CELEX: 62020CJ0724
Преюдициално запитване
Свобода на установяване
Свободно предоставяне на услуги
Застрахователна и презастрахователна дейност
Директива 2009/138/ЕО
Ликвидация на застрахователни предприятия
Член 292
Последици за висящите производства от производството за ликвидация
Изключение за прилагането на lex concursus
Lex processus

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 292 от Директива 2009/138/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 година относно започването и упражняването на застрахователна и презастрахователна дейност (Платежоспособност II) (
ОВ L 335, 2009 г., стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Paget Approbois (наричано по-нататък „Paget“), от една страна, и Depeyre entreprises SARL (наричано по-нататък „Depeyre“) и Alpha Insurance A/S (наричано по-нататък „Alpha Insurance“), от друга страна, относно плащането на застрахователно обезщетение за вреди, претърпени от Paget вследствие на застрахователно събитие.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2009/138
Съображения 3, 117, 123—125 и 130 от Директива 2009/138 гласят следното:
„(3)
В интерес на правилното функциониране на вътрешния пазар следва да се установят координирани правила относно надзора над застрахователни групи и относно процедурите по реорганизацията и ликвидацията на застрахователните предприятия, с оглед защита на кредиторите.
[…]
(117)
Тъй като националните законодателства по отношение на мерките за оздравяване и на процедурите по ликвидация не са хармонизирани, е целесъобразно в рамките на вътрешния пазар да се гарантира взаимното признаване на мерките за оздравяване и на процедурите на държавите членки по ликвидация на застрахователните предприятия, както и необходимото сътрудничество, като се има предвид нуждата от единство, универсалност, координация и публичност на тези мерки, както и еднаквото третиране и защита на застрахователните кредитори.
[…]
(123)
Само компетентните органи на държавата членка по произход следва да бъдат оправомощени да вземат решения по отношение на процедурите по ликвидация на застрахователните дружества. Тези решения следва да пораждат действие в цялата Общност и да бъдат признати от всички държави членки. Решенията следва да бъдат публикувани съгласно нормативната уредба на държавата членка по произход и в
Официален вестник на Европейския съюз
. Информацията следва да бъде достъпна за кредиторите с местопребиваване в Общността, които следва да имат правото да предявяват претенции и да представят съображения.
(124)
Всички активи и пасиви на застрахователното предприятие следва да се вземат предвид при процедурите по ликвидация.
(125)
Всички условия за откриването, провеждането и прекратяването на процедурите по ликвидация следва да се провеждат съгласно законодателството на държавата членка по произход.
[…]
(130)
С цел защита на основателните очаквания и на сигурността на някои транзакции в държавите членки, различни от държавата членка по произход, е необходимо да се определи правото, приложимо по отношение на последиците на мерките за реорганизация и процедурите по ликвидация върху висящи съдебни производства и върху отделни съдебни изпълнения, произтичащи от тези съдебни производства“.
Членове 267—296 са включени в Дял IV от Директива 2009/138, озаглавен „Оздравяване и ликвидация на застрахователни предприятия“.
Член 268 от посочената директива, озаглавен „Определения“, предвижда:
„1.   За целите на настоящия дял се прилагат следните определения:
а)
„компетентни органи“ означава административни или съдебни органи на държавите членки, с компетентност за мерки по оздравяване или процедурите по ликвидация;
[…]
в)
„мерки по оздравяване“ означава мерките, които предполагат намеса на компетентни органи, които има за цел да запазят или възстановят финансовото положение на застрахователно предприятие и които засягат съществуващи вече права на другите страни освен самото застрахователно предприятие, включително, но не само мерките, които включват възможност за спиране на плащанията, спиране на изпълнителните мерки или намаляване на вземанията;
г)
„производство за ликвидация“ означава колективна процедура или производство за реализиране на активите на застрахователно предприятие и разпределение на получените средства между кредиторите, акционерите или съдружниците, според случая, което предполага задължителна намеса на компетентните органи на държава членка, включително, когато това колективно производство приключва със спогодба или друга подобна мярка, независимо дали производството е основано или не на неплатежоспособност, дали е доброволно или задължително;
[…]“.
