CELEX: 62017CJ0585
Trimitere preliminară
Ajutoare de stat
Modificarea unei scheme de ajutoare autorizate
Articolul 108 alineatul (3) TFUE
Obligația de notificare
Interdicția executării fără autorizarea Comisiei Europene
Regulamentul (UE) nr. 651/2014
Exceptare
Articolul 58 alineatul (1)
Domeniul de aplicare temporal al regulamentului
Articolul 44 alineatul (3)
Domeniu de aplicare
Reglementare națională care prevede o formulă de calcul pentru rambursarea parțială a taxelor pe energie

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 108 alineatul (3) TFUE, a Regulamentului (CE) nr. 800/2008 al Comisiei din 6 august 2008 de declarare a anumitor categorii de ajutoare compatibile cu piața [internă] în aplicarea articolelor [107 și 108 TFUE] (Regulament general de exceptare pe categorii de ajutoare) (
JO 2008, L 214, p. 3
), precum și a Regulamentului (UE) nr. 651/2014 al Comisiei din 17 iunie 2014 de declarare a anumitor categorii de ajutoare compatibile cu piața internă în aplicarea articolelor 107 și 108 [TFUE] (
JO 2014, L 187, p. 1
), în special a articolului 58 alineatul (1) din acest din urmă regulament.
Această cerere a fost formulată în cadrul procedurilor inițiate de Finanzamt Linz (administrația fiscală din Linz, Austria), pe de o parte, și Finanzamt Kirchdorf Perg Steyr (administrația fiscală din Kirchdorf Perg Steyr, Austria), pe de altă parte, în legătură cu rambursarea în favoarea Dilly’s Wellnesshotel GmbH a unor taxe pe energie.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul nr. 994/98
Considerentele (4) și (5) ale Regulamentului (CE) nr. 994/98 al Consiliului din 7 mai 1998 privind aplicarea articolelor 107 și 108 [TFUE] anumitor categorii de ajutoare de stat orizontale (
JO 1998, L 142, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 31), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 733/2013 al Consiliului din 22 iulie 2013 (
JO 2013, L 204, p. 11
) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 994/98”), aveau următorul cuprins:
„(4)
întrucât, este necesar, pentru asigurarea unei supravegheri eficiente și simplificarea procedurilor administrative, fără a reduce controlul Comisiei [Europene], ca aceasta să fie autorizată să stabilească prin regulamente, în domenii în care dispune de suficientă experiență pentru a defini criterii generale de compatibilitate, că anumite categorii de ajutoare sunt compatibile cu piața [internă] în temeiul uneia sau mai multor dispoziții ale articolului [107 alineatele (2) și (3) TFUE] și sunt exceptate de la procedura prevăzută la articolul [108 alineatul (3) TFUE]:
(5)
întrucât regulamentele de exceptare pe categorii vor crește transparența și certitudinea juridică […]”.
Potrivit articolului 1 din acest regulament, intitulat „Exceptări pe categorii”:
„(1)   Comisia poate declara, prin intermediul regulamentelor adoptate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 8 din prezentul regulament și în conformitate cu articolul 107 TFUE, că următoarele categorii de ajutoare sunt compatibile cu piața [internă] și nu sunt supuse obligației de notificare prevăzute la articolul 108 alineatul (3) din TFUE:
(a)
ajutoarele pentru:
[…]
(iii)
protecția mediului;
[…]”
Regulamentul (CE) nr. 659/1999
Regulamentul (CEE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 [TFUE] (
JO 1999, L 83, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) prevedea la articolul 1, intitulat „Definiții”:
„În sensul prezentului regulament:
[…]
(b)
«ajutor existent» înseamnă:
[…]
(ii)
ajutorul autorizat, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale care au fost autorizate de Comisie sau Consiliu[l Uniunii Europene];
[…]
(c)
«ajutor nou» înseamnă orice ajutor, respectiv orice schemă de ajutor și orice ajutor individual care nu este ajutor existent, inclusiv modificările ajutoarelor existente;
[…]”
Articolul 2 din acest regulament, intitulat „Notificarea unui ajutor nou”, prevedea:
„(1)   Cu excepția cazului în care se prevede altfel în regulamentele adoptate în temeiul articolului [109 TFUE] sau în temeiul altor dispoziții relevante din acesta, orice proiect de acordare a unui ajutor nou se notifică în timp util Comisiei de către statul membru în cauză. […]
[…]”
Regulamentul (CE) nr. 794/2004
Articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 659/1999 al Consiliului de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (
JO 2004, L 140, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 2, p. 42), intitulat „Procedura de notificare simplificată pentru anumite modificări aduse ajutoarelor existente”, are următorul cuprins:
„(1)   În sensul articolului 1 litera (c) din Regulamentul [nr. 659/1999], o modificare a unui ajutor existent înseamnă orice schimbare, alta decât modificările de natură pur formală sau administrativă care nu pot afecta evaluarea compatibilității măsurii de ajutor cu piața [internă]. Cu toate acestea, o creștere a bugetului inițial al unei scheme de ajutor existente cu până la 20 % nu se consideră o modificare a ajutorului existent.
(2)   Următoarele modificări ale ajutorului existent se notifică prin intermediul formularului de notificare simplificat prevăzut în anexa II:
[…]
(c)
adoptarea unor criterii mai stricte de aplicare a unei scheme de ajutor autorizate, reducerea intensității ajutorului sau reducerea cheltuielilor eligibile.
[…]”
Regulamentul nr. 800/2008
Articolul 3 din Regulamentul nr. 800/2008, intitulat „Condiții de exceptare”, care figura în capitolul I din acest regulament, intitulat „Dispoziții comune”, prevedea la alineatul (1):
„Schemele de ajutor care îndeplinesc toate condițiile prevăzute în capitolul I din prezentul regulament, precum și dispozițiile relevante ale capitolului II din prezentul regulament sunt compatibile cu piața [internă] în sensul articolului [107 alineatul (3) TFUE] și sunt exceptate de la obligația de notificare prevăzută la articolul [108 alineatul (3) TFUE], cu condiția ca orice ajutor individual acordat în cadrul unei astfel de scheme să îndeplinească toate condițiile prevăzute de prezentul regulament, iar scheme să conțină o trimitere explicită la prezentul regulament, citându‑i titlul și referința de publicare în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
.”
Regulamentul nr. 800/2008 a fost abrogat de Regulamentul nr. 651/2014.
Regulamentul nr. 651/2014
Considerentele (2)-(5) și (64) ale Regulamentului nr. 651/2014 au următorul cuprins:
„(2)
Prin Comunicarea sa privind modernizarea ajutoarelor de stat în UE [COM(2012) 209 final din 8 mai 2012], Comisia a lansat un proces mai amplu de revizuire a normelor privind ajutoarele de stat. Principalele obiective ale acestei modernizări sunt: […] (ii) concentrarea controlului
ex ante
al măsurilor de ajutor efectuat de Comisie asupra cazurilor care au cel mai mare impact asupra pieței interne, consolidând, în același timp, cooperarea statelor membre în materie de asigurare a respectării normelor privind ajutoarele de stat […]. Revizuirea Regulamentului [nr. 800/2008] constituie un element central al modernizării ajutoarelor de stat.
