijus:
[..]
c)
attiecībā uz aktīviem, kas vajadzīgi tīkla vadīšanai, uzturēšanai vai attīstībai, sadales sistēmas operatoram ir jābūt efektīvām tiesībām pieņemt lēmumus neatkarīgi no integrētā elektroenerģijas uzņēmuma. Šo uzdevumu veikšanai sadales sistēmas operatora rīcībā ir vajadzīgie resursi, tostarp cilvēkresursi, tehniskie, fiziskie un finanšu resursi. [..]”
Direktīvas 2009/72 VIII nodaļā “Sistēmas piekļuves organizācija” ietvertā 32. panta “Trešo personu piekļuve” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina tādas sistēmas ieviešanu, kas trešām personām dod piekļuvi pārvades un sadales sistēmām, pamatojoties uz publicētiem tarifiem, ko piemēro visiem tiesīgajiem lietotājiem, kā arī objektīvi un bez sistēmas lietotāju diskriminācijas. [..]”
Bulgārijas tiesības
Zakon za energetikata
(Enerģētikas likums) (
DV
Nr.°107, 2003; turpmāk tekstā – “
ZE
”) 86. panta 1. punktā ir noteikts:
“Elektroenerģijas pārvadi veic elektroenerģijas pārvades sistēmas operators, kurš ir saņēmis licenci elektroenerģijas pārvadei [..].”
Saskaņā ar
ZE
88. panta 1. punktu:
“Elektroenerģijas sadali un elektroenerģijas sadales sistēmu vadību veic elektroenerģijas sadales sistēmu operatori, kuriem pieder šīs sistēmas noteiktā teritorijā un kuri saņēmuši licenci elektroenerģijas sadalei attiecīgajā teritorijā. [..]”
ZE
papildnoteikumu (
DV
Nr. 54, 2012) 1. pantā ir ietvertas šādas definīcijas:
“20.   “elektroenerģijas pārvades sistēma” ir tādu elektrības līniju un elektrības sistēmu kopums, kas paredzēts elektroenerģijas pārvadei, tās strāvas pārveidei no augstsprieguma uz vidēju spriegumu, kā arī enerģijas plūsmas pārdalei;
[..]
22.   “elektroenerģijas sadales sistēma” ir augstsprieguma, vidēja sprieguma un zemsprieguma elektrības līniju un elektrības iekārtu kopums, kas tiek izmantots elektrības sadalei;
[..]
44.   “elektrības pārvade [..]” ir elektroenerģijas transportēšana [..] pārvades tīklā [..];
[..]
49.   “sadale” ir elektrības transportēšana [..] sadales tīklos.”
2014. gada 24. februāra
Naredba n
o
6 za prisaedynyavane na proizvoditeli i klienti na elektricheska energyia kam prenosnata ili kam razpredelitelnite elektricheski mrezhi
(Noteikumi Nr.°6 par elektroenerģijas ražotāju un patērētāju pievienošanos elektrības pārvades vai sadales sistēmām) 124. un 125. pantā ir noteiktas īpašumtiesību robežas attiecībā uz pārvades sistēmas operatora un sadales sistēmas operatora iekārtām.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
ER Yug
ir tādas ekskluzīvas licences elektroenerģijas sadalei turētāja, kuru 2014. gada 13. augustā izsniegusi
KEVR
un pamatojoties uz kuru šī sabiedrība ar tās pārvaldībā esošu sadales sistēmu nodrošina elektroenerģijas sadali šajā licencē noteiktā teritorijā, proti, Bulgārijas Dienvidaustrumos.
Šī teritorija ietver zonu, kurā atrodas ostu termināli “Rietumu Burgasa” un “Austrumu Burgasa 2”, kuru pārvaldību nodrošina
BMF
kā koncesionāre, kas sniedz arī saistītos pakalpojumus.
BMF
objekti, kas ir piesaistīti ostas terminālim “Austrumu Burgasa 2”, ir pieslēgti elektrības tīklam, izmantojot vidējā sprieguma līniju (20 kV) ar nosaukumu “Novo pristanishte” (“Jaunā osta”), kas vidējā sprieguma līmenī ir savienota ar elektrības transformācijas apakšstacijas “Ribari” (“Zvejnieki”) vidējā sprieguma ierīci (tāpat 20 kV). Elektrības līnija “Novo pristanishte”, kas ir valsts īpašums, tika uzticēta
BMF
kā aktīvu daļa, kas vajadzīga koncesijā esošo ostas termināļu darbībai. Elektrības apakšstacija “Ribari” pieder Bulgārijas pārvades sistēmas operatoram – sabiedrībai “
Elektroenergien sistemen operator” EAD
(turpmāk tekstā – “
ESO
”).
Elektroenerģija, kas transportēta
ESO
pārvaldītajā augstsprieguma pārvades sistēmā, starpsavienojuma punktos starp pārvades sistēmu un sadales sistēmu transformatoros Nr. 1 un Nr. 2 tiek pārvērsta tā, lai 110 kV (augstspriegums) spriegumu ļautu pārvērst 20 kV (vidējs spriegums) spriegumā, lai to varētu izmantot apakšstacijas “Ribari” vidēja sprieguma (20 kV) iekārtā. Elektrības – kas no
ESO
pārvades sistēmas novadīta uz
ER Yug
sadales sistēmu – komerciālās mērierīces, kas pieder
ER Yug
, ir ierīkotas uzreiz pēc Transformatoriem Nr. 1 un Nr. 2 – savienojumu līmenī ar apakšstacijas “Ribari” vidējā sprieguma (20 kV) ierīces Elementiem Nr. 26 un Nr. 39. Elektrības līnija “Novo pristanishte” ir savienota ar šo ierīci Elementa Nr. 44 līmenī. Šo līniju elektrības pārvadei un piegādei izmanto vienīgi
BMF
.
2013. gada 30. septembrī
ER Yug
un
BMF
noslēdza līgumu par tīkla pakalpojumiem, saskaņā ar kuru pirmā minētā sniegs otrajai minētajai piekļuvi elektrības sadales sistēmai un nodrošinās elektrības pārvadi šajā sistēmā, lai piegādātu elektrību
BMF
objektiem, kuri atrodas Burgasas ostas teritorijā.