Член 273 от Директива 2009/138, озаглавен „Откриване на производство за ликвидация — Информиране на надзорните органи“, предвижда в параграф 2:
„Решението за откриване на производство за ликвидация на застрахователно предприятие, включително на неговите клонове в други държави членки, прието съгласно законодателството на държавата членка по произход, се признава без никакви допълнителни формалности, в цялата Общност и има същото действие в тях от момента, в който решението поражда действие в държавата членка, където е открита процедурата“.
Член 274 от тази директива, озаглавен „Приложимо право“, гласи следното:
„1.   Решението за откриване на производство за ликвидация на дадено застрахователно предприятие, производството за ликвидация и неговите последици са регламентирани от правото, приложимо в държавата членка по произход, освен ако не е предвидено друго в членове 285—292.
2.   Правото на държавата членка по произход урежда поне следното:
a)
активите, които са част от имуществената маса и третирането на придобитите или прехвърлени активи на застрахователното предприятие, след откриването на производството за ликвидация;
б)
съответните правомощия на застрахователното предприятие и на ликвидатора;
в)
условията за възможностите за прилагане на компенсация;
г)
последиците от производството за ликвидация върху съществуващите договори, по които застрахователното предприятие е страна;
д)
действието и последиците от производството за ликвидация върху исковете заведени от индивидуални кредитори, с изключение на висящите производства, както е посочено в член 292;
е)
вземанията, които следва да се предявят по отношение на имуществената маса на застрахователното предприятие и правното положение на вземанията, породени след откриването на производството за ликвидация;
ж)
правилата относно предявяването, проверката и приемането на вземанията;
з)
правилата за разпределение на получените средства от реализацията на имуществото, класовете вземания и правата на кредиторите, които са били частично удовлетворени след откриването на производството за ликвидация по силата на вещно право или въз основа на компенсация;
и)
условията и последиците от преустановяване на производството за ликвидация, по-специално при случаите на спогодба;
й)
правата на кредиторите след приключването на производството за ликвидация;
к)
страната, която поема разходите и разноските по производството за ликвидация; и
л)
правилата по отношение на нищожността, унищожаемостта или непротивопоставимостта по отношение на правни действия, причинили вреди на всички кредитори“.
Член 280 от същата директива е озаглавен „Публикуване на решенията за процедурите по ликвидация“ и параграф 1 от него гласи:
„Компетентният орган, ликвидаторът или всяко лице, определено за тази цел от компетентните органи, осигурява публикуване на решението за започване на производството за ликвидация съгласно процедурите, предвидени в държавата членка по произход по, както и на публикуването на извлечение от решението за ликвидация в Официален вестник на Европейския съюз“.
Съгласно член 282, параграф 1 от същата директива:
„Всеки кредитор, включително публичните органи на държавите членки, чието обичайно пребиваване, местоживеене или централно управление е в държава членка, различна от държавата членка по произход, има право да предяви вземанията си, или да представи писмено съображенията си по отношение на вземанията“.
Член 292 от Директива 2009/138, озаглавен „Висящо съдебно производство“, предвижда:
„Действието на мерките по оздравяване или на производството на прекратяване и ликвидацията върху висящо съдебно производство относно активи или право, което е отнето на застрахователното предприятие, се регулира изключително от правото на държавата членка, където делото е висящо“.
Регламент (ЕО) № 1346/2000
Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно производството по несъстоятелност (
ОВ L 160, 2000 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 143), отменен и заменен с Регламент (ЕС) 2015/848 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година относно производството по несъстоятелност (
ОВ L 141, 2015 г., стр. 19
), предвижда в член 4, озаглавен „Приложим закон“:
„1.   Ако настоящият регламент не предвижда друго, приложимият закон към производството по несъстоятелност и последиците от него е законът на държавата членка, на чиято територия е образувано производството, наричана по-долу „държава на образуване на производството“.
2.   Законът на държавата на образуване на производството определя условията на образуването, провеждането и прекратяването на производството по несъстоятелност. Той определя по-специално:
[…]
е)
как действа производството по несъстоятелност върху предявени правни искания на индивидуални кредитори, с изключение на висящи дела;
[…]“.
