CELEX: 62019CJ0698
Kasační opravný prostředek
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Optické diskové jednotky
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992
Jediné a trvající protiprávní jednání
Pojem
Koluzní dohody ohledně zadávacích řízení týkajících se optických diskových jednotek pro přenosné a stolní počítače, která pořádali dva výrobci počítačů

Společnosti Sony Optiarc Inc. a Sony Optiarc America Inc. (dále společně jen „navrhovatelky“) se v rámci kasačního opravného prostředku domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 12. července 2019, Sony Optiarc a Sony Optiarc America v. Komise (T‑763/15, nezveřejněný, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2019:517
), kterým Tribunál zamítl jejich žalobu znějící na částečné zrušení rozhodnutí Komise C(2015) 7135 final ze dne 21. října 2015 v řízení podle článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP (věc AT.39639 – Optické diskové jednotky) (dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž se týká navrhovatelek, a podpůrně na snížení pokuty, která jim byla uložena.
Právní rámec
Článek 23 odst. 2 a 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 a 102 SFEU] (
Úř. věst. 2003, L 1, s. 1
; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) zní:
„2.   [Evropská k]omise může rozhodnutím uložit podnikům a sdružením podniků pokuty, pokud úmyslně nebo z nedbalosti:
a)
se dopouštějí jednání v rozporu s články [101 nebo 102 SFEU] nebo
b)
porušují rozhodnutí nařizující předběžná opatření podle článku 8 nebo
c)
nesplní nabídku závazku, kterou jsou vázány na základě rozhodnutí podle článku 9.
[…]
Pokud protiprávní jednání sdružení souvisí s činností jeho členů, nesmí pokuta přesáhnout 10 % součtu celkového obratu všech členů aktivních na trhu dotčeném protiprávním jednáním sdružení.
3.   Při stanovování výše pokuty se přihlíží k závažnosti a k délce trvání protiprávního jednání.“
Článek 27 odst. 2 tohoto nařízení stanoví:
„Při řízení musí být plně dodržováno právo dotyčných stran na obhajobu. Musí mít právo nahlížet do spisů Komise, s výhradou oprávněného zájmu podniků na ochraně jejich obchodního tajemství. Právo nahlížet do spisů se nevztahuje na důvěrné informace a vnitřní dokumenty Komise nebo orgánů pro hospodářskou soutěž členských států. Právo nahlížet do spisů se zejména nevztahuje na korespondenci mezi Komisí a orgány pro hospodářskou soutěž členských států nebo mezi těmito orgány navzájem, včetně dokumentů vypracovaných podle článků 11 a 14. Nic v tomto odstavci nesmí bránit Komisi sdělovat a užívat informace nezbytné k předložení důkazu protiprávního jednání.“
Článek 31 uvedeného nařízení zní následovně:
„Soudní dvůr má neomezenou příslušnost přezkoumávat rozhodnutí, kterými Komise stanovila pokutu nebo penále. Může uloženou pokutu nebo penále zrušit, snížit nebo zvýšit.“
Pokud jde o výpočet pokut, v bodech 6 a 13 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 1/2003 (
Úř. věst. 2006, C 210, s. 2
) (dále jen „pokyny pro výpočet pokut“), je uvedeno:
„6.   […] Má se za to, že kombinace hodnoty tržeb souvisejících s protiprávním jednáním a doby trvání je vhodnou hodnotou pro vyhodnocení ekonomického významu protiprávního jednání a relativní váhy každého podniku, který se podílel na protiprávním jednání. Jedná se o ukazatele, které poskytnou vhodnou informaci o řádové hodnotě pokuty a nemělo by se s nimi nakládat jako se základem pro automatický nebo aritmetický výpočet.
[…]
13.   Při určování základní výše udělované [ukládané] pokuty bude Komise vycházet z hodnoty tržeb za zboží nebo služby v příslušné zeměpisné oblasti uvnitř [Evropského hospodářského prostoru (EHP)], které přímo nebo nepřímo souvisejí s protiprávním jednáním. […]“
Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
Skutečnosti předcházející sporu jsou popsány v bodech 1 až 32 napadeného rozsudku a pro potřeby tohoto řízení je lze shrnout následovně.
První navrhovatelka – Sony Optiarc (dříve Sony NEC Optiarc Inc.) – je akciová společnost založená podle japonského práva. Byla založena dne 3. dubna 2006 jako společný podnik společností Sony Corporation a NEC Corporation s názvem Sony NEC Optiarc Inc. Jednotlivé mateřské společnosti vykonávaly činnost v oblasti optických diskových jednotek (dále jen „ODJ“).
Od 2. dubna 2007 společnost Sony NEC Optiarc společně se svojí dceřinou společností Sony Optiarc America (dříve společnost Sony NEC Optiarc America Inc.), druhou navrhovatelkou, kterou 100 % vlastní, vyjednala a získala na základě zadávacích řízení několik zakázek a přinejmenším od společnosti Dell Inc. přijala objednávky týkající se ODJ. Společnosti Sony NEC Optiarc a Sony NEC Optiarc America jsou ve sporném rozhodnutí společně označovány jako „Sony Optiarc“. Jako „Sony/Optiarc“ je ve sporném rozhodnutí naproti tomu označována dvojice Sony Corporation a Sony Optiarc, které společně předložily ústní prohlášení a odpověděly na žádosti Komise o informace. Po 1. září 2007 se zadávacích řízení pořádaných společností Dell nadále účastnila společnost Sony NEC Optiarc. Nápomocen jí byl zaměstnanec společnosti Sony Electronics (Singapore) Pte. Ltd, který jednal jménem Sony Optiarc a na základě jejích pokynů.
Dotčené protiprávní jednání se týká ODJ používaných zejména v osobních počítačích (stolních a přenosných), které vyráběly společnosti Dell a Hewlett Packard (dále jen „společnost HP“).
Společnosti Dell a HP jsou dva hlavní výrobci originálních výrobků na světovém trhu osobních počítačů. Tyto dvě společnosti využívají klasická celosvětová zadávací řízení, která zejména zahrnují čtvrtletní vyjednávaní o cenách na světové úrovni a objemech celkových obchodů s malým počtem předem vybraných dodavatelů ODJ.
Zadávací řízení zahrnují žádosti o cenovou nabídku, elektronické žádosti o cenovou nabídku, on-line vyjednávání, elektronické aukce a dvoustranná (offline) jednání. Na konci zadávacího řízení přidělují zákazníci objemy zúčastněným dodavatelům ODJ podle cen, které nabízejí.
