CELEX: 62021CJ0301
Преюдициално запитване
Социална политика
Равно третиране в областта на заетостта и професиите
Директива 2000/78/ЕО
Член 2, параграфи 1 и 2
Забрана на дискриминация, основана на възраст
Национална правна уредба, вследствие на която получаваната от някои магистрати заплата е по-висока от тази на други от същия ранг и изпълняващи същите функции
Член 1
Предмет
Изчерпателен характер на изброените форми на дискриминация

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, член 2, параграфи 1 и 2, член 3, параграф 1, буква в), последно изречение и член 9, параграф 1 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (
ОВ L 303 г., 2000 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7), както и на член 47, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е отправено в рамките на спор между YF и др., седем румънски магистрати (наричани по-нататък „засегнатите магистрати“), от една страна, и Curtea de Apel Alba Iulia (Апелативен съд Алба Юлия, Румъния) и четири други румънски съдилища в качеството им на работодател на магистратите (наричани по-нататък „съответните съдилища“), от друга страна, във връзка с иск, основан на твърдяна дискриминация в сферата на заетостта, последните да бъдат осъдени да заплатят на засегнатите магистрати възнаграждение в размер на разликата между действително получената от тях заплата и заплатата, която е трябвало да получат съгласно националната правна уредба, която те считат за приложима спрямо тях.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно член 1 от Директива 2000/78 нейната цел е „да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране“.
Член 2, параграфи 1 и 2 от тази директива предвижда:
„1.   За целите на настоящата директива, „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа, на който и да е от признаците, посочени в член 1.
2.   За целите на параграф 1:
а)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1;
б)
проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лицата [с] определена религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация в сравнение с други лица в неблагоприятно положение, о[с]вен ако:
i)
тази разпоредба, критерий или практика е обективно оправдана от законната си цел и средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими, или
ii)
що се отнася до лица с определени увреждания, работодателят или всяко лице или организация, до които настоящата директива се отнася, са задължени според националното законодателство, да предприемат подходящи мерки в съответствие с принципите, съдържащи се в член 5, за да се премахнат вредите, произтичащи от такава разпоредба, критерий или практика“.
Член 3, параграф 1, буква а) от посочената директива гласи:
„В границите на сферите на компетентност, поверени на Общността, настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка с:
[…]
в)
условия за наемане и условия на труд, включително условията за уволнение и заплащане“.
Член 9, параграф 1 от същата директива гласи:
„Държавите членки осигуряват, че съдебните и/или административни процедури, включително, когато те считат за подходящо, и помирителни процедури, за привеждане в изпълнение на задълженията по настоящата директива са достъпни за всички лица, които считат себе си засегнати поради неприлагането спрямо тях на принципа за равно третиране, дори след като [правоотношението], в ко[е]то [се допуска, че е налице] дискриминация[,] е [прекратено]“.
Румънското право
OG № 137/2000
Съгласно член 1, параграф 2, буква a) от Ordonanţa Guvernului № 137/2000 privind prevenirea și sancționarea tuturor formelor de discriminare (Постановление на Министерски съвет № 137/2000 относно предотвратяването и санкционирането на всички форми на дискриминация) от 31 август 2000 г. (
Monitorul Oficial al României
, част I, бр. 166 от 7 март 2014 г.) в редакцията, приложима към спора по главното производство (наричано по-нататък „OG № 137/2000“), принципът на равенство между гражданите и принципът на недопускане на привилегии и дискриминация са гарантирани по-специално при упражняването на правото на равно третиране пред националните съдилища и пред всеки друг съдебен орган.
Член 2, параграфи 1 — 3 от OG № 137/2000 предвижда:
„1.   По смисъла на настоящото постановление дискриминация е всяко разграничаване, изключване, ограничаване или предпочитание, основано на раса, националност, етническа принадлежност, език, религия, обществена категория, убеждения, пол, сексуална ориентация, възраст, увреждане, хронично незаразно заболяване, серопозитивност към вируса на синдрома на придобита имунна недостатъчност (СПИН), принадлежност към категория лица в неравностойно положение, както и всеки друг критерий, чиято цел или последица е да се ограничи или да не се допусне признаването, ползването или упражняването при равни начала на правата на човека и основните свободи или на признатите от закона права в политическата, икономическата, социалната и културната сфера или във всяка друга област на обществения живот.
2.   Разпоредба, която дискриминира лица на някое от основанията, посочени в параграф 1, се счита за дискриминационна по смисъла на настоящото постановление.
3.   Съгласно настоящото постановление дискриминация са привидно неутрални разпоредби, критерии или практики, които третират по-неблагоприятно определени лица въз основа на признаците, посочени в параграф 1, в сравнение с други лица, освен ако тези разпоредби, критерии или практика са обективно оправдани с оглед на законова цел и средствата за постигане на целта са подходящи и необходими“.