Член 15 от Регламент № 1346/2000 предвижда:
„Последиците от производството по несъстоятелност по отношение на висящи правни спорове за вещ или право от масата на несъстоятелността се уреждат изключително от закона на държавата членка, в която е висящо това производство“.
Директива 2001/24/ЕО
Съгласно член 32 от Директива 2001/24/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 април 2001 година относно оздравяването и ликвидацията на кредитни институции (
ОВ L 125, 2001 г., стр. 15
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 4, стр. 34), озаглавен „Висящи съдебни производства“:
„Последиците на мерки за оздравяване или производство по ликвидация за висящо съдебно производство за вещ или право, отнети от кредитната институция, се определят изключително от правото на държавата членка, в която се води висящото съдебно производство“.
Френското право
Кодекс на застраховането
Съгласно първа и втора алинея от член L. 326‑20 от Кодекса на застраховането:
„При спазване на разпоредбите на членове L. 326‑21—L. 326‑29, мерките по оздравяване, определени в член L. 323‑8, и решенията, свързани с откриването на производство по ликвидация, взети от компетентните органи на държава — членка на Европейския съюз, различна от Франция, относно застрахователно предприятие с централно управление на територията на тази държава, имат пълно действие на територията на Френската република, без други формалности, включително по отношение на трети лица, от момента, в който произвеждат действие в тази държава. Тези разпоредби се прилагат и когато мерките по оздравяване или решенията за откриване на производство по ликвидация се вземат по отношение на клон на застрахователно предприятие с централно управление извън Европейския съюз.
Същото се отнася за решения, взети в държава членка, различна от Франция, в рамките на доброволна ликвидация на застрахователно предприятие, която включва административни или съдебни действия“.
Съгласно член L. 326‑28 от този кодекс:
„Действието на мярката по оздравяване или последиците от откриването на производство по ликвидация за висящо във Франция съдебно производство относно активи или право, отнети от имуществената маса на застрахователно предприятие, се урежда изключително от разпоредбите на Гражданския процесуален кодекс“.
Граждански процесуален кодекс
Съгласно член 369 от Гражданския процесуален кодекс:
„Производството се спира от:
[…]
–
действието на съдебното решение за обезпечаване, несъстоятелност или ликвидация по съдебен ред в случаите на подпомагане на длъжника или засягане на неговите имуществени права;
[…]“.
Съгласно член 371 от същия кодекс:
„При никакви обстоятелства производството не се спира, ако събитието настъпи или е съобщено след откриване на устните състезания“.
Член 372 от посочения кодекс предвижда:
„Извършените действия и съдебните решения, дори да са придобили сила на пресъдено нещо, извършени или постановени след спирането на съдебното производство, се считат за недействителни, освен ако не са изрично или мълчаливо потвърдени от страната, в чиято полза е предвидено спирането на производството“.
Търговски кодекс
Съгласно член L. 622‑22, първа алинея от Търговския кодекс:
„Без да се засяга действието на разпоредбите на член L. 625‑3, висящите съдебни производства се спират докато образувалият производството кредитор не предяви вземането си. След това те се възобновяват автоматично, като синдикът и евентуално администраторът […] се призовават надлежно, но имат за цел единствено да бъдат установени вземанията и да се определи техният размер“.
Член L. 641‑3, първа алинея от този кодекс гласи:
„Съдебното решение, с което се образува производството по ликвидация, има същите последици като тези в случаите на обезпечаване по първа и трета алинея на параграф I и параграф III от член L. 622‑7, по членове L. 622‑21 и L. 622‑22, по първото изречение на член L. 622‑28 и по член L. 622‑30“.
Съгласно член R. 622‑20, първа алинея от същия кодекс:
„Спрените на основание член L. 622‑22 производства се възобновяват по инициатива на взискателя от момента, в който той представи на съда, пред който е образувано производството, копие от декларацията за своето вземане или всяко друго доказателство, което обосновава вписването на вземането му в списъка по член L. 624‑1, и ангажира синдика и евентуално надзорника за изпълнението на плана или администратора, когато последният има за задача да подпомогне длъжника“.
