CELEX: 62018CJ0029
Преюдициално запитване
Социална политика
Директива 1999/70/ЕО
Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
Клауза 4
Принцип на недопускане на дискриминация
Понятие „условия за наемане на работа“
Сравнимост на положенията
Обосноваване
Понятие „обективни причини“
Обезщетение при прекратяване на трудов договор за неопределено време на обективно основание
По-малко обезщетение, плащано при изтичане на срока на трудов договор „до завършване на определена работа

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложение към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (
ОВ L 175, 1999 г., стр. 43
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129), както и на членове 20 и 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитванията са отправени в рамките на три спора между Cobra Servicios Auxiliares SA (наричано по-нататък „Cobra“), от една страна, и José David Sánchez Iglesias (C‑29/18), José Ramón Fiuza Asorey (C‑30/18) и Jesus Valiño Lopez (C‑44/18) (наричани по-нататък заедно „заинтересованите лица“), FOGASA (C‑29/18 и C‑44/18) и Incatema SL, от друга страна, по повод на плащането на обезщетение след прекратяването на трудовите договори до завършване на определена работа между заинтересованите лица и Cobra.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображение 14 от Директива 1999/70 гласи:
„Подписалите страни пожелаха да сключат рамково споразумение относно срочната заетост, като определят общите принципи и минималните изисквания за срочни трудови договори и трудови правоотношения; те демонстрираха желанието си да подобрят качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа за недискриминация и да създадат рамка за предотвратяване на нарушенията, произтичащи от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения“.
Съгласно член 1 от Директива 1999/70 същата има за цел „да въведе в действие [Рамковото споразумение], сключено между общите междуотраслови организации (CES, UNICE и CEEP) […]“.
В трета алинея от преамбюла на Рамковото споразумение се уточнява:
„[Рамковото] споразумение определя общите принципи и минималните изисквания, свързани със срочната работа, приемайки, че тяхното детайлно приложение трябва да отчита реалностите на специфичните национални, секторни и сезонни ситуации. То илюстрира желанието на социалните партньори да създадат обща рамка за осигуряване на равно третиране на работниците на срочен трудов договор, като ги закриля срещу дискриминация и за използване на срочните трудови договори на база, приемлива за работодателите и работниците“.
Съгласно клауза 1 от Рамковото споразумение то има за цел, от една страна, да подобри качеството на срочната работа чрез гарантиране на прилагането на принципа на недискриминация, и от друга страна, да създаде рамка за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения.
Клауза 3 от Рамковото споразумение, озаглавена „Определения“, гласи:
„1.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на срочен трудов договор“ означава лице, което има трудов договор или правоотношение, сключени директно между работодателя и работника, където изтичането на срока на трудовия договор или правоотношение е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, завършване на специфична задача или настъпване на определен случай.
2.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на […] трудов договор [за неопределено време в сходно положение]“ означава работник с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност, в същото ведомство, ангажиран със същата или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията“.
Клауза 4 от Рамковото споразумение, озаглавена „Принцип на [недопускане на] дискриминация“, предвижда в точка 1:
„По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на […] трудов договор [за неопределено време в сходно положение], само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини“.
Испанската правна уредба
Член 15 от Texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Преработен закон за статута на работниците), одобрен с Real Decreto Legislativo 1/1995 (Кралски законодателен декрет № 1/1995) от 24 март 1995 г. (BOE, № 75 от 29 март 1995 г., стр. 9654) в редакцията му, приложима към момента на настъпване на фактите, разглеждани в главното производство (наричан по-нататък „Законът за статута на работниците“), гласи:
„1.   Трудовият договор може да бъде сключен за неопределено време или за определен срок.
Срочни трудови договори могат да се сключват в следните случаи:
а)
когато работникът се наема за изпълнението на специфична задача, която е самостоятелна и отделима от цялостната дейност на предприятието и чието извършване, макар да е ограничено във времето, по принцип е с неопределена продължителност. Продължителността на тези договори не може да надхвърля три години, като тя може да бъде продължена с още дванадесет месеца с национален браншов колективен договор или, при липса на такъв, с браншов колективен договор на по-ниско равнище. След изтичането на тези срокове работниците и служителите придобиват качеството на работник на постоянен трудов договор в съответното предприятие. В браншовите колективни трудови договори на национално или по-ниско равнище, включително в колективните трудови договори на равнище предприятие, могат да се определят работите или задачите, които имат собствено съдържание в рамките на нормалната дейност на предприятието и за които могат да се сключват договори от подобно естество.