Член 5 от OG № 137/2000 уточнява, че различното третиране на лица на основата на характеристика, отнасяща се до признаците по член 2, параграф 1 от това постановление, не представлява дискриминация, когато поради естеството на определено занятие или дейност, или условията, при които то се осъществява, такава характеристика е съществено и определящо професионално изискване, целта е законна, а изискването не надхвърля необходимото за постигането ѝ.
Съгласно член 27, параграфи 1 и 2 от OG № 137/2000:
„1.   Всяко лице, което счита, че е жертва на дискриминация, може да предяви по общия ред иск да му се присъди обезщетение и да се възстанови положението, в което се е намирало преди дискриминацията, или да се премахнат последиците от дискриминацията. […]
2.   Срокът за предявяване на иска е три години, считано от датата на настъпване на фактите или от датата, на която заинтересованото лице е могло да узнае за тях“.
OUG № 27/2006
Член 2 от Ordonanţa de urgenţă a Guvernului № 27/2006 privind salarizarea şi alte drepturi ale judecătorilor, procurorilor şi altor categorii de personal din sistemul justiţiei (Извънредно постановление на Министерски съвет № 27/2006 относно възнагражденията и други права на съдиите, прокурорите и другите категории съдебни служители) от 29 март 2006 г. (
Monitorul Oficial al României
, част I, бр. 314 от 7 април 2006 г.) в редакцията, приложима към спора по главното производство (наричано по-нататък „OUG № 27/2006“), гласи следното:
„Възнаграждението и другите права на съдиите, прокурорите, на приравнения на тях персонал и на помощник-магистратите се определят, като се отчитат мястото и ролята на правосъдието в правовата държава, отговорността, сложността и рисковете, свързани със служебните задължения, изискванията за несъвместимост и забраните, предвидени в закона за тези категории персонал“.
Член 3 от OUG № 27/2006 предвижда, че съдиите, прокурорите, помощник-магистратите, както и приравнените на съдиите и прокурорите съдебни служители имат право за извършваната дейност на основно месечно брутно възнаграждение, определено въз основа на нивото на съответния съд или прокуратура, на заеманата служба и на старшинството в съдебната система, въз основа на „секторната референтна стойност“ и на коефициентите за умножение, посочени в приложението, което е неразделна част от това извънредно постановление.
Съгласно член 11 от OUG № 27/2006 прокурорите от Национална дирекция за борба с корупцията и тези от Дирекция за разследване на организираната престъпност и тероризма получават възнаграждение, съответстващо на предвиденото в част A, точки 6—13 от приложението към това извънредно постановление, с оглед на функциите, които изпълняват или на които са приравнени по силата на закона.
Съгласно член 40 от OUG № 27/2006 разпоредбите му се прилагат от април 2006 г.
Озаглавена „Коефициенти за умножение“, част A от приложението към OUG № 27/2006 в точка 13 уточнява, че на длъжността „прокурор“ от прокуратурата към Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд, Румъния) отговаря коефициент за умножение 19,00. Освен това същият коефициент е предвиден в част A, точка 14 от това приложение за длъжността „председател, главен прокурор“ от апелативните съдилища и съответните прокуратури.
OG № 10/2007
Член 1 от Ordonanţa Guvernului № 10/2007 privind creşterile salariale ce se vor acorda în anul 2007 personalului bugetar şi personalului salarizat potrivit Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 24/2000 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază pentru personalul contractual din sectorul bugetar și personalului salarizat potrivit anexelor nr. II şi III la Legea nr. 154/1998 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază în sectorul bugetar şi a indemnizaţiilor pentru persoane care ocupă funcţii de demnitate publică (постановление на Министерски съвет № 10/2007 за увеличаване на възнагражденията през 2007 г. на бюджетните и щатните служители в съответствие с Извънредно постановление на Министерски съвет № 24/2000 относно системата за определяне на основната заплата на договорно наетия персонал в бюджетния сектор и на щатните служители на основание приложения II и III към Закон № 154/1998 за определяне на основната заплата в бюджетния сектор и възнагражденията на лицата, заемащи публична длъжност) от 31 януари 2007 г.
Monitorul Oficial al României
, част I, бр. 80 от 1 февруари 2007 г.) в редакцията, приложима към спора по главното производство (наричано по-нататък „OG № 10/2007“), предвижда:
„През 2007 г. основната заплата на договорно наетия персонал в бюджетния сектор […] се увеличава […]:
a)
с 5 %, считано от 1 януари 2007 г., спрямо декември 2006 г.,
b)
с 2 %, считано от 1 април 2007 г., спрямо март 2007 г.,
c)
с 11 %, считано от 1 октомври 2007 г., спрямо септември 2007 г.“.