Член R. 641‑23 от същия кодекс гласи:
„Членове R. 622‑19 и R. 622‑20 са приложими към съдебното производство по ликвидация“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 1 юли 2011 г. Paget сключва, при посредничеството на застрахователния брокер Depeyre, застрахователна полица „срещу множество промишлени рискове“ с действие от същата дата, в която е посочено „Compagnie: Alpha Insurance“.
На 20 май 2012 г. градушка връхлита два стопански обекта на Paget. На следващия ден Paget подава заявление пред Depeyre за настъпилото застрахователно събитие.
Допусната е експертиза, за да се оценят имуществените щети, настъпили в резултат от застрахователното събитие.
С писмо от 7 януари 2013 г. Depeyre уведомява Paget, че неговата застраховка се е уреждала посредством белгийското дружество Albic, че от 1 януари 2012 г. негови застрахователи са били британското дружество United и румънското дружество Euroins, но считано от 1 януари 2013 г., тези дружества са оттеглили даденото от тях разрешение на Albic.
Paget предявява иск за отговорност и за обезщетение за претърпените от него вреди срещу Depeyre, което на свой ред привлича в качеството на поръчител датското дружество Alpha Insurance, посочено от брокера като същинския застраховател към момента на настъпване на застрахователното събитие. Пред Cour d’appel de Besançon (Апелативен съд на Безансон) (Франция) Paget предявава искане Depeyre и Alpha Insurance да бъдат осъдени да му заплатят солидарно сумата 335080,79 EUR като обезщетение за претърпените от него имуществени вреди.
В проведеното на 16 октомври 2018 г. съдебно заседание за изслушване на устните състезания представителят на Alpha Insurance уведомява апелативния съд, че Sø- og Handelsretten i København (Морски и търговски съд Копенхаген, Дания) е обявил това предприятие в несъстоятелност, считано от 8 май 2018 г., като в хода на съдебното заседание представя и съответното съдебно решение. По-специално той прави искане да бъде констатирано, че образуването на датското производство по несъстоятелност е довело ipso iure по прекратяване на настоящото производство.
С решение от 20 ноември 2018 г. Cour d’appel de Besançon осъжда Alpha Insurance в изпълнение на застрахователния договор да заплати на Paget определена сума за имуществените вреди, които произтичат от настъпилото на 20 май 2012 г. застрахователно събитие.
С оглед на това Cour d’appel de Besançon приема за недоказано от страна на Alpha Insurance, че датското производство по несъстоятелност има същите последици като френското производство по несъстоятелност върху продължаването на даденото производство и допустимостта на предявените срещу него искания, поради което датското производство по несъстоятелност остава без значение за проведените в съдебното заседание обсъждания.
Paget и Alpha Insurance подават касационни жалби срещу решението на Cour d’appel de Besançon.
Cour de cassation [Касационен съд] (Франция) счита, че разглеждането на касационните жалби предполага да бъде определен законът, който урежда последиците от постановената в Дания несъстоятелност на Alpha Insurance за висящото пред френските съдилища производство, но подчертава, че отговорът на този въпрос не е очевиден.
При тези обстоятелства Cour de cassation решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 292 от Директива [2009/138] да се тълкува в смисъл, че висящото пред съда на държава членка съдебно производство относно застрахователно обезщетение за вреди — чието плащане неговият кредитор търси от застрахователно предприятие, за което в друга държава членка е открито производство по ликвидация — се отнася до активи или право, отнети от имуществената маса на застрахователното предприятие по смисъла на тази разпоредба?
2)
При утвърдителен отговор на предходния въпрос: урежда ли правото на държавата членка, в която е висящо съдебното производство, всички последици от производството по ликвидация за това съдебно производство?
По-специално трябва ли да се прилага това право, доколкото:
–
предвижда, че откриването на такова производство по ликвидация води до спиране на висящото съдебно производство,
–
предвижда, че съдебното производство се възобновява, когато кредиторът предяви вземането си за застрахователно обезщетение по отношение на имуществената маса на застрахователното предприятие и когато като страни по делото бъдат привлечени органите, осъществяващи производството по ликвидация, и
–
забранява да се присъжда каквото и да било плащане на застрахователно обезщетение, тъй като в това производство то може да бъде единствено установено по основание и определено по размер?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 292 от Директива 2009/138 трябва да се тълкува в смисъл, че посоченото в този член понятие „висящо съдебно производство относно активи или право, което е отнето на застрахователното предприятие“ се отнася до висящо производство с предмет застрахователно обезщетение, поискано от застраховател за вреди, претърпени в една държава членка, спрямо застрахователно предприятие, по отношение на което има производство по ликвидация в друга държава членка.