Dne 14. ledna 2009 Komise obdržela od společnosti Koninklijke Philips NV žádost o ochranu před pokutami na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (
Úř. věst. 2006, C 298, s. 17
). Ve dnech 29. ledna a 2. března 2009 byla tato žádost doplněna v tom směru, aby do ní byla kromě této společnosti zahrnuta i Lite-On IT Corporation a jejich společný podnik Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation.
Dne 30. června 2009 Komise poskytla Koninklijke Philips, Lite-On IT a Philips & Lite-On Digital Solutions podmíněnou ochranu před pokutami.
Dne 18. července 2012 zaslala Komise třinácti dodavatelům ODJ včetně navrhovatelek oznámení námitek (dále jen „oznámení námitek“), v němž uvedla, že tito dodavatelé porušili článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (
Úř. věst. 1994, L 1, s. 3
; Zvl. vyd. 11/52, s. 3; dále jen „dohoda o EHP“) tím, že se v období od 5. února 2004 do 29. června 2009 účastnili kartelové dohody v oblasti ODJ, jež spočívala v koordinaci jejich jednání ohledně zadávacích řízení, která pořádali dva výrobci počítačů, a sice společnosti Dell a HP.
Dne 29. října 2012 navrhovatelky v odpovědi na oznámení námitek společně předložily písemné připomínky. Slyšení se konalo ve dnech 29. a 30. listopadu 2012 a zúčastnili se jej všichni adresáti oznámení námitek.
Dne 21. října 2015 přijala Komise sporné rozhodnutí.
Komise v tomto rozhodnutí konstatovala, že účastníci kartelové dohody koordinovali své soutěžní jednání přinejmenším od 23. června 2004 do 25. listopadu 2008. Uvedla, že se tato koordinace uskutečňovala formou sítě paralelních dvoustranných kontaktů. Konstatovala, že se účastníci kartelové dohody snažili upravit své objemy na trhu tak, aby ceny zůstaly na vyšší úrovni, než kdyby k těmto dvoustranným kontaktům nedocházelo.
Komise ve sporném rozhodnutí uvedla, že se koordinace mezi účastníky kartelové dohody týkala zákaznických účtů společností Dell a HP. Společnosti Dell a HP podle Komise využívaly kromě dvoustranných jednání se svými dodavateli ODJ standardizovaná zadávací řízení, která se konala minimálně každé čtvrtletí. Podotkla, že účastníci kartelové dohody využívali svou síť dvoustranných kontaktů, aby tato zadávací řízení manipulovali, a zamezili tak snahám svých zákazníků vyvolat cenovou hospodářskou soutěž.
Pravidelné výměny informací podle názoru Komise zejména umožnily účastníkům kartelové dohody, aby měli velmi podrobné znalosti o úmyslech svých konkurentů ještě před účastí v zadávacím řízení, a v důsledku toho stanovili své soutěžní strategie.
Komise dodala, že účastníci kartelové dohody si pravidelně vyměňovali informace ohledně cen týkající se účtů jednotlivých zákazníků, jakož i informace, které se netýkaly cen, jako byla stávající výroba, kapacita dodávek, stav zásob, situace ohledně kvalifikace a okamžik uvedení nových výrobků na trh nebo zlepšení. Uvedla, že dodavatelé ODJ navíc kontrolovali konečné výsledky ukončených zadávacích řízení, tj. pořadí, cenu a získané objemy.
Komise rovněž uvedla, že dodavatelé ODJ s vědomím toho, že musí své kontakty utajit před zákazníky, využívali ke svým kontaktům prostředky, které považovali za dostatečně vhodné k dosažení zamýšleného výsledku. Podotkla, že v roce 2003 ostatně selhal pokus svolat setkání za účelem organizace pravidelných vícestranných setkání mezi těmito dodavateli, a to poté, co jej odhalil jeden zákazník. Podle Komise probíhaly namísto těchto setkání dvoustranné kontakty, hlavně ve formě telefonických hovorů a někdy také elektronických zpráv zasílaných i na soukromé emailové adresy a prostřednictvím služeb pro výměnu rychlých zpráv, nebo na jednáních, zejména na úrovni správců světových účtů.
Komise konstatovala, že se účastníci kartelové dohody kontaktovali pravidelně a že tyto kontakty, zejména telefonické, byly častější v době zadávacích řízení, během nichž se mezi některými dvojicemi účastníků kartelové dohody uskutečňovalo několik hovorů denně. Uvedla, že kontakty mezi některými dvojicemi účastníků kartelové dohody byly zpravidla výrazně častější než mezi některými jinými.
Při výpočtu výše pokuty uložené navrhovatelkám vycházela Komise z pokynů pro výpočet pokut.
Při stanovování základní výše pokuty měla Komise nejprve za to, že vzhledem ke značným rozdílům v době účasti dodavatelů ODJ na kartelové dohodě a za účelem lepšího zachycení skutečného vlivu této kartelové dohody je vhodné vycházet z ročního průměru vypočítaného na základě skutečné hodnoty tržeb, kterých dotčené podniky dosáhly během ukončených kalendářních měsíců jejich účasti na protiprávním jednání.
Komise v této souvislosti vysvětlila, že hodnota tržeb byla vypočtena na základě prodejů ODJ určených pro osobní počítače, které byly fakturovány společnostem HP a Dell nacházejícím se v EHP.
Komise kromě toho konstatovala, že protisoutěžní jednání ve vztahu ke společnosti HP začalo později a že je třeba zohlednit vývoj kartelové dohody, a proto vypočítala relevantní hodnotu tržeb pro společnost HP a pro společnost Dell samostatně a použila dva násobící koeficienty podle doby trvání.
Pokud jde o navrhovatelky, Komise shledala jejich odpovědnost pouze za jejich koordinaci ve vztahu ke společnosti Dell, jelikož jejich účast na kontaktech ve vztahu ke společnosti HP nebyla prokázána.
Komise dále rozhodla, že jelikož dohody o koordinaci cen svou samotnou povahou patří k nejvážnějšímu porušení článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP a kartelová dohoda pokrývala minimálně území EHP, použitá procentní sazba podle závažnosti činí v projednávaném případě 16 % pro všechny adresáty sporného rozhodnutí.
Kromě toho Komise uvedla, že se vzhledem k okolnostem projednávaného případu rozhodla zvýšit částku o 16 % za účelem dosažení odrazujícího účinku.
Komise dále pokutu uloženou navrhovatelkám snížila o 3 % na základě toho, že nevěděly o části jediného a trvajícího protiprávního jednání přičitatelného společnosti HP, aby se do výše pokuty vhodným a dostatečným způsobem promítla méně závažná povaha jejich jednání.