Рамков закон № 330/2009
Член 1, параграфи 1 и 2 от Legea-cadru № 330/2009 privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (Рамков закон № 330/2009 относно единната система за заплащане на персонала с публични средства) от 5 ноември 2009 г. (
Monitorul Oficial al României
, част I, бр. 762 от 9 ноември 2009 г.) в редакцията, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „Рамков закон № 330/2009“), влиза в сила на 1 януари 2010 г. Тази разпоредба гласи:
„1.   Целта на този закон е да регламентира прилагането на единна система за заплащане на персонала от бюджетния сектор със средства от общия консолидиран държавен бюджет.
2.   От датата на влизане в сила на целия или на част от този закон правата на посочения в параграф 1 персонал са и остават изключително правата, предвидени в настоящия закон. […]“.
От член 2 от този рамков закон следва, че разпоредбите му се прилагат за персонала на публичните органи и институции, сред които изрично са посочени органите на съдебната власт.
Съгласно член 12, параграф 1 от посочения рамков закон коефициентите за класиране, въз основа на които се установяват месечните основни възнаграждения, премиите и другите специфични права във всяка област на дейност, са предвидени в приложенията към същия рамков закон. Съгласно член 12, параграф 2 от Рамков закон № 330/2009 стойността на коефициента за класиране 1,00 за 2010 г. е 705 RON (румънски леи) (около 143,15 EUR), а увеличаването на този коефициент след 2010 г. зависи от намаляването на броя на служителите, необходимо за постигане на годишните цели относно дела на разходите за персонал в брутния вътрешен продукт (БВП) по член 5 от този рамков закон, за да се достигне ниво на коефициент за класиране 1,00 в размер на 1110 RON (около 225,39 EUR) през 2015 г. Освен това член 12, параграф 3 от посочения рамков закон предвижда, че за 2010 г. месечните основни възнаграждения се определят в съответствие с член 30, параграф 5 от същия закон, без да се използват коефициентите за класиране, предвидени в приложенията към него.
Член 30, параграф 5 от Рамков закон № 330/2009 гласи:
„През 2010 г. персоналът на служба към 31 декември 2009 г. ще запази заплатата си, без да бъде засегнат от мерките за намаляване на разходите за персонал през декември 2009 г., както следва:
а)
[…]месечното основно възнаграждение ще съответства на длъжността през декември 2009 г., плюс премиите, включени в тях в съответствие с приложенията към настоящия закон;
b)
премиите, предвидени в приложенията към настоящия закон, които са останали извън […]месечното основно възнаграждение, се предоставят в размер, равен на размера, изчислен за декември 2009 г.“.
Кодексът на труда
Член 5 от Legea № 53/2003 privind Codul muncii (Закон № 53/2003 относно Кодекса на труда) от 24 януари 2003 г. (
Monitorul Oficial al României
, част I, бр. 72 от 5 февруари 2003 г.) в редакцията, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „Кодексът на труда“), гласи:
„1.   Трудовите правоотношения се уреждат от принципа на равно третиране на всички работници и работодатели.
2.   Не се допуска пряка или непряка дискриминация на заето лице, основана на пол, сексуална ориентация, генетични характеристики, възраст, национална принадлежност, раса, цвят на кожата, етническа принадлежност, религия, политически избор, социален произход, увреждане, семейно положение или отговорност, членуване или дейност в синдикални организации.
3.   Пряка дискриминация са действия и прояви на изключване, разлика, ограничаване или предпочитание, основани на един или повече от признаците, посочени в параграф 2, които имат за цел или резултат да не предоставят, да ограничат или отхвърлят признаването, ползването или упражняването на правата, предвидени в трудовото законодателство.
4.   Непряка дискриминация са действията и проявите, които явно се основават на признаци, различни от посочените в параграф 2, но които имат същите последици като пряката дискриминация.“.
Съгласно член 268, параграф 1, буква c) от Кодекса на труда искове за разрешаване на трудовоправни спорове могат да бъдат предявени в срок от три години от възникване на правото на иск, когато индивидуалният трудов спор е относно изплащането на неизплатени вземания за заплати или обезщетяването на работника или служителя, както и при имуществена отговорност на работниците и служителите по отношение на работодателя.