(3)
Prezentul regulament ar trebui să permită o mai bună definire a priorităților în materie de activități de asigurare a respectării normelor privind ajutoarele de stat și o simplificare sporită și ar trebui să conducă la o mai mare transparență, la o evaluare eficace și la controlul respectării normelor privind ajutoarele de stat la nivel național și la nivelul Uniunii […].
(4)
Experiența Comisiei în ceea ce privește aplicarea Regulamentului [nr. 800/2008] i‑a permis să definească mai bine condițiile în care anumite categorii de ajutoare pot fi considerate compatibile cu piața internă și să extindă domeniul de aplicare al exceptării pe categorii. De asemenea, această experiență a evidențiat necesitatea de a consolida transparența, monitorizarea și evaluarea corespunzătoare a schemelor de foarte mare amploare, având în vedere efectul acestora asupra concurenței pe piața internă.
(5)
Condițiile generale de aplicare a prezentului regulament ar trebui să fie definite pe baza unui set de principii comune menite să asigure că ajutorul […] este acordat în condiții de transparență deplină, face obiectul unui mecanism de control și al unei evaluări regulate […].
[…]
(64)
Ajutoarele acordate sub formă de reduceri fiscale în temeiul Directivei 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității [(
JO 2003, L 283, p. 51
, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98)] care favorizează protecția mediului și care intră sub incidența prezentului regulament pot fi, în mod indirect, în beneficiul mediului. […] În scopul de a reduce la minimum denaturarea concurenței, ajutoarele ar trebui acordate în același mod pentru toți concurenții care se află într‑o situație de fapt similară. Pentru a menține semnalul referitor la preț adresat întreprinderilor pe care taxa de mediu urmărește să îl transmită, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a elabora un regim de reducere fiscală pe baza unei compensații anuale fixe (rambursare de taxe).”
Articolul 2 din acest regulament, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
[…]
14.
«ajutor individual» înseamnă:
[…]
(ii)
ajutor acordat unor beneficiari individuali pe baza unei scheme de ajutoare;
[…]”
Articolul 3 din regulamentul menționat, intitulat „Condiții de exceptare”, prevede:
„Schemele de ajutoare, ajutoarele individuale acordate în cadrul unor scheme de ajutoare și ajutoarele ad‑hoc sunt compatibile cu piața internă în sensul articolului 107 alineatul (2) sau (3) [TFUE] și sunt exceptate de la cerința de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) [TFUE] dacă ajutoarele respective îndeplinesc toate condițiile prevăzute în capitolul I din prezentul regulament, precum și condițiile specifice pentru categoria relevantă de ajutor stabilite în capitolul III din prezentul regulament.”
Potrivit articolului 44 din același regulament, intitulat „Ajutoarele sub formă de reduceri ale taxelor de mediu în temeiul Directivei [2003/96]”:
„(1)   Schemele de ajutoare sub formă de reduceri ale taxelor de mediu care îndeplinesc condițiile prevăzute în Directiva [2003/96] sunt compatibile cu piața internă în sensul articolului 107 alineatul (3) [TFUE] și sunt exceptate de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) [TFUE], cu condiția să fie îndeplinite cerințele prevăzute la prezentul articol și în capitolul I.
[…]
(3)   Schemele de ajutoare sub formă de reduceri fiscale se bazează fie pe o reducere a ratei taxei de mediu aplicabile, fie pe achitarea unei compensații cu valoare fixă, fie pe o combinație între aceste două mecanisme.
[…]”
Articolul 58 din Regulamentul nr. 651/2014, intitulat „Dispoziții tranzitorii”, prevede:
„(1)   Prezentul regulament se aplică ajutoarelor individuale acordate înainte de intrarea sa în vigoare, dacă ajutoarele în cauză îndeplinesc toate condițiile prevăzute de prezentul regulament, cu excepția articolului 9.
(2)   Orice ajutor care nu este exceptat de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) din tratat în temeiul prezentului regulament sau al altor regulamente adoptate în conformitate cu articolul 1 din Regulamentul [nr. 994/98], care era în vigoare anterior, este evaluat de Comisie în conformitate cu cadrele, orientările, comunicările și avizele relevante.
(3)   Orice ajutor individual acordat înainte de 1 ianuarie 2015 în temeiul oricărui regulament adoptat în conformitate cu articolul 1 din Regulamentul [nr. 994/98], care era în vigoare în momentul acordării ajutorului, este compatibil cu piața internă și este exceptat de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) [TFUE], cu excepția ajutoarelor regionale. Schemele de ajutoare pentru capitalul de risc în favoarea [întreprinderilor mici și mijlocii (IMM‑uri)] instituite înainte de 1 iulie 2014 și exceptate de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) [TFUE] în temeiul Regulamentului [nr. 800/2008] sunt în continuare exceptate și compatibile cu piața internă până la încetarea acordului de finanțare, cu condiția ca angajarea fondurilor publice în fondul de investiții în societăți necotate care beneficiază de sprijin, pe baza respectivului acord, să fi avut loc înainte de 1 ianuarie 2015 și ca celelalte condiții de exceptare să continue să fie îndeplinite.
(4)   La încheierea perioadei de valabilitate a prezentului regulament, orice schemă de ajutor exceptată în temeiul prezentului regulament rămâne în continuare exceptată pe durata unei perioade de adaptare de șase luni, cu excepția schemelor de ajutoare regionale. Exceptarea schemelor de ajutoare regionale expiră la data de expirare a hărților ajutoarelor regionale aprobate. Exceptarea ajutoarelor de finanțare de risc exceptate în temeiul articolului 21 alineatul (2) litera (a) expiră la sfârșitul perioadei prevăzute în acordul de finanțare, cu condiția ca angajarea fondurilor publice în fondul de investiții în societăți necotate care beneficiază de sprijin să fi avut loc, pe baza respectivului acord, în termen de 6 luni de la sfârșitul perioadei de valabilitate a prezentului regulament și ca toate celelalte condiții de exceptare să continue să fie îndeplinite.”
Articolul 59 din acest regulament are următorul cuprins:
„Prezentul regulament intră în vigoare la 1 iulie 2014.
[…]”
Dreptul austriac
Articolul 1 alineatul 1 din Energieabgabenvergütungsgesetz (Legea privind rambursarea taxelor pe energie, denumită în continuare „EAVG”) prevede:
„Într‑un an calendaristic (exercițiu financiar), taxele pe energie plătite pentru sursele de energie menționate la alineatul 3 sunt rambursate, la cerere, în măsura în care depășesc (cumulat) 0,5 % din diferența dintre
1.   operațiunile vizate la articolul 1 alineatul 1 punctele 1 și 2 din [Umsatzsteuergesetz 1994 (Legea privind impozitul pe cifra de afaceri din 1994)] și
2.   operațiunile vizate la articolul 1 alineatul 1 punctele 1 și 2 din Legea privind impozitul pe cifra de afaceri din 1994, care sunt furnizate întreprinderii (valoarea producției nete).”