BMF
, uzskatot, ka tā ir pieslēgta tieši pārvades tīklam, 2016. gada 6. oktobrī tomēr vienpusēji uzteica ar
ER Yug
noslēgto līgumu un noslēdza ar
ESO
līgumus par piekļuvi pārvades tīklam, tīkla pakalpojumu sniegšanu un enerģijas pārvadi, lai piegādātu elektrību iepriekš minētajiem
BMF
objektiem.
ESO
, pamatojoties uz šiem līgumiem, ierīkoja pati savas elektroenerģijas, kas transportēta pa elektrības līniju “Novo pristanishte”, komerciālās mērierīces.
Taču
ER Yug
, uzskatot, ka šie objekti joprojām ir pieslēgti sadales tīklam, turpināja izrakstīt
BMF
rēķinus pēc tarifiem par piekļuvi sadales sistēmai un par elektrības pārvadi šajā sistēmā.
Tādējādi
BMF
vērsās
KEVR
, kas ar 2017. gada 28. februāra Nolēmumu Nr. Zh‑37 atzina, ka pēc līguma ar
BMF
uzteikuma termiņa beigām
ER Yug
vairs nebija tiesību izrakstīt
BMF
rēķinus pēc tarifiem par piekļuvi elektrības sadales sistēmai un par pārvadi šajā sistēmā.
KEVR
uzskatīja, ka attiecīgie
BMF
objekti ir tieši pieslēgti
ESO
elektrības pārvades sistēmai un ka tātad
BMF
varēja tieši piekļūt minētajai sistēmai. Tādējādi
KEVR
uzdeva
ER Yug
, pirmkārt, izbeigt izrakstīt
BMF
rēķinus pēc tarifiem par piekļuvi sadales sistēmai, kā arī par elektrības pārvadi šajā sistēmā un, otrkārt, pārskatīt tarifus, par kuriem tika izrakstīti rēķini pēc līguma ar
BMF
uzteikuma termiņa beigām.
ER Yug
apstrīdēja šo lēmumu
Administrativen sad Sofia‑grad
(Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa, Bulgārija).
Tiesvedībā šajā tiesā
ER Yug
apgalvo, ka tā – kamēr
BMF
ir pieslēgta elektrības sadales sistēmai – nevarot uzteikt līgumu par piekļuvi sistēmai un elektrības pārvadi tajā. Direktīvas 2009/72 sistēmā izšķirošais elements, lai nošķirtu elektrības pārvades sistēmu no sadales sistēmas, esot ar to pārvadītās elektrības sprieguma līmenis, proti, pirmkārt, ļoti augsts un augsts spriegums ir pārvades sistēma, bet, otrkārt, augsts, vidējs un zems spriegums ir sadales sistēma.
ZE
papildnoteikumu 1. panta 20. un 44. punktā paredzētā elektrības pārvades definīcija neesot saderīga ar definīciju, kas ir ietverta Direktīvas 2009/72 2. panta 3. punktā, kurš saskaņā ar tā tiešo iedarbību un Savienības tiesību pārākuma principu esot tieši piemērojams. Tas nozīmējot, ka tīkla pakalpojumu sniegšana vidēja sprieguma līmenī ir elektrības sadales pakalpojums. Pārvades tīkla operatoram,
ESO
, neesot tiesību pieslēgt savus klientus vidēja sprieguma iekārtām vai nodrošināt vidēja sprieguma tīkla pakalpojumus, jo šīs darbības ietilpstot elektrības sadales pakalpojumos, attiecībā uz kuriem
ER Yug
pieder ekskluzīva licence teritorijā, kurā atrodas attiecīgie
BMF
objekti.
Turpretī
BMF
apgalvo, ka tās objekti esot pieslēgti tieši elektroenerģijas pārvades sistēmai
ESO
piederošajā apakšstacijā “Ribari”. Tādēļ, tā kā ne šī apakšstacija, ne tai pieslēgtā elektrības līnija “Novo pristanishte” nepieder
ER Yug
, tās neesot uzskatāmas par elektroenerģijas sadales sistēmas elementiem. Tādējādi
BMF
uzskata, ka
ER Yug
licence neatbilst nosacījumiem, kas ir nepieciešami, lai sniegtu tādus pakalpojumus kā piekļuve elektroenerģijas sadales sistēmai un pārvade šajā sistēmā, ne arī līdz ar to, lai varētu izrakstīt rēķinus par konkrētajiem pakalpojumiem. Turklāt
ZE
neesot ietverta neviena tiesību norma, ar ko lietotājam būtu aizliegts tieši pieslēgties elektrības pārvades sistēmai.
Iesniedzējtiesa norāda, ka šajā lietā ir jānoskaidro, kuram elektrības tīklam – sadales vai pārvades – ir pieslēgti attiecīgie
BMF
objekti, un tātad, kuram tās operatoram ir jāmaksā tarifi par tīkla pakalpojumiem. Būtu jānosaka atbilstošais kritērijs, kas ļautu nošķirt elektrības “pārvades” darbības no “sadales” darbībām, kā arī “pārvades sistēmas” un “sadales sistēmas” jēdzienus. Proti, ja tiktu uzskatīts, ka sprieguma līmenis ir vienīgais nošķiršanas kritērijs, tad, tā kā elektrības līnija “Novo pristanishte” ir pieslēgta vidēja sprieguma iekārtai apakšstacijā “Ribari”,
BMF
tarifi par tīkla pakalpojumiem būtu jāmaksā
ER Yug
, kurai ir ekskluzīvas tiesības sniegt tīkla pakalpojumus visiem lietotājiem, kas ir pieslēgti vidēja sprieguma līmenī teritorijā, kura ir noteikta tās licencē, neatkarīgi no apstākļa, vai atbilstošais aprīkojums tai pieder vai nē.