Най-напред следва да се отбележи по-специално, че Директива 2009/138 се основава — видно от съображения 117 и 123 от нея — на нуждата от единство и универсалност, като установява принципа на взаимно признаване на оздравителните мерки, на производствата по ликвидация на застрахователните предприятия и на техните последици.
Така съгласно член 273, параграф 2 от тази директива решението за откриване на производство по ликвидация на застрахователно предприятие, прието съгласно законодателството на държавата членка по произход, се признава без никакви допълнителни формалности в целия Съюз и има действие на територията му от момента, в който решението поражда действие в държавата членка, където е открито производството.
Съгласно член 274, параграф 1 от Директива 2009/138 решението за откриване на производство по ликвидация на застрахователно предприятие, самото производство по ликвидация и последиците от тях по принцип се уреждат от правото на държавата членка по произход, като в параграф 2, буква д) се уточнява, че това право урежда по-конкретно действието и последиците от производството по ликвидация върху исковете, заведени от индивидуални кредитори, които последици и действие се признават взаимно (вж. в този смисъл решение от 12 ноември 2020 г., Булстрад Виена Иншурънс Груп,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, т.
).
От тези разпоредби следва, че по принцип lex concursus урежда мерките за оздравяване и производствата по ликвидация на застрахователните предприятия, както и последиците от тях.
В член 274, параграф 1 от Директива 2009/138 обаче са изброени редица разпоредби, които се отклоняват от прилагането на lex concursus, сред които е и посочената в параграф 2, буква д) разпоредба, а именно член 292 от същата директива, съгласно който „[д]ействието на мерките по оздравяване или на производството на прекратяване и ликвидацията върху висящо съдебно производство относно активи или право, което е отнето на застрахователното предприятие, се регулира изключително от правото на държавата членка, където делото е висящо“.
От текста на член 292 следва, че трябва да са изпълнени три кумулативни условия, за да може да се приложи предвиденото в него изключение от прилагането на lex concursus.
Първо, трябва да става въпрос за мерки за оздравяване или производство по ликвидация по смисъла съответно на член 268, параграф 1, букви в) и г) от Директива 2009/138.
В това отношение понятието „производство за ликвидация“, определено в член 268, параграф 1, буква г) от тази директива, се отнася до колективно производство за реализиране на активите на застрахователно предприятие и до разпределяне на получените средства между кредиторите, акционерите или съдружниците, според случая, което предполага задължителна намеса на компетентните органи, а именно — в съответствие с член 268, параграф 1, буква а) от Директивата — на административните или съдебните органи на държавите членки, имащи компетентност по-специално по отношение на процедурите по ликвидация (вж. в този смисъл решение от 12 ноември 2020 г., Булстрад Виена Иншурънс Груп,
C‑427/19
,
EU:C:2020:914
, т.
).
В случая това първо условие по член 292 от Директива 2009/138 изглежда изпълнено в главното производство, тъй като от съдържащата се в акта за преюдициално запитване информация е видно, че в Кралство Дания е открито производство по ликвидация по отношение на Alpha Insurance и е обявена неговата несъстоятелност, считано от 8 май 2018 г. Това обстоятелство следва и от публикуваното в
Официалния вестник на Европейския съюз
уведомление в съответствие с член 280 от същата директива (
ОВ C 196, 2018 г., стр. 28
).
Второ, приложимостта на член 292 от Директива 2009/138 предполага наличието на „висящо производство“.
В това отношение, макар висящите съдебни производства по смисъла на член 292 да попадат сред исковете, заведени от индивидуални кредитори — при което член 274, параграф 2, буква д) от Директива 2009/138 уточнява, че последиците за тях от производството по ликвидация по принцип се определят от lex concursus, с изключение на подобни висящи производства — последните, видно от съображение 130 от Директивата, се различават от отделните съдебни изпълнения, които произтичат от висящите производства.