Articolul 1 alineatul 1 din EAVG este completat de articolul 2 alineatul 2 din această lege, care prevede:
„1.   La cererea beneficiarului, în fiecare an calendaristic (exercițiu financiar), suma care depășește procentul din valoarea producției nete menționat la articolul 1 este rambursată. Cererea trebuie să cuprindă cantitatea de energie consumată de întreprindere din sursele de energie menționate la articolul 1 alineatul 3, precum și sumele menționate la articolul 1. Cererea se depune în cel mult cinci ani de la momentul în care sunt îndeplinite condițiile pentru rambursare. Cererea este considerată o declarație fiscală. Cererea se soluționează prin decizie în care se va arăta cuantumul total al rambursării.
2.   La calcularea valorii rambursării se ține cont fie de pragul de 0,5 % din valoarea producției nete, fie de următoarele cheltuieli deductibile, iar valoarea mai mică se reportează:
Se reportează valoarea rambursării diminuată cu cheltuieli deductibile de 400 de euro. […]”
Articolul 2 alineatul 1 din EAVG, în versiunea modificată prin Budgetbegleitgesetz (Legea privind bugetul) din 30 iulie 2004 (BGBl. I, 92/2004, denumită în continuare „BBG”), prevedea:
„Dreptul la rambursare există în favoarea tuturor întreprinderilor, în măsura în care nu furnizează resursele energetice menționate la articolul 1 alineatul 3 ori căldură (aburi sau apă caldă) produsă pe baza resurselor energetice menționate la respectivul articol 1 alineatul 3.”
Budgetbegleitgesetz (Legea privind bugetul) din 30 decembrie 2010 (BGBl. I, 111/2010, denumită în continuare „BBG 2011”) a modificat articolul 2 alineatul 1 din EAVG după cum urmează:
„Dreptul la rambursare există numai în favoarea întreprinderilor care se dovedește că au ca activitate principală fabricarea de bunuri corporale și în măsura în care nu furnizează resursele energetice menționate la articolul 1 alineatul 3 ori căldură (aburi sau apă caldă) produsă pe baza resurselor energetice menționate la respectivul articol 1 alineatul 3.”
BBG 2011 a adăugat un alineat 7 la articolul 4 din EAVG, care are următorul cuprins:
„Articolele 2 și 3[, în versiunea rezultată din BBG 2011,] sunt aplicabile, sub rezerva aprobării de către [Comisie], cererilor de reducere care privesc perioada de după 31 decembrie 2010.”
Potrivit deciziei de trimitere, în Orientările din 2011 privind taxele pe energie din 15 aprilie 2011 stabilite de Bundesministerium für Finanzen (Ministerul Federal al Finanțelor, Austria), care constituie un ajutor de interpretare în special în ceea ce privește rambursarea taxelor pe energie, acest minister a arătat că, începând cu 1 ianuarie 2011, numai întreprinderile de producție aveau dreptul la o rambursare a taxelor pe energie.
La 29 august 2013, ministerul menționat a modificat orientările respective, noua dată fiind 1 februarie 2011.
Litigiile principale și întrebările preliminare
Printr‑o cerere din data de 29 decembrie 2011, Dilly’s Wellnesshotel, care administrează un hotel, a solicitat rambursarea taxelor pe energie aferente anului 2011.
Prin decizia din 21 februarie 2012, administrația fiscală din Linz a respins această cerere pentru motivul că, prin BBG din 2011, articolele 2 și 3 din EAVG au limitat, pentru cererile ulterioare datei de 31 decembrie 2010, rambursarea taxelor pe energie la întreprinderile despre care se dovedește că au ca activitate principală fabricarea de bunuri corporale. „Întreprinderile de servicii” ar fi, așadar, excluse de la beneficiul rambursării taxelor pe energie pentru perioada ulterioară acestei din urmă date.
Dilly’s Wellnesshotel a formulat o cale de atac împotriva acestei decizii.
Prin hotărârea din 23 martie 2012, Unabhängiger Finanzsenat (Camera de Finanțe Independentă, Austria) a respins ca neîntemeiată această cale de atac.
Dilly’s Wellnesshotel a formulat o acțiune împotriva acestei hotărâri.
Prin hotărârea din 19 martie 2013, Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria) a anulat hotărârea menționată. În special, această instanță a statuat că Unabhängiger Finanzsenat (Camera de Finanțe Independentă) a refuzat în mod eronat să admită un drept la rambursarea taxelor pe energie pentru luna ianuarie a anului 2011.
Prin decizia din 31 octombrie 2014, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal, Austria), care a succedat Unabhängiger Finanzsenat (Camera de Finanțe Independentă), a sesizat Curtea cu o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 TFUE.
Prin Hotărârea din 21 iulie 2016, Dilly’s Wellnesshotel (
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
), Curtea declarat că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 800/2008 trebuie interpretat în sensul că lipsa dintr‑o schemă de ajutoare precum cea în discuție în cauza care a determinat pronunțarea hotărârii respective a unei trimiteri exprese la acest regulament, prin citarea titlului său și prin indicarea referinței sale de publicare în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
, se opune ca această schemă să fie considerată ca îndeplinind condițiile pentru a fi exceptată, în temeiul regulamentului menționat, de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE.
Prin hotărârea din 3 august 2016, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) a admis acțiunea formulată de Dilly’s Wellnesshotel și i‑a acordat rambursarea taxelor pe energie pentru anul 2011, iar nu numai pentru luna ianuarie a acelui an, pentru motivul că, printre altele, în lipsa exceptării de la obligația de notificare, excluderea întreprinderilor de servicii de la dreptul la rambursarea taxelor pe energie nu intrase în vigoare.
Instanța de trimitere este sesizată în prezent cu recursul formulat de administrația fiscală din Linz împotriva acestei hotărâri.
Printr‑o altă cerere, din data de 25 iulie 2014, Dilly’s Wellnesshotel a solicitat rambursarea taxelor pe energie pentru perioada cuprinsă între luna februarie a anului 2013 și luna ianuarie a anului 2014.
Prin decizia din 9 ianuarie 2015, administrația fiscală din Kirchdorf Perg Steyr a respins această cerere pentru motivul că o instituție hotelieră este o întreprindere de servicii, iar nu o întreprindere a cărei activitate principală este fabricarea de bunuri corporale. Or, începând cu data de 1 februarie 2011, rambursarea taxelor pe energie ar fi posibilă numai în cazul întreprinderilor care au ca activitate principală fabricarea de bunuri corporale.