Šī tiesa līdzīgi lielākajai daļai Bulgārijas tiesu uzskata, ka no
ZE
88. panta 1. punkta, Noteikumu Nr. 6 par elektroenerģijas ražotāju un patērētāju pievienošanos elektrības pārvades vai sadales sistēmām 124. un 125. panta, kā arī no pašas
ER Yug
izsniegtās licences izriet, ka valsts tiesa kā pārvades sistēmas un sadales sistēmas nošķiršanas kritēriju ir noteikusi, ka elektriskajām iekārtām ir jāpieder pārvades sistēmas operatoram vai sadales sistēmas operatoram. Turpretī attiecībā uz sprieguma līmeni valsts likumdevēja nostāja nav tikpat skaidra. Tomēr no Direktīvas 2009/72 2. panta 3. un 5. punktā ietvertajām definīcijām izrietot, ka Savienības likumdevējam vienīgais būtiskais kritērijs esot transportētās elektroenerģijas sprieguma līmenis, un to Tiesa esot apstiprinājusi 2008. gada 22. maija sprieduma citiworks (
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
) 48. punktā.
Šādos apstākļos
Administrativen sad Sofia‑grad
(Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2009/72] 2. panta 3. un 5. punkta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka vienīgais kritērijs, lai nošķirtu sadales sistēmu no pārvades sistēmas un attiecīgi tādas darbības kā elektroenerģijas “sadale” un “pārvade”, ir sprieguma līmenis un dalībvalstīm, neņemot vērā to rīcības brīvību piesaistīt tīkla lietotājus viena vai otra veida tīklam (pārvades vai sadales sistēmai), nav atļauts ieviest tādu papildu kritēriju pārvades un sadales darbību nošķiršanai kā īpašumtiesības uz aktīviem, kas tiek izmantoti šo darbību veikšanai?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai elektroenerģijas lietotāji, kuriem ir pieslēgums vidēja sprieguma tīklam, vienmēr ir jāuzskata par tā sadales sistēmas operatora elektroenerģijas lietotājiem, kuram ir licence attiecīgajā teritorijā, proti, neatkarīgi no īpašumtiesībām uz aprīkojumu, kuram ir tieši pieslēgtas šo lietotāju elektriskās iekārtas, un neatkarīgi no līgumiem, kurus lietotāji ir noslēguši tieši ar pārvades sistēmas operatoru?
3)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai, ņemot vērā Direktīvas [2009/72] jēgu un mērķi, ir pieļaujams tāds valsts tiesiskais regulējums kā Enerģētikas likuma [
ZE
] papildnoteikumu [1. panta] 44. punkts saistībā ar šā panta 20. punktu, saskaņā ar kuru “elektroenerģijas pārvade” ir elektroenerģijas transportēšana pārvades sistēmā un “elektroenerģijas pārvades sistēma” ir tādu “elektrības līniju un elektrības sistēmu kopums, kas paredzēts elektroenerģijas pārvadei, tās strāvas pārveidei no augsta sprieguma uz vidēju spriegumu, kā arī enerģijas plūsmas pārdalei”? Vai ar tādiem pašiem nosacījumiem ar Direktīvu [2009/72] ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums kā
ZE
88. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru “elektroenerģijas sadali veic un par elektroenerģijas sadales sistēmu darbību ir atbildīgi sadales sistēmu operatori, kuriem pieder šādas sistēmas ierobežotā teritorijā un kuri saņēmuši licenci elektroenerģijas sadalei attiecīgajā teritorijā”?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
BMF
apgalvo, ka uzdotajiem jautājumiem neesot nozīmes attiecībā uz risinājumu pamatlietā un ka līdz ar to tie esot nepieņemami. Šis strīds attiecoties vienīgi uz lietotāja tiesībām izbeigt līgumu par elektrības pieslēgumu, kas nepamatoti noslēgts ar sabiedrību
ER Yug
, kurai nepieder sistēma, kas piegādā elektrību, un kura arī neatbild par tās iekārtu darbības pārvaldību. Šajā kontekstā galvenais jautājums esot tas, vai lietotājam ir tiesības pieslēgties iekārtai, kura pieder neatkarīgam elektrības pārvades sistēmas pārvaldītājam. Iesniedzējtiesa tomēr esot uzdevusi jautājumus, kuriem nav nozīmes attiecībā uz elektroenerģijas “pārvades” un “sadales” jēdzieniem. Turklāt šajā lietā piemērojamo Savienības tiesību normu interpretācija neraisot nekādas šaubas, un piedevām šīs tiesību normas esot transponētas Bulgārijas tiesībās.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp šo tiesu un valsts tiesām ietvaros vienīgi valsts tiesai, kas izlemj lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība, lai tā varētu taisīt savu spriedumu, gan Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādēļ Tiesai principā ir jāsniedz nolēmums, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju (skat. tostarp spriedumu, 2017. gada 26. oktobris, Balgarska energiyna borsa (
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
,
30.
punkts).
Pieņēmums, ka valsts tiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi ir atbilstoši, var tikt noraidīts tikai izņēmuma gadījumos, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem. Prejudiciālu jautājumu uzdod nevis tāpēc, lai saņemtu konsultatīvu viedokli par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet lai apmierinātu vajadzību faktiski iztiesāt lietu, kas saistīta ar Savienības tiesībām (skat. tostarp spriedumu, 2017. gada 26. oktobris, Balgarska energiyna borsa (
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
,
31.
punkts).
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi – kuri ir izvirzīti saistībā ar strīdu starp elektroenerģijas sadales sistēmas operatoru un lietotāju, kurš apgalvo, ka ir tieši pieslēgts pārvades tīklam, lai varētu piekļūt vidēja sprieguma elektroenerģijai, – tostarp attiecas uz Direktīvas 2009/72 2. panta 3. un 5. punktā ietverto elektroenerģijas “sadales” un “pārvades” jēdzienu interpretāciju, lai noteiktu, pirmkārt, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir definēti elektroenerģijas pārvades un sadales sistēmu jēdzieni, atbilst šiem noteikumiem un, otrkārt, attiecībā uz kuru no šīm sistēmām tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie ir uzskatāms, ka tai ir pieslēdzies šis lietotājs, un līdz ar to, kuram no šiem pārvaldītājiem ir jāapmaksā piegādātās elektroenerģijas piekļuves un pārvades maksas.