Výrok sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká navrhovatelek, zní takto:
„Článek 1
Následující podniky porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o EHP tím, že se účastnily v uvedených obdobích jediného a trvajícího protiprávního jednání složeného z několika samostatných protiprávních jednání v oblasti [ODJ] na území EHP, které spočívalo v dohodách o koordinaci cen:
[…]
g)
Sony Optiarc […] od 25. července 2007 do 29. října 2008, Sony Optiarc America […] od 25. července 2007 do 31. října 2007 z důvodu jejich koordinace ve vztahu ke společnosti Dell;
[…]
Článek 2
Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 se ukládají následující pokuty:
[…]
g)
Sony Optiarc […]: 9782000 eur, z toho 5433000 eur společně a nerozdílně se společností Sony Optiarc America […];
[…]“
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 31. prosince 2015 podaly navrhovatelky žalobu znějící na zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týkalo, a podpůrně na snížení pokuty, která jim byla uložena.
Na podporu žaloby se navrhovatelky dovolávaly dvou žalobních důvodů: první se v podstatě týkal existence porušení článku 101 SFEU a druhý, který byl uplatněn podpůrně, se týkal výpočtu výše této pokuty.
Tribunál napadeným rozsudkem tyto žalobní důvody, a tudíž i žalobu v plném rozsahu zamítl.
Návrhová žádání účastnic řízení
Navrhovatelky v rámci kasačního opravného prostředku navrhují, aby Soudní dvůr:
–
napadený rozsudek zrušil;
–
vyhověl návrhovým žádáním uplatněným v prvním stupni;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení, včetně nákladů vynaložených v řízení v prvním stupni, a
–
podpůrně vrátil věc Tribunálu a rozhodl, že o nákladech řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku bude rozhodnuto později.
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
kasační opravný prostředek zamítl a
–
uložil navrhovatelkám náhradu veškerých nákladů řízení vynaložených v rámci tohoto řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Navrhovatelky uplatňují na podporu kasačního opravného prostředku čtyři důvody, které se v podstatě týkají toho, jak Tribunál posoudil zaprvé existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání, zadruhé dobu trvání tohoto protiprávního jednání, zatřetí konstatování několika samostatných protiprávních jednání a začtvrté výši pokuty, která byla navrhovatelkám uložena.
Soudní dvůr má za to, že je vhodné nejprve posoudit třetí důvod kasačního opravného prostředku a následně první, druhý a čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku.
Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
Třetí důvod kasačního opravného prostředku uplatněný navrhovatelkami sestává ze dvou částí.
–
K první části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
V rámci první části třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že Komise neporušila jejich právo na obhajobu, když jim poprvé až ve sporném rozhodnutí vytkla účast na několika samostatných protiprávních jednáních.
V oznámení námitek, a to zejména v bodech 310, 317 a 318 jeho odůvodnění, se hovořilo o existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání. Komise se domnívala, že rozdělit údajné úkony na několik samostatných protiprávních jednání by bylo nepřirozené. Poprvé až ve sporném rozhodnutí však Komise uvedla, že se toto jediné a trvající protiprávní jednání skládá z několika samostatných protiprávních jednání. Toto rozhodnutí se tedy podle navrhovatelek podstatně odchyluje od kvalifikace provedené v oznámení námitek, a navrhovatelky tedy před přijetím uvedeného rozhodnutí neměly možnost zpochybnit kvalifikaci každého jednotlivého kontaktu jako samostatného a autonomního protiprávního jednání.
Pokud Tribunál v tomto ohledu v bodech 211, 212 a 219 napadeného rozsudku uvedl, že jediné a trvající protiprávní jednání se nutně skládá ze samostatných protiprávních jednání, dospěl podle navrhovatelek k závěru, který odporuje judikatuře Tribunálu a Soudního dvora, jež nepředpokládá nezbytnost, ale pouze možnost, že se jediné a trvající protiprávní jednání skládá ze samostatných protiprávních jednání. Tribunál se tak dopustil nesprávného právního posouzení, a v důsledku toho neuznal, že Komise porušila právo navrhovatelek na obhajobu.
Komise v kasační odpovědi v prvé řadě uvedla dva obecné komentáře a poté reagovala na argumenty obsažené v obou částech třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelek.
Zaprvé argumenty navrhovatelek týkající se vedlejšího závěru, který Komise učinila ve sporném rozhodnutí a podle něhož jejich protisoutěžní kontakty představují i několik samostatných protiprávních jednání, jsou podle Komise irelevantní. Tribunál totiž potvrdil hlavní závěr Komise týkající se existence jediného a trvajícího protiprávního jednání i účasti navrhovatelek na tomto protiprávním jednání. Toto konstatování samo o sobě odůvodňuje závěr obsažený v čl. 1 písm. g) sporného rozhodnutí, jakož i pokutu uloženou navrhovatelkám na základě čl. 2 písm. g) tohoto rozhodnutí.
Zadruhé argumenty navrhovatelek vycházejí podle názoru Komise z nesprávného předpokladu, podle kterého Tribunál rozhodl, že se jediné a trvající porušení čl. 101 odst. 1 SFEU nutně skládá z několika samostatných a autonomních porušení tohoto ustanovení. Tribunál však v bodech 210 a 211 napadeného rozsudku pouze konstatoval, že předpokladem jediného a trvajícího protiprávního jednání je „souhrn úkonů“, které mohou být samy o sobě kvalifikovány jako samostatná protiprávní jednání. V bodech 208 a 209, jakož i 212 až 216 napadeného rozsudku Tribunál v podstatě dodal, že v projednávaném případě jediné a trvající protiprávní jednání opravdu spočívalo v samostatných protiprávních jednáních, v souvislosti s nimiž byly navrhovatelky vyslechnuty.
Pokud jde ve druhé řadě konkrétně o první část třetího důvodu kasačního opravného prostředku, Komise zaprvé tvrdí, že tato část je založena na skutkově nesprávném předpokladu. Z bodů 209 až 214 napadeného rozsudku jasně vyplývá, že navrhovatelky byly informovány o dotčených samostatných protiprávních jednáních již v oznámení námitek.
Zadruhé závěry uvedené v bodech 209, 214 a 215 napadeného rozsudku jsou podle Komise skutková zjištění, která v rámci kasačního opravného prostředku nelze zpochybňovat.