Prin hotărârea din 13 februarie 2017, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) a admis acțiunea formulată de Dilly’s Wellnesshotel împotriva acestei decizii și a acordat rambursarea taxelor pe energie în conformitate cu cererea formulată de Dilly’s Wellnesshotel, făcând trimitere în esență la hotărârea sa din 3 august 2016 menționată la punctul 31 din prezenta hotărâre.
Instanța de trimitere este sesizată în prezent cu recursul formulat de administrația fiscală din Kirchdorf Perg Steyr împotriva hotărârii din 13 februarie 2017.
Instanța de trimitere consideră că rambursarea taxelor pe energie constituie, în temeiul EAVG, în versiunea rezultată din BBG, un ajutor care a fost aprobat în mod implicit și nelimitat de Comisie în temeiul articolului 3 și al considerentului (72) al Deciziei 2005/565/CE a Comisiei din 9 martie 2004 privind un regim pus în aplicare în Austria care prevede rambursarea [taxelor] pe energie pentru gazul natural și energia electrică în anii 2002 și 2003 (
JO 2005, L 190, p. 13
).
Aceasta arată de asemenea că, în cazul în care dreptul Uniunii s‑ar opune unei limitări a sferei beneficiarilor ajutorului cum este cea introdusă prin BBG 2011, în temeiul căreia dreptul la rambursarea taxelor pe energie trebuie acordat numai întreprinderilor despre care se dovedește că au ca activitate principală fabricarea de bunuri corporale, reglementarea națională anterioară ar trebui să rămână în vigoare.
Instanța de trimitere arată că în litigiile principale se ridică mai multe probleme de drept al Uniunii, pentru soluționarea cărora este chemată să interpreteze articolul 4 alineatul 7 din EAVG, care prevede că modificarea legislativă rezultată din BBG 2011 este aplicabilă „sub rezerva aprobării de către [Comisie]”.
Instanța de trimitere are îndoieli, în primul rând, în ceea ce privește aspectul dacă limitarea adusă schemei de ajutoare prin BBG 2011 necesita notificarea Comisiei.
În cazul în care ar fi existat o obligație de notificare a schemei de ajutoare modificate în discuție în litigiile principale, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în al doilea rând, dacă faptul că comunicarea către Comisie nu îndeplinea toate condițiile de formă prevăzute de Regulamentul nr. 800/2008 are drept consecință că ajutoarele în cauză trebuie să continue să fie acordate tuturor beneficiarilor vizați de EAVG, în versiunea sa modificată prin BBG, astfel încât ar exista o obligație de punere în aplicare a schemei de ajutoare anterioare modificării legislative rezultate din BBG 2011.
În al treilea rând, instanța de trimitere se întreabă dacă faptul că reducerea taxării cu ajutorul unei formule de calcul concrete, prevăzută în legislația națională, este conformă cu cerința impusă la articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 651/2014, potrivit căreia calcularea reducerii taxei trebuie să se bazeze fie pe o reducere a ratei taxei de mediu aplicabile, fie pe achitarea unei compensații cu valoare fixă, fie pe o combinație între aceste două mecanisme. Pe de altă parte, aceasta ridică problema domeniului de aplicare temporal al acestui regulament.
În aceste împrejurări, Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Modificarea unei scheme de ajutor autorizate, prin intermediul căreia un stat membru renunță să utilizeze în continuare autorizarea primită pentru acel ajutor în privința unei anumite categorii (divizibilă) de beneficiari, reducând astfel numai volumul unui ajutor existent, reprezintă, într‑un caz precum cel din speță, o modificare a schemei de ajutor supusă (în principiu) notificării potrivit articolului 108 alineatul (3) TFUE?
2)
Clauza suspensivă prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE poate conduce, în cazul unui viciu de formă apărut în cadrul aplicării Regulamentului [nr. 800/2008], la neaplicarea unei limitări a unei scheme de ajutor autorizate, cu consecința că statul membru este astfel obligat, prin efectul clauzei suspensive, la plata unui ajutor către anumiți beneficiari («obligația de punere în aplicare»)?
3)
a)
O reglementare privind rambursarea taxelor pe energie precum cea din speță, în cazul căreia cuantumul rambursării taxelor este stabilit în mod clar de lege prin prevederea unei formule de calcul, îndeplinește condițiile prevăzute de Regulamentul [nr. 651/2014]?
b)
Articolul 58 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 651/2014] are ca efect exceptarea acestei dispoziții privind rambursarea taxelor pe energie începând cu [luna] ianuarie [a anului] 2011?”
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
Trebuie să se observe că guvernul austriac susține că un rezumat al informațiilor privind schema de ajutoare în discuție în litigiile principale, în temeiul căreia se prevede o rambursare parțială a taxelor pe energie pentru gazul natural și energia electrică numai în favoarea întreprinderilor care dovedesc că au ca activitate principală fabricarea de bunuri corporale, a fost comunicat Comisiei de Republica Austria și că această comunicare trebuie să fie considerată o notificare efectuată potrivit procedurii de notificare simplificată, prevăzută la articolul 4 din Regulamentul nr. 794/2004.
În această privință, trebuie amintit că, astfel cum Curtea a statuat în mai multe rânduri, în cadrul procedurii preliminare prevăzute la articolul 267 TFUE, care se întemeiază pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, instanța națională este singura competentă să constate și să aprecieze faptele din litigiul principal. În acest cadru, Curtea este abilitată să se pronunțe numai asupra interpretării sau a validității dreptului Uniunii în raport cu situația de fapt și de drept astfel cum este descrisă de instanța de trimitere pentru a da acesteia din urmă elementele utile soluționării litigiului cu care este sesizată (Hotărârea din 27 aprilie 2017, A‑Rosa Flussschiff,
C‑620/15
,
EU:C:2017:309
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, întrebările adresate Curții se întemeiază pe premisa potrivit căreia o notificare către Comisie a schemei de ajutoare în discuție în litigiile principale nu a fost efectuată de Republica Austria în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) TFUE. În special, prin intermediul primei și al celei de a treia întrebări, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă această schemă este supusă obligației de notificare prevăzute de dispoziția menționată sau dacă este exceptată de la această obligație în temeiul Regulamentului nr. 651/2014, în timp ce, prin intermediul celei de a doua întrebări, această instanță urmărește să identifice eventualele consecințe pe care ar trebui să le deducă din încălcarea obligației menționate.
Observațiile prezentate Curții de Comisie și de Dilly’s Wellnesshotel se întemeiază de asemenea pe aceeași premisă. Comisia precizează că comunicarea, în temeiul Regulamentului nr. 800/2008, a unor informații succinte privind reglementarea națională în discuție în litigiile principale nu poate înlocui o notificare adecvată, în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE, și că, de altfel, Republica Austria nu a utilizat formularul de notificare simplificată prevăzut în anexa II la Regulamentul nr. 794/2004, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) litera (c) din acest regulament.