[…]
3.   Сключените при заобикаляне на закона срочни договори се считат за сключени за неопределено време.
[…]“.
Член 49, параграф 1 от Закона за статута на работниците гласи:
„1.   Трудовият договор се прекратява:
[…]
б)
на законосъобразно уговорените основания, освен ако същите не представляват явна злоупотреба с права от страна на работодателя;
в)
с изтичане на уговорения срок или с изпълнение на задачата или услугата, предмет на договора. Освен в случаите на трудови договори за „interinidad“ при отсъствие на работник и при незаета по съответния ред длъжност и в случаите на трудови договори за обучение, при прекратяване на договора работникът има право на обезщетение в размер на дванадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година или на обезщетението, евентуално предвидено в приложимата в случая специална правна уредба;
[…]
i)
в случай на колективно уволнение по икономически, технически, организационни или производствени причини;
[…]
l)
по предвидените в закона обективни причини;
[…]“.
Член 51, параграф 1 от този закон гласи:
„По смисъла на разпоредбите на настоящия закон „колективно уволнение“ означава прекратяването на трудовите договори по икономически, технически, организационни или производствени причини, когато в рамките на 90 дни се прекратят договорите на поне:
а)
10 работници в предприятия, в които са заети повече от 100 работници;
b)
10 % от броя на работниците в предприятия, в които са заети между 100 и 300 работници;
с)
30 работници в предприятия, в които са заети повече от 300 работници.
[…]
[…] […] Счита се, че са налице производствени причини, когато настъпят промени по-специално в търсенето на стоки или услуги, които предприятието възнамерява да пусне на пазара.
[…]“.
Съгласно член 52 от Закона за статута на работниците трудовият договор може да бъде прекратен по-специално когато е налице една от причините, предвидени в член 51, параграф 1 от този закон.
Съгласно член 53, параграф 1, буква b) от същия закон при прекратяване на трудовия договор по член 52 едновременно с връчването на писменото предизвестие на работника се изплаща обезщетение в размер на двадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година, като за периодите, по-кратки от година, то се изчислява пропорционално на броя отработени месеци и не може да надвишава дванадесет месечни възнаграждения.
Съгласно член 56, параграф 1 от Закона за статута на работниците при незаконосъобразно прекратяване на трудовия договор работодателят трябва или да възстанови работника на работа в предприятието, или да му изплати обезщетение в размер на 33-дневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
На 1 август 2011 г. Cobra сключва с газо- и електроразпределителното дружество Unión Fenosa договор, с който му поверява отчитането на електромери, поставянето и замяната на измервателни уреди, периодичните инспекции, прекъсването и извеждането извън експлоатация, както и месечното отчитане на разходомери за газ, на територията на провинция Ла Коруня (Испания) (наричан по-нататък „договорът за доставка на услуги“).
Cobra сключва със заинтересованите лица срочни трудови договори до завършването на определена работа, свързани с продължителността на договора за доставка на услуги, по-специално за изпълнението на задачите по отчитане на измервателните уреди на клиентите на Unión Fenosa.
На 24 февруари 2015 г. Unión Fenosa уведомява Cobra, че договорът за доставка на услуги ще бъде прекратен, считано от 31 март 2015 г.
Cobra посочва на заинтересованите лица, че поради решението на Unión Fenosa да прекрати договора за доставка на услуги, трудовите им правоотношения с Cobra ще бъдат прекратени поради отпадане на работата, за извършването на която са били сключени. Cobra уведомява заинтересованите лица и че към датата на погасяването на тези трудови правоотношения ще получат по-специално обезщетението, предвидено в член 49, параграф 1, буква с) от Закона за статута на работниците.
Освен това Cobra започва процедура за колективно уволнение по производствени причини на 72 работници на трудов договор за неопределено време, които също работят във връзка с изпълнението на договора за доставка на услуги.
Заинтересованите лица предявяват пред Juzgado de lo Social n
o
3 de Santiago de Compostela (Съд по трудови спорове № 3, Сантяго де Компостела, Испания) искове за оспорване на уволнението им, насочени по-специално срещу Cobra.