Šajos apstākļos nešķiet, ka prejudiciālajiem jautājumiem, kuri attiecas uz Savienības tiesību normu interpretāciju saistībā ar iesniedzējtiesā izskatāmā strīda kontekstu, acīmredzami nav nozīmes.
Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka šo tiesību normu interpretācija neraisot nekādas šaubas vai ka tās esot ieviestas valsts tiesībās, jo šie apsvērumi attiecas uz atbilžu, kas jāsniedz uz uzdotajiem jautājumiem, būtību, nevis to pieņemamību.
Tādēļ ir jāuzskata, ka šie jautājumi ir pieņemami.
Par pirmo un trešo prejudiciālo jautājumu
Ar pirmo un trešo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2009/72 2. panta 3. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā, pirmkārt, ir definēti elektroenerģijas pārvades sistēmas un elektroenerģijas sadales sistēmas jēdzieni, pamatojoties ne tikai uz elektroenerģijas sprieguma līmeņa kritēriju, bet arī uz kritēriju par aktīvu, kas tiek izmantoti attiecīgi pārvades un sadales darbībām, īpašumtiesībām, un kurā, otrkārt, ir paredzēts, ka elektroenerģijas pārveide, lai ļautu pāreju no augsta sprieguma uz vidēju, ir elektroenerģijas pārvades sistēmas darbība.
Ir jāatgādina, ka Direktīvas 2009/72 mērķis, kā izriet no tās 1. panta, ir paredzēt kopīgus noteikumus tostarp par elektroenerģijas pārvadi un sadali, lai Savienībā uzlabotu un integrētu konkurētspējīgus elektroenerģijas tirgus.
Proti, kā izriet no Direktīvas 2009/72 3. apsvēruma, tajā ir paredzēta pilnīgi atvērta tirgus izveide, kas ļauj visiem patērētājiem brīvi izvēlēties piegādātājus un visiem piegādātājiem – brīvi veikt piegādes lietotājiem (spriedums, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
36.
un
55.
punkts).
Šajā kontekstā piekļuve elektrības sadales un pārdales tīkliem nediskriminējošā, pārskatāmā un par taisnīgu samaksu pieejamā veidā ir nepieciešama konkurences pareizai darbībai un tai ir īpaša nozīme (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2008. gada 22. maijs, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
40.
punkts, kā arī 2008. gada 9. oktobris, Sabatauskas u c.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
31.
punkts).
It īpaši trešo personu brīva pieeja sadales un pārvades sistēmām, kas ir paredzēta Direktīvas 2009/72 32. panta 1. punkta pirmajā un otrajā teikumā, kā Tiesa to jau ir vairākkārt atzinusi, ir viens no būtiskiem pasākumiem, kas dalībvalstīm ir jāveic, lai nodrošinātu iekšējā elektroenerģijas tirgus izveidi (spriedums, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
54.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Lai sasniegtu šos mērķus, Direktīvā 2009/72, kā izriet no tās 9. apsvēruma, ir paredzēta ražošanas un piegādes darbību efektīva juridiska un funkcionāla nodalīšana no tīkla darbībām, lai novērstu diskrimināciju ne vien tīkla vadīšanā, bet arī vertikāli integrēto uzņēmumu stimulos veikt pienācīgus ieguldījumus tīklos.
Sadales sistēmas un pārvades sistēmas jēdzieni kā tādi nav definēti Direktīvā 2009/72. Savukārt šīs direktīvas 2. panta 3. punktā jēdziens “pārvade” ir definēts kā elektroenerģijas transportēšana ļoti augsta sprieguma un augsta sprieguma starpsavienotā sistēmā, lai to piegādātu tiešajiem lietotājiem vai piegādātājiem, bet neietverot pašu “piegādi”. Savukārt minētās direktīvas 2. panta 5. punktā jēdziens “sadale” ir definēts kā elektroenerģijas transportēšana augsta sprieguma, vidēja sprieguma un zema sprieguma sadales sistēmās, lai to piegādātu lietotājiem, bet neietverot pašu “piegādi”. Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 19. punktu šis “piegādes” jēdziens ir jāsaprot kā elektroenerģijas pārdošana lietotājiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 22. maijs, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
45.
punkts, kā arī šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
28.
punkts).
Tā kā šīs definīcijas neietver nekādas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības, gan no vienlīdzības principa prasības izriet, ka tās jēdzieni visā Eiropas Savienībā ir interpretējami autonomi un vienveidīgi (skat. tostarp spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola (
C‑483/17
,
EU:C:2019:309
,
36.
punkts).
Pirmkārt, no minētajām definīcijām skaidri izriet, ka pārvades sistēma ir savstarpēji savienota sistēma, kas ir paredzēta tam, lai novadītu ļoti augsta sprieguma un augstsprieguma elektroenerģiju, kuru paredzēts pārdot tiešajiem lietotājiem vai tirgotājiem, un, otrkārt, ka sadales sistēma ir tīkls, kas ir paredzēts, lai novadītu augstsprieguma, vidēja sprieguma un zemsprieguma elektroenerģiju, kuru paredzēts pārdot vairumtirgotājiem vai tiešajiem lietotājiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 22. maijs, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
46.
punkts, kā arī skat. spriedumu, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
29.
punkts).
Pirmkārt, no tā izriet, ka attiecībā uz pārvades un sadales sistēmu būtību Direktīvas 2009/72 izpratnē un pa šīm sistēmām novadītās elektroenerģijas daudzumu tikai novadītās elektroenerģijas spriegums ir atbilstošais kritērijs, lai noteiktu, vai tīkls ir sadales sistēma vai pārvades sistēma šīs direktīvas izpratnē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 22. maijs, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
48.
punkts, un spriedumu, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
30.
punkts).
Tādējādi Tiesa jau ir precizējusi, ka ne datums, kurā šāds tīkls ir ticis izveidots, ne tas, ka šis tīkls ir paredzēts pašpatēriņam un to pārvalda privāts subjekts, kam ir pieslēgts ierobežots skaits ražošanas un patēriņa vienību, ne arī tīkla lielums vai tā elektrības patēriņa līmenis nav uzskatāmi par šajā ziņā piemērotiem kritērijiem, jo Savienības likumdevējs minēto kritēriju dēļ nav vēlējies noteiktas sadales vai pārvades sistēmas izslēgt no šīs direktīvas piemērošanas jomas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 22. maijs, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
49.
punkts, kā arī šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
31.
un
35.
punkts).