În consecință, fără a aduce atingere chestiunii condițiilor în care se poate considera că o notificare a unei scheme de ajutoare precum cea în discuție în litigiile principale a fost efectuată în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) TFUE, întrucât acest aspect nu a făcut obiectul prezentei trimiteri preliminare, Curtea trebuie să răspundă la întrebările adresate în prezenta cauză întemeindu‑se pe premisa potrivit căreia schema de ajutoare în discuție în litigiile principale nu a fost notificată Comisiei.
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 108 alineatul (3) TFUE trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională care modifică o schemă de ajutoare prin reducerea sferei beneficiarilor acestor ajutoare este supusă, în principiu, obligației de notificare prevăzute la această dispoziție.
Trebuie precizat de la bun început că problema referitoare la o asemenea obligație de notificare este examinată sub rezerva posibilității ca schema de ajutoare în cauză să fie exceptată de la această obligație ca urmare a aplicării unui regulament de exceptare pe categorii, posibilitate care este examinată în cadrul răspunsului la a treia întrebare.
În speță, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 44 din prezenta hotărâre, rezultă că reglementarea națională în discuție în litigiile principale prevede o rambursare parțială a taxelor pe energie pentru gazul natural și energia electrică numai în favoarea întreprinderilor care dovedesc că au ca activitate principală fabricarea de bunuri corporale. În consecință, în temeiul acestei reglementări, prestatorii de servicii, precum Dilly’s Wellnesshotel, sunt excluși de la rambursarea taxelor pe energie.
Trebuie să se observe că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere pleacă de la premisa, de altfel necontestată în cadrul prezentei cauze, potrivit căreia schema de ajutoare anterioară celei în discuție în litigiile principale, care recunoștea un drept de rambursare parțială a taxelor pe energie atât întreprinderilor de producție, cât și întreprinderilor de servicii, a fost aprobată în mod implicit de Comisie în temeiul Deciziei 2005/565.
În aceste condiții, trebuie să se țină seama în speță de această premisă, fără a aduce atingere temeiniciei sale, în vederea răspunsului care trebuie dat la această întrebare, astfel încât schema de ajutoare anterioară celei în discuție în litigiile principale trebuie considerată un ajutor existent, în temeiul articolului 1 litera (b) punctul (ii) din Regulamentul nr. 659/1999.
În ceea ce privește fondul primei întrebări, trebuie amintit că obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE constituie unul dintre elementele fundamentale ale sistemului de control instituit prin Tratatul FUE în domeniul ajutoarelor de stat. În cadrul acestui sistem, statele membre au obligația, pe de o parte, de a notifica Comisiei fiecare măsură care urmărește să instituie sau să modifice un ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE și, pe de altă parte, de a nu pune în aplicare o astfel de măsură atât timp cât instituția menționată nu a adoptat o decizie finală privind măsura respectivă (Hotărârea din 5 martie 2019, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, punctul
și jurisprudența citată).
Obligația care îi revine statului membru în cauză de a notifica orice ajutor nou Comisiei este precizată la articolul 2 din Regulamentul nr. 659/1999 (Hotărârea din 21 iulie 2016, Dilly’s Wellnesshotel,
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
, punctul
).
Astfel cum Curtea a statuat deja, trebuie considerate ajutoare noi supuse obligației de notificare prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE măsurile adoptate după intrarea în vigoare a Tratatului FUE care urmăresc să instituie sau să modifice ajutoare, precizându‑se că aceste modificări pot viza fie ajutoare existente, fie proiecte inițiale notificate Comisiei (a se vedea în special Hotărârea din 9 august 1994, Namur‑Les assurances du crédit,
C‑44/93
,
EU:C:1994:311
, punctul
, și Hotărârea din 20 mai 2010, Todaro Nunziatina & C.,
C‑138/09
,
EU:C:2010:291
, punctul
).
Astfel, conform articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 659/1999, un ajutor nou este definit drept orice schemă de ajutoare sau orice ajutor individual care nu este ajutor existent, inclusiv modificările ajutoarelor existente.
În această ultimă privință, o modificare a unui ajutor existent este definită, potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 794/2004, drept orice schimbare, alta decât modificările de natură pur formală sau administrativă care nu pot afecta evaluarea compatibilității măsurii de ajutor cu piața comună.
În special, în temeiul articolului 4 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 794/2004, consolidarea criteriilor de aplicare a unei scheme de ajutor autorizate se numără printre modificările aduse ajutoarelor existente care trebuie, în principiu, să fie notificate.
Pe de altă parte, potrivit jurisprudenței Curții, examinarea aspectului dacă o măsură constituie un ajutor, în sensul articolului 107 TFUE, ține seama în special de cercul beneficiarilor pentru care este prevăzută acordarea acestui ajutor pentru a verifica în special caracterul selectiv al acestei măsuri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 noiembrie 2001, Adria‑Wien Pipeline și Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke,
C‑143/99
,
EU:C:2001:598
, punctele
-
, precum și punctele 40 și 55).
Rezultă că o modificare a criteriilor potrivit cărora beneficiarii unui ajutor sunt identificați nu se limitează la o modificare cu caracter pur formal sau administrativ, ci constituie un element ale cărui efecte pot fi de natură să influențeze aspectul dacă o măsură trebuie calificată drept ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE și, în consecință, necesitatea de a notifica acest ajutor în conformitate cu obligația prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE.
Astfel, după cum susține în mod întemeiat Comisia, controlul pe care această instituție este chemată să îl exercite în urma notificării, efectuată în temeiul acestei din urmă dispoziții, a unui proiect prin care se urmărește modificarea sferei beneficiarilor unei scheme de ajutoare nu se limitează la a verifica dacă modificarea în cauză a determinat o reducere a numărului de beneficiari, ci implică, printre altele, o apreciere a aspectului dacă schimbarea criteriilor de aplicare care rezultă din respectiva modificare denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri. Or, notificarea prealabilă a unei asemenea modificări permite tocmai să se verifice dacă aceasta este situația.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 108 alineatul (3) TFUE trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională care modifică o schemă de ajutoare prin reducerea sferei beneficiarilor acestor ajutoare este supusă, în principiu, obligației de notificare prevăzute la această dispoziție.