С решения от март 2017 г. тази юрисдикция приема, че трудовите договори на заинтересованите лица са били сключени при заобикаляне на закона и че поради тази причина тяхното прекратяване е било лишено от правно основание и е представлявало незаконно уволнение. Тази юрисдикция осъжда Cobra или да възстанови на работа съответните работници, или да прекрати техните трудови правоотношения и да им плати обезщетението за незаконно уволнение, предвидено в член 56, параграф 1 от Закона за статута на работниците.
Cobra обжалва тези решения пред Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Висш съд на Галисия, Испания), като посочва, че разглежданите в главното производство срочни трудови договори са били действителни.
Според заинтересованите лица, ако се приеме, че техните трудови договори са действителни, съгласно клауза 4 от Рамковото споразумение и решение от 14 септември 2016 г., de Diego Porras (
C‑596/14
,
EU:C:2016:683
), те трябвало да получат обезщетението за колективно уволнение, предвидено в член 53, параграф 1, буква b) от Закона за статута на работниците.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че според практиката на Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания) сключването на срочен трудов договор до завършване на определена работа, свързан с извършването на дейност, която е предмет на договор за доставка на услуги, сключен между работодателя и неговия клиент, не означава, че този трудов договор трябва да се счита за сключен при заобикаляне на закона и че трудовото правоотношение трябва да се преквалифицира в такова за неопределено време съгласно член 15, параграф 3 от Закона за статута на работниците.
От тази съдебна практика следвало, че прекратяването на договора за доставка на услуги от клиента отбелязва приключването на задачата, предмет на трудовия договор до завършване на определена работа, по смисъла на член 49, параграф 1, буква с) от Закона за статута на работниците и поради това води до прекратяване на последния договор.
Освен това от посочената съдебна практика следвало, че продължителността на срочния трудов договор до завършване на определена работа е свързана с наличието на потребност, на която отговаря този договор, и че по принцип при сключването на посочения договор е трудно да се определи точната дата на неговото прекратяване. Ето защо Tribunal Supremo (Върховен съд) бил приел, че докато съществува тази потребност, т.е. докато работодателят е страна по договора за предоставяне на услуги, трудовият договор до завършване на определена работа запазва действителността си, тъй като неговата продължителност съвпада с потребността, на която той отговаря.
Запитващата юрисдикция изтъква, че разглежданите в главното производство срочни договори отговарят на понятието „договор до завършване на определена работа“, както е изтълкувано от Tribunal Supremo (Върховен съд).
Въпреки това в настоящия случай прекратяването на договора за предоставяне на услуги, което води до прекратяването на трудовите правоотношения между Cobra и няколко от наетите от него лица, би довело, що се отнася до работниците на срочни трудови договори, до плащане на обезщетението в размер на дванадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година, предвидено в член 49, параграф 1, буква с) от Закона за статута на работниците, а що се отнася до работниците на трудов договор за неопределено време, които извършват същата работа — до плащане на обезщетението в размер на двадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година, предвидено в член 53, параграф 1, буква b) от този закон.
Ето защо би съществувала разлика в третирането на работниците на срочни трудови договори и на тези на трудов договор за неопределено време в сходно положение по отношение на условие за наемане на работа, която разлика произтичала от предвидените в националното право различия в правния режим за получаване на обезщетението при прекратяване на трудовото правоотношение.
Подчертавайки, че тези различия се обясняват с обстоятелството, че макар в основата на прекратяването на разглежданите в главното производство срочни трудови договори и на трудовите договори за неопределено време да стои прекратяването на договора за предоставяне на услуги, това прекратяване настъпва с изтичането на срока, за който са били сключени първият вид договори, и поради колективно уволнение по причина, различна от продължителността на трудовото правоотношение, що се отнася до втория вид трудови договори, запитващата юрисдикция си задава въпроса дали съществуват обективни причини, които биха могли да обосноват разликата в третирането, изложена в предходната точка от настоящото решение.
При отрицателен отговор на този въпрос запитващата юрисдикция се пита дали — доколкото разглежданите в главното производство спорове се развиват между частноправни субекти и член 49, параграф 1, буква с) от Закона за статута на работниците не може да се тълкува в съответствие с Директива 1999/70 и с Рамковото споразумение — по аналогия с решения от 22 ноември 2005 г., Mangold (
C‑144/04
,
EU:C:2005:709
), от 19 януари 2010 г., Kücükdeveci (
C‑555/07
,
EU:C:2010:21
), и от 13 септември 2011 г., Prigge и др. (
C‑447/09
,
EU:C:2011:573
), както и от 19 април 2016 г., DI (
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
), които се отнасят до общия принцип за недопускане на дискриминация, основана на възраст, може да се приеме, че тази разпоредба от испанското право не следва да се приложи, тъй като противоречи на принципите на равенство и недопускане на дискриминация, уредени в членове 20 и 21 от Хартата.