Закона за социалния диалог
Член 211 от Legea № 62/2011 a dialogului social (Закон № 62/2011 за социалния диалог) от 10 май 2011 г. (публикуван отново в
Monitorul Oficial al României
, част I, бр. 625 от 31 август 2012 г.) в редакцията, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „Законът за социалния диалог“), гласи:
„Исковете могат да се предявят от лицата, чиито права са нарушени, по следния начин:
[…]
c) плащането на обезщетение за причинени вреди и възстановяване на неоснователно платени суми може да се иска не по-късно от три години от настъпването на вредата“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
В периода 2006—2009 г. за повечето действащи румънски магистрати (наричани по-нататък „дългогодишните магистрати“) са постановени съдебни решения, признаващи правото да им бъдат изплащани увеличени брутни месечни основни възнаграждения, като са взети предвид, от една страна, приложен към заплатата им по-висок коефициент за умножение, съответстващ на коефициента за прокурорите от Национална дирекция за борба с корупцията и от Дирекция за разследване на организираната престъпност и тероризма, и от друга страна, увеличена секторна референтна стойност, в съответствие с разпоредбите на член 1 от OG № 10/2007.
След влизането в сила на 1 януари 2010 г. на Рамков закон № 330/2009 заплатите на съдиите са изчислени еднакво за всички тях в съответствие с разпоредбите на този закон и всички искове, които встъпилите в длъжност от 1 януари 2010 г. магистрати предявяват, за да се възползват от посочените в предходната точка увеличения на заплатата, са отхвърлени на основание на това еднакво заплащане.
С решение № 7/2019 от 11 февруари 2019 г., което е задължително за националните съдилища, Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд, Румъния), сезирана с жалба, която е от значение за точното прилагане на закона, приема, че съгласно член 1, параграф 2 от Рамков закон № 330/2009 увеличенията, предвидени в член 1, параграф 1 от OG № 10/2007, се включват и остават в брутното месечно основно възнаграждение дори след влизането в сила на рамковия закон (наричано по-нататък „решението на Върховния касационен съд“).
След като Върховният касационен съд постановява това решение, Ministerul Justiției (Министерство на правосъдието, Румъния) отпуска средства на съдилищата, с които на дългогодишните магистрати да бъдат изплатени със задна дата увеличения на заплатите, както се предвижда в решенията, постановени в тяхна полза в периода 2006—2009 г. Министерството обаче отказва да освободи средства за другите магистрати, каквито са засегнатите магистрати, за които няма постановени такива съдебни решения.
Именно в този контекст на 10 март 2020 г. засегнатите магистрати предявяват иск пред Tribunalul Bihor (Окръжен съд Бихор, Румъния) съответните съдилища да бъдат осъдени да им заплатят възнаграждение в размер на разликата между действително получената от тях заплата и заплатата, която е трябвало да получат, като се вземе предвид коефициентът за умножение, предвиден в OUG № 27/2006. В подкрепа на иска си те поддържат, че са били дискриминирани в сравнение с дългогодишните магистрати, които получили увеличение на заплатата, като се има предвид, че са извършвали една и съща работа през един и същ период и за един и същ работодател. Съответните съдилища, от една страна, възразяват, че искът е погасен по давност на основание член 211, буква c) от Закона за социалния диалог, като твърдят, че от датата, на която е настъпила предполагаемата вреда, са изтекли повече от три години, и от друга страна, твърдят, че в случая няма дискриминация, тъй като двете категории магистрати не са в сходно положение.
С решение от 18 септември 2020 г. Tribunalul Bihor (Окръжен съд Бихор) уважава иска на засегнатите магистрати. Този съд, от една страна, отхвърля възражението, че искът е погасен по давност с мотива, че е приложим специалният тригодишен давностен срок, предвиден в член 27, параграф 2 от OG № 137/2000, който срок започва да тече от датата, на която е настъпило дискриминационното събитие, или от датата, на която засегнатото лице е могло да узнае за него. От друга страна, същият съд приема, че съответните съдилища са поставили засегнатите магистрати в положение на дискриминация, като са изплатили със задна дата увеличения на заплатата само на някои магистрати. Поради това съответните съдилища са осъдени да заплатят на засегнатите магистрати същите увеличения на заплатата като тези, които са платили със задна дата през декември 2019 г. и януари 2020 г. на дългогодишните магистрати.
Съответните съдилища обжалват това решение пред запитващата юрисдикция, Curtea de Apel Oradea (Апелативен съд Орадя, Румъния). По същество според тях засегнатите магистрати не могат да твърдят, че са били дискриминирани, тъй като плащането на увеличенията на заплатите на дългогодишните магистрати е извършено въз основа на постановени в тяхна полза съдебни решения, след като са били тълкувани с решение на Върховния касационен съд. Засегнатите магистрати обаче не могат да се позоват на такива решения.