Zatřetí tvrzení navrhovatelek, že je Komise v souvislosti s dotčenými samostatnými protiprávními jednáními nevyslechla, je v rozporu s jasným zněním bodů 353, 354 a 276 odůvodnění oznámení námitek a je založeno na nesprávném výkladu judikatury, neboť Soudní dvůr již rozhodl, že jeden nebo více prvků řady skutků nebo trvajícího jednání mohou samy o sobě zakládat porušení článku 101 SFEU.
Komise je začtvrté na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, toho názoru, že konstatování jediného a trvajícího protiprávního jednání není podmíněno existencí několika samostatných protiprávních jednání. Navrhovatelky byly vyslechnuty jak v souvislosti s konstatováním jediného a trvajícího protiprávního jednání, tak v souvislosti s konstatováním samostatných protiprávních jednáních, z nichž se toto jediné a trvající protiprávní jednání skládá, takže nebylo porušeno jejich právo na obhajobu. Navrhovatelkám totiž bylo v průběhu správního řízení umožněno pochopit, že jim jsou vytýkány i úkony tvořící toto jediné a trvající protiprávní jednání.
–
Ke druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
V rámci druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že je sporné rozhodnutí dostatečně odůvodněno, pokud jde o existenci několika samostatných protiprávních jednání.
Navrhovatelky totiž mají za to, že Komise ve sporném rozhodnutí ve vztahu k jednotlivým aspektům úkonů nebo jednotlivé skupině či několika skupinám dvoustranných kontaktů, jež měly představovat samostatné protiprávní jednání, nevysvětlila zaprvé povahu a rozsah tohoto protiprávního jednání, zadruhé jeho kvalifikaci coby dohody nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 101 SFEU, zatřetí důvody a důkazy podporující jednotlivé kvalifikace, začtvrté to, jaké podniky je nutno považovat za podniky odpovídající za jednotlivá samostatná protiprávní jednání, a zapáté důvod, proč na rozdíl od toho, co Komise uvedla v oznámení námitek, již nebylo nepřirozené vymezit několik samostatných protiprávních jednání.
Jestliže Tribunál neuznal, že nikdy nebyl popsán nebo vysvětlen rozsah samostatných protiprávních jednání, dopustil se podle navrhovatelek nesprávného právního posouzení. V bodě 227 napadeného rozsudku totiž rozhodl, že Komise měla správně za to, že konstatování jediného a trvajícího protiprávního jednání nutně potvrzuje její závěry o existenci několika samostatných protiprávních jednání.
Komise je toho názoru, že druhá část třetího důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
Tribunál podle jejího názoru správně konstatoval, že hlavní závěr týkající se jediného a trvajícího protiprávního jednání a vedlejší závěr týkající se samostatných protiprávních jednání jsou ve vzájemném souladu. Zaprvé tvrzení navrhovatelek, že Tribunál v napadeném rozsudku odmítl jejich argumenty, neboť vycházel z mylného přesvědčení, že závěry týkající se jediného a trvajícího protiprávního jednání nutně potvrzují závěry týkající se existence několika samostatných protiprávních jednání, zkresluje obsah bodu 227 napadeného rozsudku. Zadruhé navrhovatelky byly s to pochopit důvody sporného rozhodnutí a ke každému z protisoutěžních kontaktů, které jim byly přičteny, měly příležitost předložit své argumenty. Zatřetí Komise uvádí, že z rozsudku ze dne 23. listopadu 2006, Asnef-Equifax a Administración del Estado (
C‑238/05
,
EU:C:2006:734
, body
až
), vyplývá, že pokud je prokázáno, že jsou naplněny znaky zakládající porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, je irelevantní, zda je dotčená koluze kvalifikována jako dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě. Tribunál v tomto ohledu v bodě 230 napadeného rozsudku uznal, že navrhovatelky nesprávně tvrdily, že samostatná protiprávní jednání měla být ve sporném rozhodnutí jednotlivě kvalifikována jako „dohody“ nebo „jednání ve vzájemné shodě“.
Závěry Soudního dvora
V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál v několika ohledech dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že jediné a trvající protiprávní jednání se nutně skládalo z několika samostatných protiprávních jednání. V důsledku toho podle nich nesprávně rozhodl, že Komise neporušila jejich právo na obhajobu a že tento orgán sporné rozhodnutí, pokud jde o samostatná protiprávní jednání přičítaná navrhovatelkám, dostatečně odůvodnil.
V tomto ohledu je třeba uvést, že v čl. 1 písm. g) sporného rozhodnutí Komise v podstatě konstatovala existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání a existenci „několika samostatných protiprávních jednání“ tvořících toto jediné a trvající protiprávní jednání.
Cílem třetího důvodu kasačního opravného prostředku je v tomto kontextu zpochybnit pouze způsob, jakým Tribunál posoudil toto druhé konstatování týkající se existence několika samostatných protiprávních jednání. Tento důvod kasačního opravného prostředku se naproti tomu netýká toho, jak Tribunál posoudil závěr uvedený v tomto ustanovení, podle něhož se navrhovatelky podílely na jediném a trvajícím protiprávním jednání.
Z výše uvedeného – na rozdíl od toho, co tvrdí Komise – vyplývá, že jelikož Komise v projednávané věci založila sporné rozhodnutí na dvou samostatných konstatováních protiprávního jednání, uvedený důvod kasačního opravného prostředku nelze bez dalšího zamítnout jako irelevantní.
–
Úvodní poznámky
Z ustálené judikatury vyplývá, že porušení čl. 101 odst. 1 SFEU nemusí být výsledkem jen jediného skutku, ale i řady skutků nebo rovněž trvajícího jednání, i když jeden nebo několik prvků této řady skutků nebo tohoto trvajícího jednání by i samy o sobě a nahlíženy jednotlivě mohly zakládat porušení tohoto ustanovení. Pokud se tedy jednotlivé úkony začleňují do „jednotného záměru“ z důvodu svého totožného cíle narušujícího hospodářskou soutěž uvnitř vnitřního trhu, má Komise právo přičítat odpovědnost za tyto úkony v závislosti na účasti na protiprávním jednání nahlíženém jako celek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, bod
a citovaná judikatura).
Podnik, který se podílel na takovém jediném a trvajícím protiprávním jednání úkony, které jsou mu vlastní, které spadají pod pojem „dohoda“ nebo „jednání ve vzájemné shodě“ s cílem narušujícím hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU a jejichž účelem bylo přispět k uskutečňování protiprávního jednání jako celku, může tak být rovněž odpovědný za úkony ostatních podniků v rámci tohoto protiprávního jednání po celou dobu své účasti na uvedeném protiprávním jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, bod
a citovaná judikatura).