Следователно „висящите съдебни производства“ по смисъла на член 292 от Директива 2009/138 се отнасят до исковете, които само определят правата и задълженията на обявеното в ликвидация застрахователно предприятие, без да включват тяхното реализиране, тоест без исканията на индивидуални кредитори за принудително изпълнение.
Това тълкуване е съвместимо с даденото от Съда тълкуване на понятието „висящи правни спорове“, съответно „висящи съдебни производства“ в член 15 от Регламент № 1346/2000 и член 32 от Директива 2001/24. Всъщност Съдът е приел, че само исковите производства са обхванати от понятието „висящи съдебни производства“ и следователно от предвиденото в тези две разпоредби изключение от lex concursus, без исканията на индивидуални кредитори за принудително изпълнение (вж. в този смисъл съответно решения от 6 юни 2018 г., Tarragó da Silveira,
C‑250/17
,
EU:C:2018:398
, т.
—
и цитираната съдебна практика, и от 29 април 2021 г., Banco de Portugal и др.,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до главното производство, това условие също изглежда изпълнено. Всъщност от материалите по делото, с които разполага Съдът, следва, че висящото пред френските граждански съдилища производство има за предмет единствено искане за обезщетение на застраховано лице от неговия застраховател, който е бил обявен в ликвидация от датските органи към момент, в който производството по същество е било висящо.
Трето, съгласно самия текст на член 292 от Директива 2009/138 висящото съдебно производство трябва да се отнася до „активи или право, което е отнето на застрахователното предприятие“.
Що се отнася до обхвата на този израз, следва да се констатира, че текстовете на член 292 от Директива 2009/138 на различните езици не са еднозначни, на което обръщат внимание френското правителство и Комисията.
Всъщност, докато някои от тях посочват, че висящото съдебно производство трябва да се отнася до „активи или право“, както е например на френски език, или до „имущество“, както е на испански („
a un bien
“) или италиански език („
a un bene
“), текстовете на другите езици са формулирани по-широко. Така текстът на португалски език („
bens o direitos
“) обозначава множество от имущества или права, този на фински език („
omaisuuta
“) се отнася до собствеността или имуществото на съответното образувание, а тези на датски („
eller en rettighed i massen
“) и на немски език („
einen Vermögensgegenstand oder ein Recht der Masse
“) препращат към всяко имущество или право, които са свързани с ликвидационната маса на застрахователното предприятие.
При наличието на такива различия по отношение на текста на член 292 от Директива 2009/138 тази разпоредба следва да се тълкува по-специално с оглед на контекста, както и на целта на правната уредба, от която тя е част (вж. в този смисъл решение от 9 септември 2020 г., TMD Friction и TMD Friction EsCo,
C‑674/18 и C‑675/18
,
EU:C:2020:682
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до контекста, в който се вписва член 292 от Директива 2009/138, следва да се констатира, че въпросните активи или право са тези, които са отнети от застрахователното предприятие поради образуването на производство по ликвидация. Съгласно член 273, параграф 2 от тази директива обаче всяко решение за образуване на такова производство по ликвидация се признава във всички други държави членки от момента на неговото влизане в сила в държавата, където е открито производството. Следователно понятията „активи“, „имущество“ или „право, което е отнето на застрахователното предприятие“ обозначават не само определен актив, имущество или право на това предприятие, а по-скоро елементи от неговото имущество, които се отнасят както до актива, така и до пасива, и които са предмет на производството по ликвидация. Впрочем това тълкуване се потвърждава от съображение 124 от посочената директива, съгласно което всички активи и пасиви на застрахователното предприятие следва да се вземат предвид при процедурите по ликвидация.
Що се отнася до целта на Директива 2009/138, от съображение 130 следва, че установеното в член 292 от нея смекчаване на прилагането на lex concursus към действието на производството по ликвидация има за цел да защити основателните очаквания и сигурността на някои транзакции в държавите членки, различни от държавата членка по произход. Тези цели обаче не биха били напълно постигнати, ако цялото имущество на застрахователното предприятие, спрямо което е образувано производство по ликвидация и което му е отнето, не попада в приложното поле на член 292.