Cu privire la a treia întrebare
Cu privire la a doua parte a celei de a treia întrebări
Prin intermediul celei de a doua părți a celei de a treia întrebări, care trebuie analizată în primul rând întrucât privește domeniul de aplicare temporal al Regulamentului nr. 651/2014, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 58 alineatul (1) din acest regulament trebuie interpretat în sensul că ajutoarele acordate înainte de intrarea în vigoare a regulamentului menționat, pe baza unei scheme de ajutoare cum este cea în discuție în litigiile principale, pot fi exceptate, în temeiul aceluiași regulament, de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 109 TFUE, Consiliul este autorizat să adopte toate regulamentele utile pentru aplicarea articolelor 107 și 108 TFUE și să stabilească în special condițiile de aplicare a articolului 108 alineatul (3) TFUE, precum și categoriile de ajutoare care sunt exceptate de la procedura prevăzută în această din urmă dispoziție. Pe de altă parte, în temeiul articolului 108 alineatul (4) TFUE, Comisia poate adopta regulamente privind categoriile de ajutoare de stat stabilite de Consiliu, în temeiul articolului 109 TFUE, ca putând fi exceptate de la procedura prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE (Hotărârea din 5 martie 2019, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, Regulamentul nr. 994/98, în temeiul căruia a fost adoptat ulterior Regulamentul nr. 800/2008, fusese adoptat în temeiul articolului 94 din Tratatul CE (devenit articolul 89 CE, devenit la rândul său articolul 109 TFUE) (Hotărârea din 5 martie 2019, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, punctul
și jurisprudența citată). Acest din urmă regulament a fost el însuși abrogat și a fost înlocuit prin Regulamentul nr. 651/2014, care a fost adoptat de asemenea în temeiul Regulamentului nr. 994/98.
Rezultă că, în pofida obligației de notificare prealabilă a fiecărei măsuri de instituire sau de modificare a unui ajutor, care este impusă statelor membre în temeiul tratatelor și, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 54 din prezenta hotărâre, care constituie unul dintre elementele fundamentale ale sistemului de control al ajutoarelor de stat, dacă o măsură de ajutor adoptată de un stat membru îndeplinește condițiile relevante prevăzute de Regulamentul nr. 651/2014, acest stat membru se poate prevala de posibilitatea de a fi scutit de obligația sa de notificare (a se vedea, în ceea ce privește Regulamentul nr. 800/2008, Hotărârea din 21 iulie 2016, Dilly’s Wellnesshotel,
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
, punctul
).
Invers, din articolul 58 alineatul (2) din Regulamentul nr. 651/2014 reiese că orice ajutor care nu este exceptat de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE, în temeiul acestui regulament sau al altor regulamente adoptate în conformitate cu articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 994/98, care era în vigoare anterior, este evaluat de Comisie în conformitate cu cadrele, orientările, comunicările și avizele relevante.
În această privință, astfel cum s‑a amintit la punctul 30 din prezenta hotărâre, în Hotărârea din 21 iulie 2016, Dilly’s Wellnesshotel (
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
), Curtea a declarat că o schemă de ajutoare cum era cea în discuție în litigiul care a determinat pronunțarea acestei hotărâri nu era exceptată de la obligația de notificare în temeiul Regulamentului nr. 800/2008 întrucât această schemă nu conținea nicio trimitere expresă la regulamentul respectiv, conform articolului 3 alineatul (1) din acesta. Din cererea de decizie preliminară din prezenta cauză rezultă că schema de ajutoare în discuție în litigiul care a determinat pronunțarea hotărârii sus‑menționate este și cea în discuție în litigiile principale. Astfel, din istoricul respectivelor litigii prezentate în această cerere, așa cum au fost prezentate la punctele 30-32, precum și la punctele 35 și 36 din prezenta hotărâre, reiese că recursurile cu care este sesizată instanța de trimitere au fost formulate împotriva hotărârilor prin care Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal), ca urmare a Hotărârii din 21 iulie 2016, Dilly’s Wellnesshotel (
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
), a acordat rambursarea taxelor pe energie solicitată de Dilly’s Wellnesshotel.
Or, împrejurarea potrivit căreia, ca urmare a lipsei unei trimiteri exprese la Regulamentul nr. 800/2008 în cadrul schemei de ajutoare în discuție în litigiile principale, această schemă nu poate beneficia de o exceptare în temeiul acestui regulament nu poate, în sine, să se opună ca regimul menționat să îndeplinească condițiile pertinente prevăzute de Regulamentul nr. 651/2014, care, așa cum reiese din cuprinsul punctelor 9 și 66 din prezenta hotărâre, a abrogat și a înlocuit Regulamentul nr. 800/2008. Într‑adevăr, după cum rezultă din considerentele (2)-(4) ale Regulamentului nr. 651/2014, prin revizuirea Regulamentului nr. 800/2008, Regulamentul nr. 651/2014 urmărea în special să definească mai bine condițiile în care anumite categorii de ajutoare pot fi considerate compatibile cu piața internă și să extindă domeniul de aplicare al exceptărilor pe categorii. Prin urmare, astfel cum reiese atât din articolul 3 din Regulamentul nr. 651/2014, cât și din considerentul (6) al acestuia, având în vedere ansamblul condițiilor, atât generale, cât și specifice categoriei de ajutoare în cauză, prevăzute în Regulamentul nr. 651/2014, trebuie să se aprecieze dacă un ajutor poate beneficia de o exceptare în temeiul acestui din urmă regulament.
În ceea ce privește, așadar, aspectul dacă ajutoarele acordate pe baza unei scheme de ajutoare cum este cea în discuție în litigiile principale pot fi exceptate de la obligația de notificare în temeiul Regulamentului nr. 651/2014, este necesar să se arate că, asemenea Regulamentului nr. 800/2008, Regulamentul nr. 651/2014 și condițiile prevăzute de acesta trebuie să fie interpretate în mod strict, fiind o atenuare a regulii generale pe care o reprezintă obligația de notificare (a se vedea prin analogie Hotărârea din 21 iulie 2016, Dilly’s Wellnesshotel,
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
, punctul
).
O asemenea abordare este susținută de obiectivele urmărite prin regulamentele generale de exceptare pe categorii de ajutoare, așa cum sunt menționate în considerentele (4) și (5) ale Regulamentului nr. 994/98. Astfel, deși Comisia este autorizată să adopte asemenea regulamente, pentru asigurarea unei supravegheri eficiente a normelor privind concurența în materia ajutoarelor de stat și pentru simplificarea procedurilor administrative, fără a reduce controlul Comisiei în acest domeniu, regulamentele amintite au de asemenea ca obiectiv consolidarea transparenței și a securității juridice. Respectarea condițiilor prevăzute de aceste regulamente, inclusiv, așadar, de Regulamentul nr. 651/2014, permite asigurarea îndeplinirii în totalitate a acestor obiective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iulie 2016, Dilly’s Wellnesshotel,
C‑493/14
,
EU:C:2016:577
, punctul
).
În speță, ajutoarele în discuție în litigiile principale privesc rambursarea taxelor pe energie aferente anului 2011, precum și perioadei cuprinse între luna februarie a anului 2013 și luna ianuarie a anului 2014, în condițiile în care Regulamentul nr. 651/2014 a intrat în vigoare la 1 iulie 2014, în conformitate cu articolul 59 din acest din urmă regulament.
În această privință trebuie să se arate că, astfel cum reiese din însuși titlul articolului 58 din Regulamentul nr. 651/2014, acest articol prevede dispoziții tranzitorii aplicabile ajutoarelor de stat vizate de dispozițiile sale. În special, alineatul (1) al acestui articol prevede că Regulamentul nr. 651/2014 se aplică ajutoarelor individuale acordate înainte de intrarea sa în vigoare, în măsura în care îndeplinesc toate condițiile pe care regulamentul menționat le prevede, cu excepția articolului 9, acest din urmă articol prevăzând obligații în materie de publicare și de informare cu privire la măsurile de ajutor.