Otrkārt, no Direktīvas 2009/72 2. panta 3. un 5. punktā ietvertajām definīcijām izriet, ka attiecībā uz elektrības pārvades un sadales sistēmu mērķi šīs direktīvas izpratnē atbilstošais nošķiršanas kritērijs – kā to ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 51. un 53. punktā – ir to lietotāju kategorija, kuriem ir paredzēta novadītā elektrība, jo pārvades tīkls ir paredzēts, lai pārdotu elektrību tiešajiem lietotājiem un tirgotājiem, savukārt sadales tīkls ir paredzēts, lai pārdotu elektrību vairumtirgotājiem un tiešajiem lietotājiem.
No tā izriet, ka tīkli, kas tiek izmantoti, pirmkārt, ļoti augsta un augstsprieguma elektroenerģijas novadīšanai, lai to pārdotu tiešajiem lietotājiem vai tirgotājiem, un, otrkārt, augstsprieguma, vidēja sprieguma un zemsprieguma elektroenerģijas novadīšanai, lai to pārdotu vairumtirgotājiem vai tiešajiem lietotājiem, ir jāuzskata attiecīgi par pārvades sistēmām un sadales sistēmām, kuras ietilpst Direktīvas 2009/72 piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
37.
punkts).
Tā kā Direktīvas 2009/72 mērķis ir pakāpeniski izveidot pilnībā darbotiesspējīgu iekšējo elektroenerģijas tirgu, ar to, protams, netiek veikta pilnīga noteikumu, kuri tostarp attiecas uz elektrības pārvadi un sadali, harmonizācija (skat. šajā nozīmē spriedumus, 2014. gada 1. jūlijs, Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
,
86.
punkts, un 2018. gada 6. decembris, FENS,
C‑305/17
,
EU:C:2018:986
,
23.
–
25.
punkts).
Turklāt, lai gan Direktīvas 2009/72 2. panta 3. un 5. punktā ir noteikti kritēriji, kuri ļauj nošķirt elektrības pārvades sistēmu no elektrības sadales sistēmas, tomēr ar tiem, kā tostarp izriet no tajos iekļauto definīciju pārklāšanās attiecībā uz augstspriegumu un mērķa lietotājiem, dalībvalstīm šo kritēriju ieviešanā ir atstāta noteikta izvēles brīvība.
Tādējādi, tā kā šajā direktīvā nav normas attiecībā uz šo aspektu, dalībvalstīm, ciktāl tās ievēro minētā 2. panta 3. un 5. punktā veikto nošķiršanu starp ļoti augstu spriegumu, augstspriegumu, vidēju spriegumu un zemspriegumu, – kā norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 64. punktā – ir kompetence noteikt precīzas robežas šo dažādo sprieguma līmeņu nošķiršanai.
Tāpat, ciktāl, kā izriet no Direktīvas 2009/72 2. panta 4. un 6. punkta, gan pārvades sistēmas, gan sadales sistēmas operatori var būt atbildīgi par attiecīgajiem šo sistēmu starpsavienojumiem, dalībvalstis, ievērojot šī panta 3. un 5. punktā ietvertās definīcijas, var noteikt, vai starpsavienojuma punkti ir piederīgi pārvades sistēmai vai sadales sistēmai.
Tādējādi tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais – kurā ir paredzēts, ka elektriskā sprieguma pārveide elektrības apakšstacijā, lai ļautu pārvērst augstspriegumu uz vidēju spriegumu, ir pārvades tīkla darbība, – nepārsniedz dalībvalstu izvēles brīvību, kas tām piemīt, ieviešot Direktīvas 2009/72 2. panta 3. un 5. punktu, jo šāda Savienības likumdevēja pieļauta izvēles iespēja tiek īstenota atkarībā no sprieguma līmeņa.
Savukārt, lai nerastos risks, ka Direktīvas 2009/72 2. panta 3. un 5. punkts tiktu interpretēti pretēji to autonomai un vienveidīgai interpretācijai, dalībvalstis nevar sadales un pārvades sistēmu definēšanai noteikt papildu nošķiršanas kritērijus, kas nav saistīti ar sprieguma līmeni un lietotāju kategoriju, kuriem tiek novadīta elektrība.
Proti, kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris secinājumu 60. un 61. punktā, lai arī ar Direktīvu 2009/72 netiek veikta tajā reglamentēto jomu pilnīga harmonizācija, pārvades sistēmas un sadales sistēmas jēdzieni šīs direktīvas izpratnē ir būtiski šīs direktīvas sistēmā, jo, lai panāktu elektroenerģijas iekšējā tirgus izveidi, minētajā direktīvā – kā izriet no tās IV līdz VI nodaļā ietvertajām normām un kā jau ir norādīts šī sprieduma 42. punktā –, pirmkārt, ir noteikts pienākums nodalīt šīs sistēmas juridiski un funkcionāli un, otrkārt, attiecībā uz šīm sistēmām, kā arī to pārvaldītājiem ir paredzēti atšķirīgi noteikumi.
Šajos apstākļos dalībvalstīm – lai nodrošinātu vienveidīgu Direktīvas 2009/72 piemērošanu, ar kuru tiek īstenots tirgus, kurā valda konkurence, ko sasniegt ir šīs direktīvas mērķis, – ir jādefinē elektroenerģijas sadales un pārvades sistēmu jēdzieni šīs direktīvas izpratnē, atsaucoties tikai uz diviem vienīgajiem kritērijiem, kuri paredzēti tās 2. panta 3. un 5. punktā un kuri saistīti attiecīgi ar sprieguma līmeni un to lietotāju kategoriju, kuriem elektrība tiek novadīta.
No tā izriet, ka dalībvalstis elektroenerģijas sadales un pārvades sistēmu jēdzienus Direktīvas 2009/72 izpratnē nevar nošķirt, pamatojoties uz papildu kritēriju salīdzinājumā ar kritērijiem, kas paredzēti tās 2. panta 3. un 5. punktā.