Впрочем това разрешение напълно съответства на установеното с решение от 29 април 2021 г., Banco de Portugal и др. (
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, т.
), в което Съдът приема, че съдържащият се в член 32 от Директива 2001/24 израз „вещ или право, отнети от кредитната институция“ е приложим към висящото съдебно производство относно едно или повече права или задължения от имуществото на кредитната институция, които са обект на приетите оздравителни мерки.
С оглед на всички тези съображения следва да се приеме, каквото е разбирането и на участвалите в производството пред Съда заинтересовани лица, че претендираното от застраховател обезщетение за вреди от настъпило застрахователно събитие спрямо неговия застраховател, по отношение на който има висящо производство по ликвидация, попада в материалното приложно поле на член 292 от Директива 2009/138.
Ето защо на първия въпрос следва да се отговори, че член 292 от Директива 2009/38 трябва да се тълкува в смисъл, че посоченото в него понятие „висящо съдебно производство относно активи или право, което е отнето на застрахователното предприятие“ се отнася до висящо съдебно производство с предмет искане от страна на застраховател за застрахователно обезщетение за претърпени в дадена държава членка вреди, насочено към застрахователно предприятие, по отношение на което има образувано производство по ликвидация в друга държава членка.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 292 от Директива 2009/138 трябва да се тълкува в смисъл, че законът на държавата членка, в която е висящо посоченото в този член съдебно производство, има за цел да уреди всички последици от производството по ликвидация за това съдебно производство. По-специално запитващата юрисдикция иска да се установи дали следва да се прилагат разпоредбите на правото на държавата членка, в която производството е висящо, когато, първо, те предвиждат образуването на такова производство по ликвидация да води до спиране на съдебното производство, второ, обвързват възобновяването на съдебното производство с предявяване от кредитора на неговото вземане за обезщетение от имуществената маса на застрахователното предприятие, както и с привличането като страни по делото на органите, осъществяващи производството по ликвидация, и трето, забраняват да се присъжда каквото и да било плащане на обезщетение, което би могло единствено да бъде установено по основание и определено по размер.
От текста на член 292 във връзка със съображение 130 от Директива 2009/138 следва, че последиците от производството по ликвидация по отношение на висящо съдебно производство се уреждат изключително от правото на държавата членка, в която се провежда съдебното производство.
Следователно законодателят на Съюза не е възнамерявал да сведе прилагането на член 292 само до процесуалните последици от производството по ликвидация.
Поради това процесуалните и материалноправните последици от производство по ликвидация за дадено висящо съдебно производство по смисъла на член 292 от Директива 2009/138 са единствено последиците, които са предвидени от законодателството на държавата членка, в която това производство е висящо (вж. по аналогия решение от 29 април 2021 г., Banco de Portugal и др.,
C‑504/19
,
EU:C:2021:335
, т.
).
Несъмнено, както посочват френското правителство и Комисията в своите писмени становища, прилагането на закона на държавата членка, в която е висящо съдебното производство, е ограничено поначало от правилото lex concursus, произтичащо от разпоредбите на член 274, параграф 2 от Директива 2009/138.
В случая обаче не изглежда — освен ако запитващата юрисдикция не установи друго — трите групи разпоредби от националното право на държавата членка, в която е висящо съдебното производство, както са изложени от тази юрисдикция и обобщени в точка 58 от настоящото решение, да засягат прилагането на lex concursus по член 274, параграф 2 от Директива 2009/138.
В действителност, първо, що се отнася до разпоредба от националното право като член 369 от Гражданския процесуален кодекс, съгласно която висящото съдебно производство се спира по-конкретно вследствие на съдебното решение за откриване на производство по ликвидация на застрахователно предприятие в друга държава членка, изглежда, че подобна разпоредба се отнася до процесуалните последици за съдебното производство на такова откриване на производство по ликвидация, и следователно попада в приложното поле на посочения в член 292 от Директива 2009/138 закон.