Potrivit articolului 2 punctul 14 din Regulamentul nr. 651/2014, noțiunea de „ajutor individual”, în sensul acestui regulament, cuprinde printre altele orice ajutor acordat unui beneficiar individual în temeiul unei scheme de ajutoare. În această noțiune se încadrează facilitățile fiscale pe care reclamanta le revendică în litigiile principale.
În consecință, potrivit chiar modului de redactare a articolului 58 alineatul (1) din Regulamentul nr. 651/2014, ajutoarele în discuție în litigiile principale, deși au fost acordate înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament, sunt totuși susceptibile să fie exceptate de la obligația de notificare în temeiul acestuia.
Această interpretare se conciliază de altfel cu obiectivul urmărit de Regulamentul nr. 651/2014 care constă, așa cum reiese din considerentul (3) al acestuia, în a permite o mai bună definire a priorităților în materie de punere în aplicare a normelor privind ajutoarele de stat. Astfel, după cum reiese din considerentul (2) al regulamentului menționat, revizuirea Regulamentului nr. 800/2008 constituia un element central al modernizării politicii Uniunii în materie de ajutoare de stat, această modernizare implicând o vastă reexaminare a normelor aplicabile ajutoarelor de stat și enumerând printre obiectivele sale principale pe acela de a concentra examinarea
ex ante
a măsurilor de ajutor de către Comisie la cazurile care au cea mai mare incidență asupra pieței interne.
Interpretarea alineatului (1) al articolului 58 din Regulamentul nr. 651/2014 expusă la punctul 76 din prezenta hotărâre nu poate fi repusă în discuție de argumentul, invocat de Dilly’s Wellnesshotel, potrivit căruia acest alineat trebuie interpretat coroborat cu alineatele (2) și (3) ale acestui articol. Astfel, după cum subliniază domnul avocat general la punctul 53 din concluzii, alineatul (1) al articolului 58 din Regulamentul nr. 651/2014 nu impune nicidecum ca condițiile stabilite la celelalte alineate ale acestui articol să fie îndeplinite pentru ca alineatul (1) menționat să fie aplicabil, întrucât alineatele (1)-(4) ale articolului 58 menționat vizează, fiecare, norme tranzitorii pentru situații distincte.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se considere că, astfel cum susțin guvernul austriac și Comisia, articolul 58 alineatul (1) din Regulamentul nr. 651/2014 exceptează de la obligația de notificare ajutoarele individuale acordate înainte de 1 iulie 2014, cum sunt cele plătite în temeiul schemei în discuție în litigiile principale, în măsura în care aceste ajutoare îndeplinesc toate condițiile prevăzute de regulamentul menționat, cu excepția articolului 9 din acesta.
În consecință, trebuie să se răspundă la a doua parte a celei de a treia întrebări că articolul 58 alineatul (1) din Regulamentul nr. 651/2014 trebuie interpretat în sensul că ajutoarele acordate înainte de intrarea în vigoare a regulamentului menționat, pe baza unei scheme de ajutoare cum este cea în discuție în litigiile principale, pot fi exceptate, în temeiul aceluiași regulament, de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE.
Cu privire la prima parte a celei de a treia întrebări
În prima parte a celei de a treia întrebări, instanța de trimitere se referă cu caracter general la condițiile prevăzute de Regulamentul nr. 651/2014, fără a cita nicio dispoziție specifică din acesta. Totuși, din chiar modul de redactare a acestei întrebări, precum și din alte constatări expuse în cererea de decizie preliminară, cum sunt cele preluate la punctul 42 din prezenta hotărâre, reiese că, prin intermediul întrebării menționate, această instanță urmărește să stabilească dacă condiția prevăzută la articolul 44 alineatul (3) din acest regulament este îndeplinită în litigiile principale.
În special, modul de redactare a primei părți a celei de a treia întrebări face trimitere la faptul că reglementarea națională în discuție în litigiile principale stabilește în mod explicit, într‑o formulă de calcul, cuantumul rambursării taxelor pe energie, în timp ce articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 651/2014 prevede că schemele de ajutoare sub formă de reduceri ale taxării trebuie să se întemeieze pe o reducere a ratei aplicabile a taxei de mediu, pe plata unei sume fixe de compensare sau pe o combinație a celor două. Pe de altă parte, deși prezintă în detaliu în cererea sa de decizie preliminară motivele pentru care are îndoieli cu privire la aspectul dacă se poate considera că schema de ajutoare în discuție în litigiile principale îndeplinește condiția prevăzută la această dispoziție, instanța de trimitere arată în mod expres că este de părere că atât condițiile prevăzute la articolul 44 alineatele (1), (2) și (4) din Regulamentul nr. 651/2014, cât și cele care decurg din diverse alte dispoziții care figurează în capitolul I din acest regulament sunt îndeplinite în litigiile principale.
Prin urmare, trebuie să se considere că, prin intermediul primei părți a celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 651/2014 trebuie interpretat în sensul că o schemă de ajutoare cum este cea în discuție în litigiile principale, pentru care cuantumul rambursării taxelor pe energie este stabilit în mod explicit într‑o formulă de calcul prevăzută de reglementarea națională care instituie schema respectivă, este conformă cu această dispoziție.
În această privință trebuie amintit că articolul 3 din Regulamentul nr. 651/2014 prevede că sunt compatibile cu piața internă, în sensul articolului 107 alineatul (2) sau (3) TFUE, și sunt exceptate de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE, printre altele, schemele de ajutor și ajutoarele individuale acordate în temeiul schemelor de ajutoare, în măsura în care aceste scheme și ajutoare îndeplinesc toate condițiile prevăzute în capitolul I din acest regulament, precum și condițiile specifice prevăzute în capitolul III pentru categoria de ajutoare în cauză.
Dispozițiile articolului 44 din Regulamentul nr. 651/2014, care figurează în capitolul III din acest regulament, se aplică, astfel cum reiese din însuși titlul acestui articol și din alineatul (1) al acestuia, ajutoarelor sub formă de reduceri ale taxelor de mediu în temeiul Directivei 2003/96. Prin urmare, trebuie să se considere că aceste dispoziții sunt aplicabile în litigiile principale, fără a aduce atingere aspectului dacă condițiile prevăzute de această directivă sunt efectiv îndeplinite în cazul schemei de ajutoare în discuție în litigiile principale, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
În ceea ce privește, așadar, aspectul dacă o astfel de schemă de ajutoare îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 651/2014, din alegerea pe care legiuitorul Uniunii a acordat‑o statelor membre în temeiul acestei dispoziții, prin faptul că le este permis să prevadă fie o reducere a ratei de taxare aplicabile, fie plata unei sume fixe de compensare, fie o combinație a celor două mecanisme, reiese că, astfel cum susține Comisia, această dispoziție urmărește să garanteze că mecanismul de reducere a taxării reținut permite să se stabilească în mod transparent ce reducere a taxei este aplicabilă, deși lasă o anumită marjă de manevră statelor membre în ceea ce privește modalitățile acestuia.