От своя страна засегнатите магистрати твърдят, че макар през периода, в който са постановени съдебни решения в полза на дългогодишните магистрати — между 2006 г. и 2009 г. — те все още да не са имали статут на магистрати, така или иначе решението на Върховния касационен съд е постановено след този период, така че последиците от тези решения се разпростират за в бъдеще. При това положение посочените последици се отнасяли и за период, през който засегнатите магистрати са изпълнявали функциите си едновременно с дългогодишните магистрати, а именно периода 2010—2015 г.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно националното законодателство за трудовоправните спорове относно изплащането на просрочени заплати се прилага тригодишен давностен срок, уреден в член 268, буква c) от Кодекса на труда, който тече от момента на възникване на правото на иск и че същевременно член 211, буква c) от Закона за социалния диалог предвижда възможност лицата, чиито права са нарушени, да предявят искове в срок от три години от датата на настъпване на вредата. В този контекст посочената юрисдикция иска да се установи дали правото на достъп до съд е гарантирано, ако бъде прието възражението, че правото на иск е погасено по давност.
Освен това запитващата юрисдикция подчертава, че само защото засегнатите магистрати са по-млади и са назначени на длъжност след като дългогодишните магистрати са предявили исковете в периода 2006—2009 г., съответните съдилища им отказват тези права, макар засегнатите магистрати да са работили при същите условия в периода 2010—2015 г. Ето защо тя иска да се установи дали тълкуване на правото на Съюза, съгласно което увеличението на заплатите вече не може да се иска по съдебен ред, защото правото на иск е погасено по давност, не създава дискриминация между, от една страна, дългогодишните магистрати, на които съответните съдилища са признали и платили тези увеличения през декември 2019 г. и януари 2020 г., и от друга страна, магистрати като засегнатите, на които тези съдилища не са признали правото на такива увеличения и които са предявили правата си през 2020 г., макар че и двете категории магистрати са извършвали през един и същ период за един и същ работодател една и съща работа.
При тези условия Curtea de Apel Oradea (Апелативен съд, Орадя) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли разпоредбите на член 9, параграф 1 от Директива [2000/78], които гарантират съдебни процедури „за всички лица, които считат себе си засегнати поради неприлагането спрямо тях на принципа за равно третиране“, както и разпоредбите, съдържащите се в член 47, [първа алинея] от [Хартата], които гарантират на всяко лице правото „на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес“, да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като член 211, буква c) от [Закона за социалния диалог], който предвижда, че тригодишният срок за предявяване на иск за обезщетение започва да тече „от датата, на която е настъпила вредата“, независимо дали ищците са знаели или не за настъпването на вредата (и за нейния размер)?
2)
Трябва ли разпоредбите на член 2, параграфи 1 и 2, както и на член 3, параграф 1, буква в) in fine от Директива [2000/78] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като съдържащата се в член 1, параграф 2 от [Рамков закон № 330], както е тълкувана в [решение на Върховния касационен съд] при обстоятелства, при които [засегнатите магистрати] не са имали законовата възможност да поискат увеличение на възнаграждението при постъпването им в съдебната система след влизането в сила на Рамков закон № 330/2009 — нормативен акт, който изрично предвижда, че възнагражденията са и остават единствено предвидените в [посочения] закон, което е довело до възникване на дискриминация по отношение на възнагражденията в сравнение с техните колеги, включително въз основа на критерия за възраст, което всъщност означава, че само по-възрастните магистрати, встъпили в длъжност преди януари 2010 г. (по отношение на които са били постановени съдебни решения в периода между 2006 г. и 2009 г., чийто диспозитив е тълкуван през 2019 г. с [решение на Върховен касационен съд], са получили през месеците декември 2019 г. — януари 2020 г. заплащане със задна дата на възнагражденията (равняващи се на предявените с исковата молба, която е предмет на настоящото производство) за периода от 2010 г. до 2015 г., въпреки че през този период [засегнатите магистрати] също са изпълнявали функциите на съдии, извършвали са същата трудова дейност при същите условия и в същата институция?
3)
Трябва ли разпоредбите на Директива [2000/78] да се тълкуват в смисъл, че не допускат дискриминация само когато тя се основава на един от признаците, посочени в член 1 от тази директива, или напротив, тези разпоредби, евентуално допълнени от други разпоредби на правото на Съюза, по принцип не допускат служител да бъде третиран различно от друг по отношение на заплащането, когато [през] един и същи период и при едни и същи условия полага същия труд за един и същ работодател?“.
По искането за разглеждане по реда на бързото производство
Запитващата юрисдикция отправя искане преюдициалното запитване по настоящото дело да бъде разгледано по реда на бързото производство по член 105 от Процедурния правилник на Съда. В подкрепа на искането си тази юрисдикция изтъква, че такова производство е оправдано, тъй като в румънските съдилища съществува напрежение, произтичащо от много голямата разлика в заплатите между магистратите.