Līdz ar to ir jānorāda, ka šīm tiesību normām pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā kā pārvades sistēmas un sadales sistēmas nošķiršanas kritērijs ir izraudzīts kritērijs, kas papildus kritērijam par elektrības sprieguma līmeni ir balstīts uz attiecīgo elektrisko iekārtu īpašumtiesībām.
Turklāt attiecībā uz iesniedzējtiesas izvirzīto pieņēmumu, ka šāds nošķiršanas kritērijs izrietot tostarp no interpretācijas, kādu attiecībā uz šo tiesisko regulējumu sniegušas lielākā daļa valstu tiesas, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no direktīvas izrietošs dalībvalstu pienākums sasniegt tajā paredzēto rezultātu, kā arī dalībvalstu pienākums atbilstoši LES 4. panta 3. punktam veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šī pienākuma izpildes nodrošināšanai, attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, tostarp tiesu iestādēm, atbilstoši to kompetencei (spriedums, 2019. gada 14. maijs, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
68.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka, piemērojot valsts tiesības, valsts tiesām, kurām ir lūgts tās interpretēt, ir jāņem vērā visas šo tiesību normas un jāpiemēro šajās tiesībās atzītās interpretācijas metodes, lai tās interpretētu, cik vien iespējams, atbilstoši aplūkotās direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tātad panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai (spriedums, 2019. gada 14. maijs, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
69.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasība pēc atbilstīgas interpretācijas sevī ietver valsts tiesu pienākumu vajadzības gadījumā mainīt iedibināto judikatūru, ja tā ir balstīta uz valsts tiesību interpretāciju, kas nav saderīga ar direktīvas mērķiem (spriedums, 2019. gada 14. maijs, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
70.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir arī jānorāda, ka, ja dalībvalsts – tāpat kā Bulgārijas Republika –, lai nodalītu elektroenerģijas pārvades sistēmas pārvaldību un elektroenerģijas ražošanu un piegādi, ir nolēmusi izmantot Direktīvas 2009/72 9. panta 8. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju, kas tai ļauj nepiemērot šī panta 1. punkta noteikumus par īpašumtiesību nodalīšanu, izraugoties neatkarīgu pārvades sistēmas operatoru, šāda izvēle nozīmē, ka šai dalībvalstij ir jāizpilda minētās direktīvas V nodaļā, tostarp tās 17. panta 1. punkta a) apakšpunktā, paredzētās prasības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 26. oktobris, Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
,
32.
,
33.
un
41.
punkts).
Šajā tiesību normā ir skaidri prasīts, lai neatkarīgiem pārvades sistēmas pārvaldītājiem piederētu elektrības pārvadei nepieciešamie aktīvi un, it īpaši, pārvades tīkls, un tā tas ir tostarp, lai nodrošinātu – kā izriet no Direktīvas 2009/72 16., 17. un 19. apsvēruma – šo operatoru pilnīgu un efektīvu neatkarību salīdzinājumā ar piegādes un ražošanas darbībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 26. oktobris, Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
,
34.
punkts).
Savukārt Direktīvas 2009/72 normās – kas ir piemērojamas sadales sistēmas operatoriem un kas ir ietvertas tās VI nodaļā, kurā ir iekļauts 24.–29.punkts, – šāda prasība nav noteikta attiecībā uz sadales sistēmas operatoriem.
Proti, Direktīvas 2009/72 26. panta par sadales sistēmas operatoru nodalīšanu 1. punktā ir vienīgi paredzēts – pirmkārt, ja sadales sistēmas operators ir daļa no vertikāli integrēta uzņēmuma, viņš ir neatkarīgs no pārējām darbībām, kas neattiecas uz sadali, vismaz tiktāl, ciktāl tas skar viņa juridisko statusu, organizāciju un lēmumu pieņemšanu. Šie noteikumi nerada pienākumu no vertikāli integrētā uzņēmuma nodalīt īpašumtiesības uz sadales sistēmas operatora aktīviem.
Otrkārt, saskaņā ar šī panta 2. punkta c) apakšpunktu attiecībā uz aktīviem, kas vajadzīgi tīkla vadīšanai, uzturēšanai vai attīstībai, sadales sistēmas operatoram “ir jābūt efektīvām tiesībām pieņemt lēmumus” neatkarīgi no integrētā elektroenerģijas uzņēmuma.
Tomēr, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 74. punktā, valsts tiesībās paredzētais nosacījums, ka sadales sistēmas operatoram ir jābūt tās īpašniekam, lai gan šāds nosacījums nav paredzēts Direktīvā 2009/72, – tāpat kā minētās direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 17. panta 1. punkta a) apakšpunktā attiecībā uz pārvades sistēmas operatoriem paredzētais nosacījums – var stiprināt faktisku nodalīšanu starp atšķirīgiem darbību līmeņiem elektroenerģijas tirgū.
Šāds nosacījums šķietami var mudināt sadales sistēmas operatoru investēt savā tīklā un tādējādi sekmēt viena no ar Direktīvu 2009/72 sasniedzamajiem mērķiem īstenošanu, kurš – kā tostarp izriet no tās 9., 11., 19. un 44. apsvēruma – ir vērsts uz ieguldījumu veicināšanu infrastruktūrā, lai nodrošinātu stabilu elektroapgādi.
Tomēr šis nosacījums nedrīkst traucēt ar šo direktīvu sasniedzamā mērķa, proti, kā izriet no šī sprieduma 38.–40. punkta, ieviest atvērtu elektrības iekšējo tirgu, kurā tiek nodrošināta pareiza konkurences darbība, īstenošanu.
It īpaši, kā norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 78.–81. punktā, ja, ņemot vērā sistēmas sprieguma līmeni un to lietotāju kategoriju, kuriem tiek novadīta elektrība, šī sistēma saskaņā ar Direktīvas 2009/72 2. panta 3. un 5. punktu ir kvalificējama kā sadales sistēma, nosacījums par to, lai šī sadales sistēma piederētu tās operatoram, nevar ļaut izvairīties no tā, ka šai sistēmai ir jāatbilst attiecībā uz to piemērojamajām šīs direktīvas normām.