În această ultimă privință, în considerentul (64) al Regulamentului nr. 651/2014 se precizează, printre altele, că, pentru a menține semnalul referitor la preț adresat întreprinderilor pe care taxa de mediu urmărește să îl transmită, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a elabora un mecanism de reducere fiscală pe baza unei compensații anuale fixe (rambursarea taxei).
Trebuie să se observe de asemenea că obiectivul care constă în garantarea unui caracter transparent față de mecanismul de calcul al reducerii taxării se înscrie în obiectivul urmărit de Regulamentul nr. 651/2014 și evidențiat în considerentele (3)-(5) ale acestuia de a oferi mai multă importanță transparenței și controlului respectării normelor privind ajutorul de stat la nivel național și al Uniunii. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 72 din prezenta hotărâre, acest obiectiv figurează printre cele urmărite, în mod general, de regulamentele generale de exceptare pe categorii de ajutoare.
În speță, din elementele prezentate Curții reiese că reducerile de taxe care constituie ajutoarele acordate în temeiul schemei de ajutoare în discuție în litigiile principale se întemeiază pe o formulă de calcul definită în mod concret în reglementarea națională care instituie schema menționată. În special, în conformitate cu această reglementare, taxele pe energie trebuie să fie rambursate în fiecare an calendaristic în măsura în care depășesc, în total, 0,5 % din valoarea producției nete a întreprinderii. În plus, reglementarea menționată limitează cuantumul rambursării în raport cu ratele minime de taxare prevăzute de Directiva 2003/96. De altfel, administrația națională nu dispune de nicio marjă de apreciere în ceea ce privește cuantumul reducerii taxelor care rezultă din această formulă de calcul.
Astfel, în temeiul acestei scheme, cuantumul taxelor pe energie care trebuie rambursate corespunde fie diferenței dintre cuantumul integral al acestor taxe și 0,5 % din valoarea producției nete a întreprinderii beneficiare, fie diferenței dintre cuantumul integral al acestor taxe și ratele minime de impozitare aplicabile surselor de energie vizate. Dintre aceste două moduri de calcul, este aplicat cel care determină cuantumul taxelor pe energie cel mai redus care trebuie rambursat.
Rezultă că, în temeiul formulei de calcul pe care o prevede, reglementarea națională în discuție în litigiile principale determină două potențiale rate reduse ale taxei de mediu, precum și rata acestor două taxe care trebuie aplicată pentru fiecare întreprindere beneficiară. O astfel de formulă de calcul nu permite autorităților naționale să determine în mod liber cuantumul taxei pe care întreprinderea trebuie să o plătească efectiv, acesta corespunzând cuantumului păstrat de autoritățile fiscale după plata rambursării astfel calculate.
În aceste condiții, trebuie să se constate că, așa cum arată Comisia, fiecare dintre modurile alternative de calcul din care este compusă formula de calcul prevăzută de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, astfel cum sunt prezentate la punctele 89 și 90 din prezenta hotărâre, implică o reducere a ratei taxei de mediu aplicabile, în sensul articolului 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 651/2014. Astfel, în cadrul celei dintâi dintre aceste modalități de calcul, rata de taxare aplicabilă este redusă efectiv la 0,5 % din valoarea producției nete a întreprinderii beneficiare, în timp ce, în cadrul celei de a doua modalități de calcul, rata de taxare aplicabilă este în mod efectiv redusă la nivelul minim de taxare aplicabil sursei de energie în cauză.
Prin urmare, trebuie să se constate că o schemă de ajutoare cum este cea în discuție în litigiile principale se întemeiază pe unul dintre mecanismele specifice de reducere a taxelor de mediu prevăzute la articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 651/2014, astfel încât condiția prevăzută la această dispoziție trebuie să fie considerată îndeplinită.
Această considerație nu este repusă în discuție de împrejurarea că reglementarea națională în discuție în litigiul principal prevede o formulă de calcul din care rezultă două rate reduse de taxare diferite, dat fiind că, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 89-91 din prezenta hotărâre, această reglementare permite de asemenea să se determine care dintre aceste două rate trebuie să fie aplicată efectiv într‑un caz concret, întrucât existența a două rate de taxare alternative nu repune deci în discuție obiectivul urmărit de articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 651/2014 și prezentat la punctele 86 și 87 din prezenta hotărâre.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la prima parte a celei de a treia întrebări că articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 651/2014 trebuie interpretat în sensul că o schemă de ajutoare cum este cea în discuție în litigiile principale, pentru care cuantumul rambursării taxelor pe energie este stabilit în mod explicit într‑o formulă de calcul prevăzută de reglementarea națională care instituie această schemă, este conformă cu această dispoziție.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească consecințele pe care ar trebui să le deducă pentru litigiile principale în cazul în care Curtea ar considera că o schemă de ajutoare cum este cea în discuție în aceste litigii ar fi trebuit să fie notificată în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) TFUE, astfel încât ajutoarele acordate în temeiul acestei scheme ar trebui să fie considerate nelegale.
Or, din răspunsurile date la prima și la a treia întrebare rezultă că, în pofida obligației de notificare de principiu care se impune în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE în ceea ce privește o schemă de ajutoare cum este cea în discuție în litigiile principale, ajutoarele acordate în temeiul acestei scheme în aceste litigii sunt scutite de această obligație în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 651/2014, în măsura în care sunt respectate toate condițiile prevăzute în capitolul I, precum și la articolul 44 din regulamentul menționat, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
În aceste condiții, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiile principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

1)
Articolul 108 alineatul (3) TFUE trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională care modifică o schemă de ajutoare prin reducerea sferei beneficiarilor acestor ajutoare este supusă, în principiu, obligației de notificare prevăzute la această dispoziție.

2)
Articolul 58 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 651/2014 al Comisiei din 17 iunie 2014 de declarare a anumitor categorii de ajutoare compatibile cu piața internă în aplicarea articolelor 107 și 108 [TFUE] trebuie interpretat în sensul că ajutoarele acordate înainte de intrarea în vigoare a regulamentului menționat, pe baza unei scheme de ajutoare cum este cea în discuție în litigiile principale, pot fi exceptate, în temeiul aceluiași regulament, de la obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE.

3)
Articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 651/2014 trebuie interpretat în sensul că o schemă de ajutoare cum este cea în discuție în litigiile principale, pentru care cuantumul rambursării taxelor pe energie este stabilit în mod explicit într‑o formulă de calcul prevăzută de reglementarea națională care instituie această schemă, este conformă cu această dispoziție.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.