При тези обстоятелства Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Висш съд на Галисия) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли клауза 4 от [Рамковото споразумение] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която въз основа на едни и същи фактически обстоятелства (прекратяване на договора за предоставяне на услуги между работодателя и трето предприятие по волята на последното) предвижда по-малко по размер обезщетение при прекратяване на срочен договор до завършване на определена работа, чиято продължителност съответства на продължителността на посочения договор за предоставяне на услуги, от обезщетението при прекратяване на договори за неопределено време на работници в сходно положение поради колективно уволнение, обусловено от производствени причини, произтичащи от прекратяването на посочения договор за предоставяне на услуги?
2)
При утвърдителен отговор: трябва ли да се разбира, че неравното третиране на работниците на срочен трудов договор и на трудов договор за неопределено време в сходно положение при обезщетяване поради прекратяване на договорното правоотношение поради идентични фактически обстоятелства, макар и на различно правно основание, представлява една от забранените с член 21 от [Хартата] форми на дискриминация и съответно противоречи на предвидените в членове 20 и 21 от Хартата принципи на равно третиране и на недопускане на дискриминация, които са сред общите принципи на правото на Съюза?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, според която в положение като разглежданото в главното производство, в което прекратяването на договора за предоставяне на услуги, сключен между работодателя и един от неговите клиенти, е довело, от една страна, до прекратяването на трудовите договори до завършване на определена работа между този работодател и някои работници, и от друга страна — до колективно уволнение на обективно основание на работници, наети от посочения работодател на трудов договор за неопределено време, обезщетението при прекратяване на трудовото правоотношение, плащано на първите работници, е по-малко от това, предоставяно на работниците на трудов договор за неопределено време.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно клауза 1, буква а) от Рамковото споразумение една от неговите цели е да подобри качеството на срочната работа, като гарантира спазването на принципа на недопускане на дискриминация. Аналогично в третата алинея от преамбюла на Рамковото споразумение се уточнява, че то „илюстрира желанието на социалните партньори да създадат обща рамка за осигуряване на равно третиране на работниците на срочен трудов договор, като ги закриля срещу дискриминация“. Съображение 14 от Директива 1999/70 посочва в това отношение, че целта на Рамковото споразумение е по-специално да се подобри качеството на срочната работа, като се определят минимални изисквания, така че да се гарантира прилагането на принципа на недопускане на дискриминация (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
Рамковото споразумение, и по-специално клауза 4, има за цел да приложи този принцип спрямо работниците на срочен трудов договор, за да се попречи на работодателите да използват подобно трудово правоотношение като средство за лишаване на тези работници от права, признати на работниците на трудов договор за неопределено време (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
Като се имат предвид целите на Рамковото споразумение, припомнени в предишните две точки, клауза 4 от това споразумение следва да се разглежда като изява на принцип на социалното право на Съюза, който не може да се тълкува стеснително (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
Важно е да се припомни, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение въвежда забрана работниците на срочни трудови договори да се третират — само защото работят по срочен договор — по по-неблагоприятен начин по отношение на условията за наемане на работа спрямо работниците на трудов договор за неопределено време в сходно положение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини.
В настоящия случай следва да се изтъкне, на първо място, че тъй като, както следва от актовете за преюдициално запитване, трудовите договори до завършване на определена работа на заинтересованите лица са били сключени при условията по член 49, параграф 1, буква с) от Закона за статута на работниците с оглед на завършването на определена работа, а именно в рамките на изпълнението на договора за доставка на услуги по-специално да отчитат измервателните уреди на клиентите на Unión Fenosa, заинтересованите лица са „работници на срочен трудов договор“ по смисъла на клауза 4, точка 1 във връзка с клауза 3, точка 1 от Рамковото споразумение.