Jak uvedl generální advokát v bodě 59 svého stanoviska, účast podniku na jediném a trvajícím protiprávním jednání nevyžaduje jeho přímou účast na všech protisoutěžních úkonech tvořících toto protiprávní jednání (rozsudek ze dne 22. října 2020, Silver Plastics a Johannes Reifenhäuser v. Komise,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Třetí důvod kasačního opravného prostředku je třeba zkoumat právě ve světle těchto úvah.
–
K první části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
V rámci první části třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když odmítl jejich argument, podle kterého Komise porušila jejich právo na obhajobu tím, že jim poprvé až ve sporném rozhodnutí vytkla kromě jejich účasti na jediném a trvajícím protiprávním jednání také účast na několika samostatných protiprávních jednáních odpovídajících úkonům spadajícím do rámce tohoto jediného a trvajícího protiprávního jednání.
Zaprvé je třeba připomenout, že pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“ předpokládá souhrn úkonů, které i samy o sobě mohou zakládat porušení čl. 101 odst. 1 SFEU. I když lze souhrn úkonů za podmínek uvedených v bodech 59 a 60 tohoto rozsudku kvalifikovat jako jediné a trvající protiprávní jednání, nelze z toho vyvodit, že každý z těchto úkonů musí být sám o sobě a nahlížen jednotlivě nutně kvalifikován jako samostatné porušení tohoto ustanovení. Za tímto účelem totiž musí Komise označit a takto kvalifikovat ještě každý jednotlivý úkon a následně předložit důkaz o účasti dotčeného podniku, jemuž jsou tyto úkony přičítány.
Soudní dvůr již v tomto ohledu rozhodl, že rozdělení rozhodnutí Komise, kterým je komplexní kartelová dohoda kvalifikována jako jediné a trvající protiprávní jednání, je však myslitelné pouze tehdy, pokud bylo zaprvé uvedenému podniku při správním řízení umožněno obeznámit se s tím, že je mu rovněž vytýkán každý z úkonů tvořících uvedené protiprávní jednání, a tedy se v tomto bodě hájit, a pokud je zadruhé toto rozhodnutí v tomto ohledu dostatečně jasné (rozsudek ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, bod
).
Co se zadruhé týče práva na obhajobu, podle ustálené judikatury platí, že dodržení tohoto práva ve všech řízeních, která mohou vést k uložení sankcí, zejména pokut nebo penále, je základní zásadou unijního práva, kterou musí Komise vždy dodržovat (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Komise a další v. Versalis a další,
C‑93/13 P a C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, bod
a citovaná judikatura).
Jak Tribunál správně připomněl v bodě 72 napadeného rozsudku, nařízení č. 1/2003 stanoví, že se stranám zasílá oznámení námitek, v němž musí být jasným způsobem uvedeny veškeré podstatné skutečnosti, o které se Komise v této fázi řízení opírá. Takové oznámení námitek představuje procesní záruku, kterou se provádí základní zásada unijního práva, jež vyžaduje dodržování práva na obhajobu ve všech řízeních, která mohou vést k uložení sankce. Tato zásada zejména vyžaduje, aby oznámení námitek zaslané podniku, kterému Komise zamýšlí uložit sankci za porušení pravidel hospodářské soutěže, obsahovalo podstatné skutečnosti uplatňované vůči tomuto podniku jako vytýkané skutkové okolnosti, jejich kvalifikaci a důkazy, o něž se Komise opírá, aby mohl uvedený podnik užitečně uplatnit své argumenty v rámci správního řízení, které bylo proti němu zahájeno (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2009, Papierfabrik August Koehler a další v. Komise,
C‑322/07 P, C‑327/07 P a C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Jak připomněl generální advokát v bodě 88 svého stanoviska, je pravda, že Komise může právní kvalifikaci skutkových okolností, kterou předběžně provedla v oznámení námitek, ve svém konečném rozhodnutí s ohledem na skutečnosti vyplývající ze správního řízení upřesnit, a to buď tak, že upustí od námitek, které se ukázaly jako neopodstatněné, anebo tak, že upraví či doplní po skutkové a právní stránce svou argumentaci na podporu uplatněných námitek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. prosince 2013, SNIA v. Komise,
C‑448/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:801
, body
až
). To však znamená, že Komise musí v oznámení námitek uvést veškerou právní kvalifikaci skutkových okolností, kterou hodlá provést ve svém konečném rozhodnutí.
Z toho vyplývá, že právo dotčeného podniku na obhajobu je v důsledku nesouladu mezi oznámením námitek a konečným rozhodnutím porušeno pouze tehdy, pokud námitka obsažená v tomto rozhodnutí nebyla uvedena v oznámení námitek nebo pokud nebyla v tomto oznámení objasněna tak, aby bylo adresátům tohoto oznámení umožněno užitečně uplatnit v rámci řízení, které vůči nim bylo zahájeno, své argumenty.
Z toho vyplývá, že pokud má Komise v úmyslu vytýkat adresátům oznámení námitek nejen jediné a trvající protiprávní jednání, ale také jednotlivé úkony, z nichž se toto protiprávní jednání skládá, coby samostatná protiprávní jednání, v zájmu dodržení práva na obhajobu těchto adresátů je nutné, aby Komise v tomto oznámení uvedla informace nezbytné k tomu, aby jim bylo umožněno pochopit, že Komise je stíhá jak v souvislosti s uvedeným jediným a trvajícím protiprávním jednáním, tak v souvislosti s každým z těchto samostatných protiprávních jednání.
V projednávané věci je třeba poznamenat, že Tribunál v bodech 71 až 76 napadeného rozsudku připomněl judikaturu týkající se dodržování práva na obhajobu v rámci řízení směřujícího ke konstatování porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, a to zejména judikaturu uvedenou v bodech 67 a 68 rozsudku v projednávané věci.
Poté, co Tribunál poukázal na tuto judikaturu v bodě 208 napadeného rozsudku, v bodech 209 až 217 tohoto rozsudku zkoumal, zda byly navrhovatelky v oznámení námitek informovány, že se Komise domnívá, že se jediné a trvající protiprávní jednání skládá z různých dvoustranných dohod.
V tomto rámci měl v bodech 211 a 212 uvedeného rozsudku za to, že pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“ předpokládá souhrn úkonů, a že tedy navrhovatelky nemohou tvrdit, že Komise své závěry pozměnila, když kromě jediného a trvajícího protiprávního jednání vzala do úvahy i několik dvoustranných kontaktů, jelikož právě tyto dvoustranné kontakty tvoří toto jediné protiprávní jednání.