Šajā ziņā ir jāatgādina, kā Tiesa jau ir atzinusi, ka dalībvalstis tādas sistēmas, kuras ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, nevar iekļaut tādā sadales sistēmu kategorijā, kas ir atšķirīga no kategorijām, kuras ir skaidri izveidotas ar šo direktīvu, tostarp, lai uz tām attiecinātu direktīvā neparedzētus atbrīvojumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
48.
punkts).
Līdz ar to dalībvalsts no sadales sistēmas jēdziena nevar izslēgt tīklu, kas paredzēts, lai novadītu elektrību ar augstu, vidēju un zemu spriegumu elektrības pārdošanai vairumtirgotājiem vai tiešajiem lietotājiem, pamatojoties vienīgi uz to, ka šī tīkla operators nav tā īpašnieks.
Turklāt, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 82. un 83. punktā, nosacījums par operatora īpašumtiesībām uz sadales tīklu nevar izraisīt to, ka šim operatoram tiek piešķirts monopols uz nenoteiktu laiku elektrības sadalei konkrētā teritorijā, jo šis nosacījums varētu trešajām personām radīt barjeru iekļūšanai tirgū. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai konkrētais nosacījums var radīt šādas sekas.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2009/72 2. panta 3. un 5. punkts ir jāinterpretē tā, ka:
–
tiem pretrunā nav tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka elektrības sprieguma pārveide, lai ļautu pāreju no augstsprieguma uz vidēju spriegumu, ir elektrības pārvades sistēmas darbība,
–
tiem savukārt ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā elektrības pārvades sistēmas un sadales sistēmas jēdzieni ir definēti, ne tikai balstoties uz kritēriju par sprieguma līmeni, bet arī uz kritēriju par īpašumtiesībām uz aktīviem, kuri izmantoti attiecīgi pārvades un sadales darbību veikšanai.
Šī interpretācija tomēr neskar, pirmkārt, minētās direktīvas 17. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanu, saskaņā ar kuru neatkarīgam pārvades sistēmas operatoram ir jābūt šīs sistēmas īpašniekam, un, otrkārt, dalībvalstu tiesības noteikt sadales sistēmas operatoram pienākumu būt par šīs sistēmas īpašnieku, ja – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – šis nosacījums negatīvi neietekmē ar šo pašu direktīvu sasniedzamo mērķu īstenošanu, tostarp šādu sistēmu atbrīvojot no pienākuma nodrošināt atbilstību normām, kuras uz to attiecas saskaņā ar šo direktīvu.
Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva 2009/72 ir jāinterpretē tādējādi, ka lietotājs, kurš ir pieslēdzies elektrotīklam vidēja sprieguma iekārtas līmenī, noteikti ir jāuzskata par elektrības sadales sistēmas operatora – kas ir elektrības sadalei noteiktā teritorijā paredzētas ekskluzīvas licences turētājs – klientu, pat ja šis lietotājs nav šīs iekārtas īpašnieks un neatkarīgi no tā, kādas ir līgumiskās attiecības starp šo lietotāju un elektrības pārvades sistēmas operatoru.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka trešo personu brīva piekļuve elektrības sadales un pārvades sistēmām, kas izveidota ar Direktīvas 2009/72 32. panta 1. punkta pirmo un otro teikumu, kā norādīts šī sprieduma 41. punktā, ir viens no būtiskiem pasākumiem, kas dalībvalstīm jāievieš, lai panāktu elektroenerģijas iekšējā tirgus izveidi.
Šīs piekļuves tiesības ir cieši saistītas ar patērētāju tiesībām brīvi izvēlēties savus piegādātājus un piegādātāju tiesībām brīvi sniegt savus produktus saviem lietotājiem tādā ziņā, ka, lai lietotāji varētu brīvi izvēlēties savus piegādātājus, šiem pēdējiem minētajiem ir jābūt piekļuvei dažādām pārvades un sadales sistēmām, kas novada elektrību lietotājiem (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2008. gada 22. maijs, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
43.
punkts, kā arī 2008. gada 9. oktobris, Sabatauskas u.c.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
33.
un
43.
punkts).
Saskaņā ar Direktīvas 2009/72 32. panta 1. punktu piekļuve sistēmām ir jāpamato ar objektīviem, nediskriminējošiem un pārskatāmiem kritērijiem, kā arī ar tarifiem, kas publicēti pirms to stāšanās spēkā, un minētā pieeja nevar būt pilnībā patvaļīga (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 9. oktobris, Sabatauskas u.c.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
46.
punkts).
No tā izriet, ka ar šo tiesību normu dalībvalstīm ir atstāta iespēja īstenot šajā ziņā vajadzīgos pasākumus, jo dalībvalstu kompetencē saskaņā ar LESD 288. pantu ietilpst izvēlēties formu un līdzekļus, lai ieviestu trešo personu piekļuves pārvades un sadales tīkliem sistēmu, ja vien tās nodrošina atbilstību principam par brīvu pieeju šiem tīkliem, izņemot šajā direktīvā paredzētos izņēmumus vai atkāpes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c.,
C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
56.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāatgādina, ka pienākumi, kuri dalībvalstīm noteikti Direktīvas 2009/72 32. panta 1. punktā, attiecas vienīgi uz sistēmām, nevis pieslēgumu tām, – tas ir jāsaprot kā fizisks savienojums ar sistēmām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 9. oktobris, Sabatauskas u.c.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
42.
punkts).
Šajā tiesību normā paredzētās patērētāju tiesības brīvi izvēlēties piegādātājus tiek garantētas gan tad, ja patērētājs lietotājus pieslēdz pārvades sistēmai, gan tad, ja šis pieslēgums tos savieno ar sadales sistēmu (spriedums, 2008. gada 9. oktobris, Sabatauskas u.c.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
43.
punkts).