На второ място, следва да се припомни, че обезщетение като разглежданото в главното производство, което се изплаща на работник поради прекратяването на трудовия му договор с неговия работодател, попада в обхвата на понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на член 4, точка 1 от Рамковото споразумение (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
На трето място, следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда принципът на недопускане на дискриминация, който е намерил конкретен израз в клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да се прецени дали заинтересованите лица извършват същата или подобна работа по смисъла на Рамковото споразумение, в съответствие с клауза 3, точка 2 и клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение следва да се установи дали — предвид съвкупност от фактори, като естеството на работата, изискванията за квалификация и условията на труд — може да се приеме, че тези лица се намират в сходно положение (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да прецени фактите, следва да определи дали работниците, наети от Cobra на срочен трудов до завършване на определена работа, се намират в положение, сходно с това на работниците, наети за неопределено време от същия работодател през същия период (вж. по аналогия решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
В този контекст от данните, с които разполага Съдът, следва, че докато са били наети от Cobra в рамките на тези договори, заинтересованите лица са изпълнявали същите задачи като поверените на работниците на договор за неопределено време, които са били колективно уволнени.
Ето защо, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго при окончателната преценка на всички относими факти, следва да се приеме, че положението на работници на срочен трудов договор като заинтересованите лица е било сходно с положението на работници на трудов договор за неопределено време, наети от Cobra за изпълнението на същите задачи като поверените на първата група от тези работници.
Поради това, на четвърто и последно място, следва да се провери дали съществува обективна причина, която да оправдава това, че при изтичане на срока на трудовите договори до завършване на определена работа, което произтича пряко от прекратяването на договора за доставка на услуги, на съответните работници на срочен трудов договор се изплаща обезщетение в по-нисък размер от получаваното от работниците на трудов договор за неопределено време при уволнение по някоя от причините, посочени в член 52 от Закона за статута на работниците, вследствие на прекратяването на същия договор за предоставяне на услуги.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда понятието „обективни причини“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение изисква констатираното неравно третиране да бъде обосновано с наличието на точни и конкретни елементи, характеризиращи въпросното условие за наемане на работа в особения контекст, в който то се вписва, и въз основа на обективни и прозрачни критерии, за да се провери дали това неравно третиране отговаря на реална потребност, дали е годно за постигане на преследваната цел и дали е необходимо в това отношение. Посочените характеристики могат да произтичат по-специално от специфичното естество на задачите, за чието изпълнение са сключени срочни трудови договори, и от присъщите на тези задачи особености или евентуално от преследването на законосъобразна цел на социалната политика на държава членка (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай испанското правителство се позовава на различията между контекста, в който се плаща обезщетението, посочено в член 49, параграф 1, буква с) от Закона за статута на работниците, и контекста, в който се вписва обезщетението, предвидено в член 53, параграф 1, буква b) от този закон. Първото се дължи, когато задачата, предмет на срочен трудов договор като разглежданите в главното производство договори до завършване на определена работа, е приключена, докато второто, което е в по-голям размер, се плаща при уволнение по една от посочените в член 52 от този закон причини, като специфични за работодателя икономически, технически, организационни или производствени причини. Посоченото правителство по същество подчертава, че първото от тези обезщетения се плаща при настъпване на събитие, което е могло да бъде предвидено от работника при сключването на неговия срочен трудов договор. За сметка на това второто от тези обезщетения имало за цел да компенсира разочарованието на работника, причинено от уволнението му по някоя от посочените в споменатия член 52 причини, във връзка с оправданите очаквания, които би могъл да има, че трудовото правоотношение ще просъществува. Тази разлика в контекста обосновавала защо размерът на обезщетението, предоставяно на работника при прекратяване на трудовия му договор, не е един и същ в двата случая.
В това отношение следва да се изтъкне, че плащането на обезщетение като дължимото от Cobra при прекратяване на разглежданите в главното производство трудови договори до завършване на определена работа, за които при тяхното сключване е предвидено, че ще се прекратят със завършването на работата, за която са били сключени, се вписва в контекст, който е твърде различен от правна гледна точка от този, в който трудовият договор за неопределено време на работник в сходно положение се прекратява по производствени причини по смисъла на член 51 и 52 от Закона за статута на работниците, макар тези две събития да водят началото си от едно и също обстоятелство, а именно, в настоящия случай, от прекратяването на договора за предоставяне на услуги.