Jak vyplývá z bodu 219 téhož rozsudku, Tribunál vycházel z předpokladu, že každý z úkonů tvořících jediné a trvající protiprávní jednání nutně musí být kvalifikován jako samostatné protiprávní jednání. Rozhodl tedy, že navrhovatelky musely být srozuměny s tím, že Komise z toho mohla dovodit, že všechny dvoustranné kontakty přisuzované navrhovatelkám, které byly uvedeny v oznámení námitek, samy o sobě přestavují taková samostatná protiprávní jednání.
Tribunál se tímto dopustil nesprávného právního posouzení. Na rozdíl od toho, jak Tribunál rozhodl v bodech 211, 212 a 219 napadeného rozsudku, kde ostatně implicitně zaměňoval pojmy „úkon“ a „protiprávní jednání“, totiž navrhovatelky vzhledem k absenci jednoznačných informací v oznámení námitek nemohly být srozuměny s tím, že je Komise hodlá stíhat nejen v souvislosti s jediným a trvajícím protiprávním jednáním uvedeným v tomto oznámení, ale rovněž v souvislosti s několika samostatnými protiprávními jednáními spočívajícími v různých dvoustranných kontaktech zmíněných v tomto oznámení.
Z toho vyplývá, že Tribunál nemohl – aniž se tím dopustil nesprávného právního posouzení – rozhodnout, že Komise neporušila právo navrhovatelek na obhajobu, ačkoli oznámení námitek neobsahovalo podstatné skutečnosti, které vůči nim byly v souvislosti s těmito samostatnými protiprávními jednáními uplatňovány, a zejména pak zamýšlenou kvalifikaci úkonů, které jim byly vytýkány.
První části třetího důvodu kasačního opravného prostředku je proto nutno vyhovět.
–
Ke druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
V rámci druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 227 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že je sporné rozhodnutí dostatečně odůvodněno, pokud jde o existenci několika samostatných protiprávních jednání.
V tomto ohledu je třeba připomenout – obdobně jako to učinil Tribunál v bodě 222 napadeného rozsudku – že podle ustálené judikatury musí být odůvodnění požadované v článku 296 SFEU přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něj jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se dotčené osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a soud Evropské unie mohl provést přezkum. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU, musí být posuzována nejen s ohledem na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (rozsudek ze dne 10. července 2019, Komise v. Icap a další,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
, bod
a citovaná judikatura).
Jak dále vyplývá z bodů 59 až 61 a 64 rozsudku v projednávané věci, ze skutečnosti, že Komise kvalifikuje souhrn úkonů jako jediné a trvající protiprávní jednání, nelze vyvodit, že každý z těchto úkonů musí být sám o sobě a nahlížen jednotlivě nutně kvalifikován jako samostatné protiprávní jednání. Pokud se totiž Komise rozhodne dotčené úkony takto kvalifikovat a navrhovatelkám je přičíst, musí je ještě jednotlivě posoudit a prokázat jejich protiprávní povahu i účast navrhovatelek na každém z uvedených úkonů.
Z toho vyplývá, že pokud má Komise v úmyslu navrhovatelkám vytýkat, že se podílely nejen na „jediném a trvajícím protiprávním jednání“, ale i na několika samostatných protiprávních jednáních odpovídajících úkonům tvořícím toto protiprávní jednání, musí upřesnit a odůvodnit právní kvalifikaci každého z těchto úkonů jako samostatného protiprávního jednání.
V projednávaném případě Tribunál v bodě 224 napadeného rozsudku zejména připomněl, že odůvodnění rozhodnutí přijatého Komisí k zajištění uplatňování pravidel hospodářské soutěže musí být logické a zejména nesmí vykazovat vnitřní rozpor, který by bránil řádnému pochopení důvodů, ze kterých toto rozhodnutí vychází.
Právě v tomto kontextu Tribunál v bodě 227 napadeného rozsudku rozhodl, že v bodě 352 odůvodnění sporného rozhodnutí není žádný rozpor, jelikož Komise zde uvedla, že dotčené kontakty představují individuální protiprávní jednání a zároveň splňují kritéria jediného a trvajícího protiprávního jednání. V bodech 229 až 232 uvedeného rozsudku měl Tribunál za to, že Komise splnila povinnost uvést odůvodnění, kterou má na základě článku 296 SFEU, jelikož jasně popsala rozsah a povahu chování navrhovatelek, konstatovala, že toto chování zakládá porušení článku 101 SFEU, a předložila na podporu těchto závěrů důkazy.
Tribunál se tímto dopustil nesprávného právního posouzení. Na rozdíl od toho, jak rozhodl Tribunál, totiž odůvodnění závěru týkajícího se několika samostatných protiprávních jednání, kterých se měly navrhovatelky dopustit, jak je uvedeno v bodě 352 odůvodnění tohoto rozhodnutí, není dostatečné. Z tohoto bodu odůvodnění vyplývá, že na základě skutkových okolností popsaných v oddíle 4 a v příloze I uvedeného rozhodnutí lze konstatovat, že každý projev úkonu vůči dotčeným zákazníkům nebo celého souboru (či několika souborů) dvoustranných kontaktů měl za cíl omezit hospodářskou soutěž, a představuje tedy porušení článku 101 SFEU; Komise ovšem nezdůvodnila, proč je podle jejího názoru třeba přičíst navrhovatelkám každý z úkonů, které jsou jim vytýkány, nejen jako „jediné a trvající protiprávní jednání“, ale také jako několik samostatných porušení článku 101 SFEU.
Z toho vyplývá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že Komise splnila povinnost odůvodnit sporné rozhodnutí, když měla za to, že se navrhovatelky kromě účasti na jediném a trvajícím protiprávním jednání podílely i na několika samostatných protiprávních jednáních.
Druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku, a v důsledku toho i celému tomuto důvodu kasačního opravného prostředku je tudíž třeba vyhovět.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastnic řízení
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že Tribunál postupoval nesprávně, když nahradil odůvodnění sporného rozhodnutí svým vlastním odůvodněním, přičemž potvrdil závěr obsažený v tomto rozhodnutí, podle kterého se navrhovatelky podílely na jediném a trvajícím protiprávním jednání. Tribunál v podstatě uznal tvrzení navrhovatelek, podle kterého Komise neprokázala protisoutěžní povahu několika jim přičítaných kontaktů, a sice kontaktů č. 66, 67, 70, 73, 76, 78, 88, 98, 101 a 105. Namísto toho, aby přezkoumal, zda závěr obsažený ve sporném rozhodnutí, který se týká existence jediného a trvajícího protiprávního jednání složeného z několika samostatných protiprávních jednání, nebyl z tohoto důvodu neopodstatněný, měl Tribunál za to, že všechny kontakty, jichž se navrhovatelky účastnily, mohou tvořit součást souboru nepřímých důkazů, které mohou podpořit kvalifikaci takového jediného a trvajícího protiprávního jednání, i když ne všechny představují prokázané protisoutěžní kontakty.