Член 105, параграф 1 от Процедурния правилник предвижда, че по искане на запитващата юрисдикция или, по изключение, служебно, след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат председателят на Съда може да реши определено преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на бързо производство, когато естеството на делото изисква то да бъде разгледано в кратки срокове.
В това отношение е важно да се припомни, че такова бързо производство е процесуален способ, който се прилага в случай на извънредна неотложност. Впрочем от практиката на Съда следва и че бързото производство може да не се приложи, когато това би било трудно изпълнимо поради чувствителния и сложен характер на поставените от делото правни въпроси, особено когато не е подходящо да се съкращава писмената фаза на производството пред Съда (решение от 23 ноември 2021 г., IS (Незаконосъобразност на определението за преюдициално запитване),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая с акт от 28 юни 2021 г., след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат, председателят на Съда отхвърля искането за разглеждане по реда на бързото производство.
Всъщност нито интересът на правните субекти, колкото и да е важен и легитимен да е той, за да се определи възможно най-бързо обхватът на правата, които черпят от правото на Съюза, нито чувствителността на главното производство от икономическа или социална гледна точка предполагат необходимост то да бъде разгледано в кратки срокове по смисъла на член 105, параграф 1 от Процедурния правилник.
По допустимостта на преюдициалното запитване
В писменото си становище румънското правителство оспорва допустимостта на преюдициалното запитване. То счита, от една страна, че запитващата юрисдикция не е предоставила необходимите данни от фактическа и правна страна, за да може Съдът да даде полезен отговор за решаването на спора в главното производство, и от друга страна, че посочената юрисдикция не е обяснила в достатъчна степен избора на разпоредбите от правото на Съюза, чието тълкуване иска, нито връзката, която установява между тях и приложимото към този спор национално законодателство.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда в рамките на сътрудничеството между него и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 8 октомври 2020 г., Universitatea Lucian Blaga Sibiu и др.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, т.
и цитираната съдебна практика).
Оттук следва, че въпросите относно правото на Съюза се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 8 октомври 2020 г., Universitatea Lucian Blaga Sibiu и др.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, що се отнася до фактическата обстановка, макар предоставената от запитващата юрисдикция информация в някои отношения да е непълна, преюдициалното запитване все пак съдържа достатъчно данни, за да бъдат разбрани преюдициалните въпроси и тяхната релевантност.
В случая не изглежда очевидно, че разпоредбите от правото на Съюза, посочени в поставените от запитващата юрисдикция въпроси, които се отнасят до твърдение за основана на възраст забранена дискриминация в рамките на заетостта и трудовите правоотношения, нямат никаква връзка със спора по главното производство.
От изложеното следва, че преюдициалното запитване е допустимо.
По преюдициалните въпроси
По втория въпрос
С втория си въпрос, който следва да се разгледа на първо място, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, параграфи 1 и 2 от Директива 2000/78 допуска национална правна уредба, която — както е тълкувана в задължителна национална съдебна практика — води до това, че заплатата, получавана от някои магистрати, назначени след влизането в сила на тази правна уредба, е по-ниска от заплатата на магистратите, назначени преди нейното влизане в сила.
По-конкретно запитващата юрисдикция иска да установи дали фактът, че засегнатите магистрати, назначени след 1 януари 2010 г., не са имали възможност да поискат увеличение на заплатата си за периода 2010—2015 г. въз основа на решения, постановени в полза на дългогодишните магистрати през 2006 г. и 2009 г., по съображение, че по това време не са били на служба, ги поставя в по-неблагоприятно положение поради възрастта им по смисъла на член 2, параграфи 1 и 2 от Директива 2000/78 в сравнение с дългогодишните магистрати, които си издействали по съдебен ред плащане със задна дата на увеличената си заплата за този период.
В това отношение на първо място трябва да се припомни, че от член 3, параграф 1, буква в) от Директива 2000/78 следва, че в границите на сферите на компетентност, поверени на Европейския съюз, тя се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка по-специално с условията за наемане и условията на труд, включително условията за уволнение и заплащане. Така условията за заплащане на държавните служители, включително магистратите, попадат в приложното поле на Директива 2000/78 (вж. в този смисъл решение от 7 февруари 2019 г., Escribano Vindel,
C‑49/18
,
EU:C:2019:106
, т.
и цитираната съдебна практика).
На второ място е важно да се припомни и че видно от член 2, параграф 1 във връзка с член 1 от Директива 2000/78, за целите на тази директива принципът на равно третиране изисква да няма пряка или непряка дискриминация в частност въз основа на възрастта. Освен това от член 2, параграф 2, буква б) от посочената директива следва, че за целите на тази директива непряка дискриминация, основана на възраст, е налице, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лица от определена възраст в особено неблагоприятно положение в сравнение с други лица, освен ако тази разпоредба, критерий или практика е обективно оправдана от законната си цел и средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими.