Второ, по принцип същото се отнася и до разпоредба от правото на държавата членка, в която е висящо съдебното производство, каквато е член R. 622‑20 от Търговския кодекс, приложим към производството по несъстоятелност по силата на член R. 641‑23 от същия кодекс, в който се предвижда възобновяването на съдебното производство да зависи от декларирането от кредитора на неговото вземане за застрахователно обезщетение към застрахователното предприятие и на привличането в производството на органите, които са натоварени с осъществяването на производството по ликвидация. Всъщност, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, изглежда, че подобна разпоредба урежда процесуалните последици за висящото съдебно производство от образуваното в друга държава членка производство по ликвидация, без да засяга по-специално съответните правомощия на застрахователното предприятие и на ликвидатора, които съгласно член 274, параграф 2, буква б) от Директива 2009/138 се уреждат от правото на държавата членка по произход.
Трето, по отношение на национална правна норма като член L. 622‑22 от Търговския кодекс, приложима към производството по несъстоятелност по силата на член L. 641‑3 от същия кодекс, съгласно която предметът на възобновеното съдебно производство, което е било спряно, се състои единствено в установяването на вземанията и в определянето на техният размер, важно е да се отбележи, че нито една от разпоредбите на Директива 2009/138 не изглежда да се противопоставя на подобно ограничаване на предмета на висящото съдебно производство. По-специално породените от подобна национална правна норма последици за висящото съдебно производство като че ли само потвърждават компетентността, която е запазена за правото на държавата членка по произход, и която по-специално е посочена в член 274, параграф 2, букви ж) и з) от същата директива с оглед на определянето съответно на правилата относно предявяването, проверката и приемането на вземанията, както и определянето по-конкретно на правилата за разпределение на получените средства от реализацията на имуществото и класовете вземания на кредиторите, което следва да бъде проверено от националната юрисдикция.
С оглед на изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 292 от Директива 2009/138 трябва да се тълкува в смисъл, че законът на държавата членка, на чиято територия е висящо съдебното производство по смисъла на този член, има за цел да уреди всички последици от производството по ликвидация за това съдебно производство. В частност следва да се приложат разпоредбите на правото на държавата членка, които, първо, предвиждат образуването на такова производство да води до спиране на висящото съдебно производство, второ, обвързват възобновяването на съдебното производство с декларирането от кредитора на неговото вземане за застрахователно обезщетение към застрахователното предприятие и с привличането в производството на органите, които са натоварени с осъществяването на производството по ликвидация, и трето, забраняват да се присъжда каквото и да било плащане на обезщетение, което вече би могло единствено да бъде установено по основание и определено по размер, при което подобни разпоредби поначало не засягат запазената за държавата членка по произход компетентност съгласно член 274, параграф 2 от Директива 2009/138.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Член 292 от Директива 2009/138/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 година относно започването и упражняването на застрахователна и презастрахователна дейност (Платежоспособност II) трябва да се тълкува в смисъл, че посоченото в него понятие „висящо съдебно производство относно активи или право, което е отнето на застрахователното предприятие“ се отнася до висящо съдебно производство с предмет искане от страна на застраховател за застрахователно обезщетение за претърпени в дадена държава членка вреди, насочено към застрахователно предприятие, по отношение на което има образувано производство по ликвидация в друга държава членка.

2)
Член 292 от Директива 2009/138 трябва да се тълкува в смисъл, че законът на държавата членка, на чиято територия е висящо съдебното производство по смисъла на този член, има за цел да уреди всички последици от производството по ликвидация за това съдебно производство. В частност следва да се приложат разпоредбите на правото на държавата членка, които, първо, предвиждат образуването на такова производство да води до спиране на висящото съдебно производство, второ, обвързват възобновяването на съдебното производство с декларирането от кредитора на неговото вземане за застрахователно обезщетение към застрахователното предприятие и с привличането в производството на органите, които са натоварени с осъществяването на производството по ликвидация, и трето, забраняват да се присъжда каквото и да било плащане на обезщетение, което вече би могло единствено да бъде установено по основание и определено по размер, при което подобни разпоредби поначало не засягат запазената за държавата членка по произход компетентност съгласно член 274, параграф 2 от Директива 2009/138.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.