Při posuzování toho, zda Komise předložila dostatečné důkazy, aby bylo možno určitý úkon kvalifikovat jako jediné a trvající protiprávní jednání, totiž Tribunál podle navrhovatelek přitakal výtce navrhovatelek vůči spornému rozhodnutí, podle které Komise neprokázala protisoutěžní povahu několika kontaktů, které jim byly přičítány. Tribunál konkrétně v bodě 108 napadeného rozsudku připustil, že Komise neopřela své rozhodnutí o kontakty č. 66, 67, 70, 73, 76 a 78. V bodě 159 napadeného rozsudku rovněž konstatoval, že součástí souboru nepřímých důkazů nemůže být kontakt č. 101. Kromě toho Tribunál připustil, že nebyly jednoznačně prokázány kontakty č. 88, 98 a 105. Tribunál měl proto podle navrhovatelek přezkoumat opodstatněnost závěru obsaženého ve sporném rozhodnutí, který se týkal existence jediného a trvajícího protiprávního jednání složeného z několika samostatných protiprávních jednání. Komise totiž ve sporném rozhodnutí nepoužila přístup založený na souboru nepřímých důkazů, ale vycházela z předpokladu, že každý vytýkaný kontakt je autonomním protiprávním jednáním a že tato samostatná protiprávní jednání byla součástí jednotného záměru tvořícího jediné a trvající protiprávní jednání. Tribunál naopak konstatoval, že všechny kontakty, jichž se navrhovatelky účastnily, mohou tvořit soubor nepřímých důkazů, které mohou podpořit kvalifikaci jediného a trvajícího protiprávního jednání, i když ne všechny představují protisoutěžní kontakty, které byly prokázány.
Tribunál tedy odůvodnění, které Komise uvedla ve sporném rozhodnutí, nahradil svým odůvodněním, a dopustil se tudíž nesprávného právního posouzení.
Komise zpochybňuje opodstatněnost prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
Závěry Soudního dvora
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že postupoval nesprávně, když nahradil odůvodnění, které uvedla Komise ve sporném rozhodnutí, svým vlastním odůvodněním, a to pokud jde o posouzení existence jediného a trvajícího protiprávního jednání.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že unijní soudy nemohou měnit znaky skutkové podstaty protiprávního jednání legálně zjištěného Komisí ve sporném rozhodnutí ani při přezkumu legality ani při výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci. Podle judikatury Soudního dvora totiž tyto soudy nemohou při přezkumu legality podle článku 263 SFEU nahradit svým vlastním odůvodněním odůvodnění autora dotčeného aktu. Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci, kterou Tribunál disponuje na základě článku 31 nařízení č. 1/2003, se týká pouze jeho posouzení pokuty uložené Komisí (rozsudek ze dne 26. září 2018, Philips a Philips France v. Komise,
C‑98/17 P
, nezveřejněný,
EU:C:2018:774
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Je tedy třeba ověřit, zda Tribunál – jak tvrdí navrhovatelky – změnil znaky skutkové podstaty jediného a trvajícího protiprávního jednání legálně zjištěného Komisí ve sporném rozhodnutí.
V projednávané věci je třeba zaprvé poznamenat, že analýza kontaktů č. 66, 67, 70, 73, 76, 78, 88, 98, 101 a 105, kterou Tribunál provedl v bodech 108 až 168 napadeného rozsudku, se netýkala protisoutěžní povahy těchto kontaktů, nýbrž otázky, zda mohly být součástí souboru nepřímých důkazů prokazujících existenci protiprávního jednání z hlediska účelu. Tribunál v tomto ohledu potvrdil, že tomu tak je u 10 ze 17 kontaktů přičítaných navrhovatelkám (kontakty č. 62, 63, 65, 88, 89, 95, 98, 100, 105 a 116) v průběhu patnácti měsíců, kdy se navrhovatelky podílely na dotčeném jediném a trvajícím protiprávním jednání, a v bodě 175 napadeného rozsudku z toho dovodil, že Komise mohla – aniž se dopustila nějakého pochybení a aniž porušila povinnost uvést odůvodnění – dospět s ohledem na všechny přímé a nepřímé důkazy, jež bylo možno vzít do úvahy, k závěru, že se navrhovatelky podílely na porušení článku 101 SFEU z hlediska účelu.
Zadruhé je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, ze sporného rozhodnutí vyplývá, že Komise při prokazování jediného a trvajícího protiprávního jednání, které jim vytýkala, vycházela ze souboru nepřímých důkazů. Jako příklad je třeba uvést, že v bodě 322 odůvodnění sporného rozhodnutí výslovně připomněla, že k tomu, aby mohla dospět k pevnému přesvědčení, že došlo k protiprávnímu jednání, musí odkázat na přesné a shodující se důkazy, ale že jednotlivé předložené důkazy nemusí těmto kritériím nutně odpovídat ve vztahu ke každému prvku protiprávního jednání, a dále podotkla, že stačí, aby tomuto požadavku odpovídal soubor nepřímých důkazů, kterého se dotčený orgán dovolává, posuzovaný jako celek.
V tomto kontextu Komise výslovně odkázala na tento soubor nepřímých důkazů ještě v bodech 220, 325, 334 a 425 odůvodnění sporného rozhodnutí.
Nelze tudíž tvrdit, že pokud Tribunál odkázal na soubor nepřímých důkazů, nahradil odůvodnění, které Komise uvedla ve sporném rozhodnutí, svým vlastním odůvodněním. Naopak v podstatě potvrdil, že přístup Komise spočívající v tom, že se za účelem prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání opřela o soubor nepřímých důkazů, je v souladu s judikaturou týkající se prokazování porušení článku 101 SFEU.
První důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
Druhý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelek sestává ze dvou částí.
K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
–
Argumentace účastnic řízení
První část druhého důvodu kasačního opravného prostředku vychází z toho, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že se navrhovatelky podílely na jediném a trvajícím protiprávním jednání v období od 25. července 2007 do 29. října 2008.