Всъщност от определението на понятието „срочен трудов договор“ в клауза 3, точка 1 от Рамковото споразумение следва, че такъв договор престава да действа за в бъдеще с изтичането на срока, който е определен за този договор и който може да е обвързан с настъпването на конкретна дата, с настъпването на дадено събитие или, както е в случая, със завършването на определена работа. Така още от момента на сключването на срочния трудов договор страните по него знаят за датата или събитието, с която/което е обвързан срокът. Този срок ограничава продължителността на трудовото правоотношение, без да е необходимо волеизявление на страните в този смисъл след сключването на посочения договор (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика).
За разлика от това прекратяването на трудов договор за неопределено време по инициатива на работодателя по някоя от причините, предвидени в член 52 от Закона за статута на работниците, е следствие от настъпването на обстоятелства, които не са били предвидени към момента на сключването на договора и прекъсват нормалното развитие на трудовото правоотношение (решение от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
и цитираната съдебна практика). Както следва от обясненията на испанското правителство, припомнени в точка 47 от настоящото решение, член 53, параграф 1, буква b) от Закона за статута на работниците изисква в този случай на уволнения работник да се изплати обезщетение в размер на двадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година именно като компенсация за това неочаквано прекратяване на трудовото правоотношение поради такава причина и за разочарованието на работника във връзка с оправданите очаквания за стабилност на посоченото правоотношение, които той може да е имал към този момент.
Освен това следва да се изтъкне, че при прекратяването на трудови договори поради една от предвидените в член 52 от Закона за статута на работниците причини, испанското право не третира работниците на срочни трудови договори различно от работниците на трудов договор за неопределено време в сходно положение, тъй като член 53, параграф 1, буква b) от този закон предвижда, че работникът, независимо от това дали договорът му е за определен срок или за неопределено време, по закон има право на обезщетение в размер на двадесетдневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година.
В това отношение, както изтъква Европейската комисия, запитващата юрисдикция трябва да провери дали предвид обстоятелството, че разглежданите в главното производство трудови договори до завършване на определена работа са били свързани с продължителността на договора за предоставяне на услуги и че последният е бил прекратен предсрочно, следва да се приеме, че тези трудови договори са били прекратени преди изтичане на срока, който е бил определен за тях, поради една от причините, посочени в член 52 от Закона за статута на работниците, и дали поради това на заинтересованите лица следва да се предостави обезщетението, предвидено в член 53, параграф 1, буква b) от този закон.
Ето защо при тези обстоятелства следва да се приеме, че специфичната цел на обезщетението за уволнение, предвидено в член 53, параграф 1, буква b) от Закона за статута на работниците, както и особеният контекст, в който то се плаща, представляват обективна причина, оправдаваща разглежданото в главното производство различно третиране (решения от 5 юни 2018 г., Montero Mateos,
C‑677/16
,
EU:C:2018:393
, т.
, от 5 юни 2018 г., Grupo Norte Facility,
C‑574/16
,
EU:C:2018:390
, т.
и от 21 ноември 2018 г., de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, т.
).
С оглед на всички изложени по-горе съображения, на първия въпрос следва да се отговори, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, според която в положение като разглежданото в главното производство, в което прекратяването на договора за предоставяне на услуги, сключен между работодателя и един от неговите клиенти, е довело, от една страна, до прекратяването на трудовите договори до завършване на определена работа между този работодател и някои работници, и от друга страна, до колективното уволнение на обективно основание на работници, наети от посочения работодател на трудов договор за неопределено време, обезщетението при прекратяване на трудовото правоотношение, плащано на първите работници, е по-малко от това, предоставяно на работниците на трудов договор за неопределено време.
По втория въпрос
От актовете за преюдициално запитване следва по същество, че вторият въпрос е поставен само при утвърдителен отговор на първия въпрос. Предвид отговора на първия въпрос, не е необходимо да се отговаря на втория.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

Клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., което се съдържа в приложение към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP), трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, според която в положение като разглежданото в главното производство, в което прекратяването на договора за предоставяне на услуги, сключен между работодателя и един от неговите клиенти, е довело, от една страна, до прекратяването на трудовите договори до завършване на определена работа между този работодател и някои работници, и от друга страна, до колективното уволнение на обективно основание на работници, наети от посочения работодател на трудов договор за неопределено време, обезщетението при прекратяване на трудовото правоотношение, плащано на първите работници, е по-малко от това, предоставяно на работниците на трудов договор за неопределено време.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.