В случая следва да се определи дали от разглежданата в главното производство национална правна уредба произтича разлика в заплащането между засегнатите магистрати и дългогодишните магистрати поради възрастта им.
В това отношение следва да се отбележи, първо, подобно на Ирландия в писменото ѝ становище, че запитващата юрисдикция не е уточнила възрастта на засегнатите магистрати, нито средната възраст или възрастовата структура на персонала на румънската съдебна система.
Освен това, както посочва румънското правителство в писменото си становище, от релевантната национална правна уредба по никакъв начин не следва, че възрастта е критерий за назначаване на магистратска длъжност или за възнаграждението на магистратите.
Ето защо трябва да се изключи наличието на пряка дискриминация, основана на възраст.
Второ, налага се изводът, че запитващата юрисдикция не посочва конкретна категория магистрати, която да е поставена в особено неблагоприятно положение, свързано с възрастта, а само отбелязва, че отказът да се предостави на засегнатите магистрати увеличение на заплатата им за периода 2010—2015 г. произтича, от една страна, от факта, че са встъпили в длъжност след влизането в сила на Рамков закон № 330/2009, а от друга страна, от факта, че в тяхна полза няма съдебни решения, постановени преди да влезе в сила този закон, с които да им се признава право на увеличение на заплатите.
Първо, член 2, параграф 2 от Директива 2000/78 обаче не може да се тълкува в смисъл, че не допуска нова национална правна уредба да се прилага единствено към положения, възникнали след нейното влизане в сила, тъй като това обстоятелство произтича единствено от действието на новия закон във времето и като такова не представлява непряка дискриминация, основана на възраст.
Освен това следва да се припомни, че критерий, който обуславя прилагането на новите правила изключително от датата на назначаване като обективен и неутрален елемент, явно няма нищо общо с каквито и да е съображения за възрастта на назначените лица (решение от 14 февруари 2019 г., Horgan и Keegan,
C‑154/18
,
EU:C:2019:113
, т.
и цитираната съдебна практика).
Второ, що се отнася до факта, че преди влизането в сила нова национална правна уредба в полза на засегнатите магистрати няма постановени съдебни решения, с които да им се признава правото на увеличение на заплатите, трябва да се отбележи, че такава разлика в третирането произтича не от възрастта на засегнатите магистрати, а от това, че няма постановени в тяхна полза съдебни решения.
В този смисъл не личи подобен критерий по някакъв начин да е свързан с възрастта на тези магистрати или с какъвто и да бил друг забранен от Директива 2000/78 признак за дискриминация.
При тези условия трябва да се приеме, че и от данните, съдържащи се в акта за преюдициално запитване, не личи разглежданата в главното производство национална правна уредба да съдържа каквато и да било непряка дискриминация, основана на възраст.
От това следва, че положение като разглежданото в главното производство не попада в обхвата на общата рамка, установена в член 2, параграф 2 от Директива 2000/78 за борба с някои форми на дискриминация на работното място.
С оглед на изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 2, параграфи 1 и 2 от Директива 2000/78 трябва да се тълкува в смисъл, че не се прилага за национална правна уредба, която, тълкувана в задължителна национална съдебна практика, води до това, че заплатата, получавана от някои магистрати, назначени след влизането в сила на тази правна уредба, е по-ниска от заплатата на магистратите, назначени преди нейното влизане в сила, при положение че от това не произтича никаква пряка или непряка дискриминация, основана на възрастта.
По третия въпрос
С третия си въпрос, който следва да се разгледа на второ място, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали Директива 2000/78, евентуално допълнена с други разпоредби на правото на Съюза, допуска каквато и да било дискриминация въз основа на признаци, различни от изрично предвидените в член 1 от посочената директива.
В самото начало следва веднага да се припомни, че в съответствие с посочената разпоредба и тази на член 2, параграф 1 и параграф 2, буква б) от Директива 2000/78 е забранена непряката дискриминация, основана на „религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие“.
В това отношение от постоянната съдебна практика следва, че съгласно член 2, параграф 1 от посочената директива признаците по член 1 от нея са изчерпателно изброени (решение от 8 октомври 2020 г., Universitatea Lucian Blaga Sibiu и др.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това следва да се отбележи, че Директива 2000/78 е приета на основание член 13 ЕО, понастоящем член 19 ДФЕС, който по същество предвижда, че Съветът на Европейския съюз може да приема необходимите мерки за борба с дискриминацията, основана на пола, расата или етническия произход, религията или убежденията, наличието на физическо или умствено увреждане, възраст или сексуална ориентация.