No tā izriet, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība sistēmu lietotājus virzīt uz viena vai otra veida sistēmas lietošanu un līdz ar to noteikt, ka pieslēgums notiks viena vai otra veida sistēmai, ar nosacījumu, ka tas tomēr tiek darīts ar motivāciju, kas nav diskriminējoša, un atbilstoši objektīviem apsvērumiem. Tātad patērētājiem nav tiesību brīvi izvēlēties tās sistēmas veidu, kurai viņš vēlas pieslēgties (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 9. oktobris, Sabatauskas u.c.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
46.
–
49.
punkts).
Konkrētajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotais lietotājs prasa pieslēgumu elektrības pārvades sistēmai, pamatojoties uz to, ka šis lietotājs ir pieslēdzies vidēja sprieguma aprīkojumam iekārtā, kura pārveido elektroenerģiju, lai ļautu pāreju no augstsprieguma uz vidēju spriegumu, ciktāl saskaņā ar valsts tiesībām šāda pārveide ir šīs pārvades sistēmas darbība.
Šajā ziņā šī sprieduma 53. un 54. punktā jau ir konstatēts, ka no Direktīvas 2009/72 2. panta 4. un 6. punkta izriet, ka dalībvalstis, īstenojot tām šajā direktīvā atzīto izvēles brīvību, var nolemt, vai elektrības pārvades sistēmas un sadales sistēmas starpsavienojuma punkti ir viena vai otra veida sistēmas daļa, tādējādi dalībvalstis var paredzēt, ka elektriskā sprieguma pārveide, lai ļautu pāreju no augstsprieguma uz vidēju spriegumu, ir elektrības pārvades sistēmas darbība.
Šajos apstākļos šķiet, ka tāda lietotāja pieslēgšanās elektrības pārvades sistēmai kā pamatlietā aplūkotā var tikt uzskatīta par tādu, kas pamatota ar objektīviem un nediskriminējošiem apsvērumiem, ja šis lietotājs ir pieslēdzies vidēja sprieguma iekārtai un ja saskaņā ar Direktīvu 2009/72 un valsts tiesībām tā ir saistīta ar šīs pārvades sistēmas darbību.
No tā izriet, ka šai direktīvai nav pretrunā, ka tādā lietā kā pamatlietā aplūkotā šāds lietotājs tiek uzskatīts par tādu, kam ir pieslēgums elektrības pārvades sistēmai.
Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai konkrētā iekārta patiešām, kā šķietami izriet no Tiesā iesniegtajiem dokumentiem un debatēm tiesas sēdē, ir elektrības apakšstacijas daļa, kas ietilpst elektrības pārvades sistēmā, un tātad neveido elementu ārpus tās, kas būtu elektrības sadales sistēmas daļa.
Katrā ziņā šajā saistībā – kā izriet no atbildes uz pirmo un trešo jautājumu un, it īpaši, no šī sprieduma 71. punkta – nav nozīmes tam, vai attiecīgie sadales un pārvades sistēmas operatori ir vai nav konkrētās sistēmas īpašnieki, jo šāds apstāklis nevar būtu pamats, lai minētajai sistēmai atņemtu tās sadales sistēmas vai pārvades sistēmas iedabu Direktīvas 2009/72 izpratnē.
Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2009/72, it īpaši tās 2. panta 3.–6. punkts un tās 32. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka lietotājs, kuram ir pieslēgums elektrotīklam vidēja sprieguma iekārtas līmenī, nav noteikti jāuzskata par elektrības sadales sistēmas operatora – kas ir elektrības sadalei noteiktā teritorijā paredzētas ekskluzīvas licences turētājs – klientu, neatkarīgi no tā, kādas ir līgumiskās attiecības starp šo lietotāju un elektrības pārvades sistēmas operatoru, jo šāds lietotājs var tikt uzskatīts par elektrības pārvades sistēmas klientu, kad tam ir pieslēgums vidēja sprieguma iekārtai, kura – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – ir tādas elektrības apakšstacijas daļa, kuras elektriskā sprieguma pārveide, lai ļautu pāreju no augstsprieguma uz vidēju spriegumu, ir šī tīkla darbība.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu 2. panta 3. un 5. punkts ir jāinterpretē tā, ka:
–
tiem pretrunā nav tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka elektrības sprieguma pārveide, lai ļautu pāreju no augstsprieguma uz vidēju spriegumu, ir elektrības pārvades sistēmas darbība,
–
tiem savukārt ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā elektrības pārvades sistēmas un sadales sistēmas jēdzieni ir definēti, ne tikai balstoties uz kritēriju par sprieguma līmeni, bet arī uz kritēriju par īpašumtiesībām uz aktīviem, kuri izmantoti attiecīgi pārvades un sadales darbību veikšanai.
Šī interpretācija tomēr neskar, pirmkārt, minētās direktīvas 17. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanu, saskaņā ar kuru neatkarīgam pārvades sistēmas operatoram ir jābūt šīs sistēmas īpašniekam, un, otrkārt, dalībvalstu tiesības noteikt sadales sistēmas operatoram pienākumu būt par šīs sistēmas īpašnieku, ja – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – šis nosacījums negatīvi neietekmē ar šo pašu direktīvu sasniedzamo mērķu īstenošanu, tostarp šādu sistēmu atbrīvojot no pienākuma nodrošināt atbilstību normām, kuras uz to attiecas saskaņā ar šo direktīvu.

2)
Direktīva 2009/72, it īpaši tās 2. panta 3.–6. punkts un 32. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka lietotājs, kuram ir pieslēgums elektrotīklam vidēja sprieguma iekārtas līmenī, nav noteikti jāuzskata par elektrības sadales sistēmas operatora – kas ir elektrības sadalei noteiktā teritorijā paredzētas ekskluzīvas licences turētājs – klientu, neatkarīgi no tā, kādas ir līgumiskās attiecības starp šo lietotāju un elektrības pārvades sistēmas operatoru, jo šāds lietotājs var tikt uzskatīts par elektrības pārvades sistēmas klientu, kad tam ir pieslēgums vidēja sprieguma iekārtai, kura – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – ir tādas elektrības apakšstacijas daļa, kuras elektriskā sprieguma pārveide, lai ļautu pāreju no augstsprieguma uz vidēju spriegumu, ir šī tīkla darbība.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.