Съдът обаче вече е постановил, че тази разпоредба не обхваща дискриминация, основана на признаци, различни от изрично изброените в нея, така че тя не може да бъде правно основание за мерки на Съюза с цел борба срещу такава дискриминация (вж. в този смисъл решение от 7 юли 2011 г., Agafiţei и др.,
C‑310/10
,
EU:C:2011:467
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо следва да се приеме, че дискриминация, основана на признаци, различни от изрично посочените в член 1 от Директива 2000/78, не попада в приложното ѝ поле.
Тази констатация не може да бъде поставена под въпрос от изтъкнатото от запитващата юрисдикция обстоятелство, че Директива 2000/78 би могла да бъде „допълнена“ в това отношение от други разпоредби на Съюза, които впрочем тази юрисдикция не уточнява. Всъщност трябва да се констатира, че от предоставената на Съда преписка изобщо не личи твърдяното от засегнатите магистрати различно третиране да попада в обхвата на друга конкретна разпоредба от правото на Съюза.
С оглед на гореизложеното на третия въпрос следва да се отговори, че Директива 2000/78 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска дискриминация само когато тя се основава на някой от признаците, изрично изброени в член 1 от нея.
По първия въпрос
С първия си въпрос, който следва да се разгледа на последно място, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 9, параграф 1 от Директива 2000/78 и член 47, първа алинея от Хартата допускат национална правна уредба, която предвижда, че срокът за предявяване на иск за обезщетение на твърдяна дискриминация е три години от настъпването на вредата, независимо дали ищецът е знаел за настъпването и размера на вредата.
В самото начало е важно да се отбележи, че предвид отговора на втория въпрос, от който е видно, че твърдяното от засегнатите магистрати различно третиране не попада в приложното поле на Директива 2000/78, на първия въпрос не следва да се отговаря с оглед на разпоредбите на посочената директива.
При все това, доколкото този въпрос се отнася изрично и до разпоредба на Хартата, следва да се припомни, че приложното поле на Хартата е определено в член 51, параграф 1 от същата, съгласно който нейните разпоредби се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза (решение от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, т.
).
В това отношение Съдът е уточнил, че понятието „прилагане на правото на Съюза“ по смисъла на член 51 от Хартата предполага съществуването на известна степен на връзка, надхвърляща сходството между разглежданите области или непрякото въздействие на едната от областите върху другата (решение от 6 март 2014 г., Siragusa,
C‑206/13
,
EU:C:2014:126
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че основните права, гарантирани в правния ред на Съюза, трябва да се прилагат във всички случаи, уредени от правото на Съюза, но не и извън тези случаи (решение от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, т.
).
Така, когато разпоредбите на правото на Съюза в съответната област не уреждат определен аспект и не възлагат на държавите членки конкретни задължения във връзка с дадено положение, приеманата от държавата членка национална правна уредба относно този аспект е извън приложното поле на Хартата и съответното положение не може да се преценява с оглед на разпоредбите ѝ (решение от 19 ноември 2019 г., TSN и AKT,
C‑609/17 и C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно в този случай Съдът няма компетентност и евентуално посочените разпоредби на Хартата сами по себе си не биха могли да я учредят (вж. в този смисъл решение от 16 декември 2021 г., AB и др. (Отмяна на амнистия),
C‑203/20
,
EU:C:2021:1016
, т.
).
В случая, както подчертават румънското правителство и Комисията в писмените си становища, констатацията в точки 51—60 от настоящото решение, че Директива 2000/78 не е приложима към спора в главното производство, цели да установи невъзможността да се приеме, че разглежданата в главното производство национална правна уредба има за цел да приложи правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, което запитващата юрисдикция следва да провери.
Освен това следва да се отбележи, че в преюдициалното запитване няма друго обстоятелство, от което би могло да се предположи, че между разглежданата в главното производство национална правна уредба и всеки друг акт от правото на Съюза съществува известна степен на връзка по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 73 от настоящото решение.
От това следва, че различно третиране като твърдяното от засегнатите магистрати, ако го има, произтича единствено от националното право, чието тълкуване е само от компетентността на запитващата юрисдикция.
Поради това Съдът не е компетентен да отговори на първия преюдициален въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

1)
Член 2, параграфи 1 и 2 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите трябва да се тълкува в смисъл, че не се прилага за национална правна уредба, която, тълкувана в задължителна национална съдебна практика, води до това, че заплатата, получавана от някои магистрати, назначени след влизането в сила на тази правна уредба, е по-ниска от заплатата на магистратите, назначени преди нейното влизане в сила, при положение че от това не произтича никаква пряка или непряка дискриминация, основана на възрастта.

2)
Директива 2000/78 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска дискриминация само когато тя се основава на някой от признаците, изрично изброени в член 1 от нея.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.