Navrhovatelky zaprvé tvrdí, že s ohledem na judikaturu Tribunálu je pro účely kvalifikace jediného a trvajícího protiprávního jednání třeba, aby si byly protisoutěžní kontakty dostatečně časově blízké. Stejně tak i Soudní dvůr v rozsudku ze dne 26. září 2018, Infineon Technologies v. Komise (
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, body
až
), rozhodl, že pokud jde o výrobky, u kterých byly ceny stanovovány každoročně, je vhodné ověřit, zda Komise prokázala, že se dotčené podniky účastnily kartelové dohody alespoň každý rok.
Tribunál ovšem podle navrhovatelek v napadeném rozsudku neposoudil, zda byla účast navrhovatelek na protiprávním jednání s ohledem na neprokázané kontakty nepřetržitá. Tribunál v bodě 198 uvedeného rozsudku podotkl, že některé ze 17 kontaktů přičítaných navrhovatelkám nebyly prokázány. Konkrétně v bodě 108 zmíněného rozsudku Tribunál připustil, že Komise nevyvodila žádný závěr ohledně kontaktů č. 66, 67, 70, 73, 76 a 78, které jsou uvedeny pouze v příloze I sporného rozhodnutí, a neobjevují se tedy v odůvodnění tohoto rozhodnutí, na základě čehož měl konstatovat, že navrhovatelky neměly po dobu přibližně pěti měsíců žádný protisoutěžní kontakt.
Tribunál ovšem podle navrhovatelek neposoudil, zda přibližně pětiměsíční období bez prokázaného protisoutěžního kontaktu nezpochybňuje s ohledem na skutečné fungování trhu jejich účast na dotčeném jediném a trvajícím protiprávním jednání. Pokud tedy Tribunál nevyvodil důsledky ze svých vlastních zjištění, dopustil se nesprávného právního posouzení.
Komise s touto argumentací nesouhlasí.
–
Závěry Soudního dvora
V rámci první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že se podílely na jediném a trvajícím protiprávním jednání v období od 25. července 2007 do 29. října 2008, a nepřihlédl přitom ke svým vlastním zjištěním, podle kterých byl mezi dvěma z kontaktů, kterých se navrhovatelky účastnily, přibližně pětiměsíční odstup.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že podnik se mohl přímo účastnit jen některých protisoutěžních úkonů tvořících jediné a trvající protiprávní jednání, ale vědět o všech dalších plánovaných nebo uplatňovaných protiprávních úkonech jiných účastníků kartelové dohody sledujících tytéž cíle nebo je mohl rozumně předvídat a být připraven přijmout z toho plynoucí riziko. V takovém případě má Komise právo přičíst tomuto podniku odpovědnost za veškeré protisoutěžní úkony tvořící takové protiprávní jednání, a v důsledku toho za protiprávní jednání jako celek (rozsudek ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, bod
a citovaná judikatura).
Z toho rovněž vyplývá, že v takovém případě lze okolnost, že se určitý podnik nepodílel na všech prvcích zakládajících kartelovou dohodu nebo že hrál menší úlohu v těch jejích projevech, na kterých se podílel, zohlednit jen při posuzování závažnosti protiprávního jednání a případně při stanovování výše pokuty (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. září 2018, Infineon Technologies v. Komise,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, bod
).
V případě protiprávního jednání, které trvá několik let, kromě toho nemá skutečnost, že se kartelová dohoda projevuje v různých obdobích, která mohou být od sebe oddělena delším či kratším časovým odstupem, vliv na existenci této kartelové dohody, pokud jednotlivé skutky, které jsou součástí tohoto protiprávního jednání, sledují jeden a tentýž cíl a jsou součástí jediného a trvajícího protiprávního jednání (rozsudek ze dne 21. září 2006, Technische Unie v. Komise,
C‑113/04 P
,
EU:C:2006:593
, bod
).
V projednávaném případě je třeba poznamenat, že Tribunál zkoumal tvrzení navrhovatelek vycházející z nedostatku důkazů o jediném a trvajícím protiprávním jednání konstatovaném Komisí v bodech 176 až 200 napadeného rozsudku.
V bodech 178 až 181 uvedeného rozsudku nejprve připomněl relevantní judikaturu týkající se povinností Komise v oblasti dokazování jediného a trvajícího protiprávního jednání. Následně v bodě 186 zmíněného rozsudku zdůraznil – pokud jde o otázku, zda Komise měla posoudit, zda byla období mezi jednotlivými kontakty dostatečně krátká k tomu, aby bylo prokázáno jediné a trvající protiprávní jednání – že skutečnost, že ve vztahu k určitým vymezeným obdobím nebyl podán žádný důkaz o existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání, nebrání tomu, aby bylo na dané protiprávní jednání nahlíženo jako na naplněné během globálního období delšího než tato vymezená období, pokud takové konstatování spočívá na objektivních a shodujících se nepřímých důkazech.
A konečně co se konkrétně týče počtu údajných kontaktů navrhovatelek, Tribunál měl v bodě 198 napadeného rozsudku za to, že i při zohlednění skutečnosti, že některé z těchto kontaktů nejsou zcela prokázány, nelze počet kontaktů navrhovatelek považovat za malý.
Tribunálu tak nelze vytýkat, že případný přibližně pětiměsíční odstup mezi dvěma uvedenými kontakty nezohlednil.
Zaprvé Tribunál v bodě 187 napadeného rozsudku konstatoval, že nejdelší prokázaná doba bez kontaktu činila pouze tři měsíce.
Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, Tribunál v bodě 198 napadeného rozsudku neměl za to, že některé kontakty nebyly prokázány. Tribunál se pouze zabýval hypotézou, kdy by některé kontakty přičítané navrhovatelkám nebyly zcela prokázány, a právě z toho na základě srovnání s případy ostatních účastníků kartelové dohody dovodil, že i za této situace by účast navrhovatelek na jediném a trvajícím protiprávním jednání nebyla zpochybněna.
Zatřetí co se konkrétně týče kontaktů č. 66, 67, 70, 73, 76 a 78, je třeba připomenout, že neexistence důkazu o protisoutěžních kontaktech v určitých obdobích nebrání tomu, aby byla konstatována existence jediného a trvajícího protiprávního jednání, jestliže je takové konstatování založeno na objektivních a shodujících se nepřímých důkazech a jednotlivé skutky, které jsou součástí tohoto protiprávního jednání, sledují za podmínek uvedených v bodě 108 tohoto rozsudku jeden a tentýž cíl.
A právě těmito úvahami se Tribunál správně řídil. V bodech 188 až 195 napadeného rozsudku v této souvislosti konstatoval, že Komise správně prokázala, že navrhovatelky věděly o existenci společného cíle a úmyslně přispívaly k hospodářskému a protisoutěžnímu cíli kartelové dohody.
Za takových okolností je přitom třeba konstatovat, že přibližně pětiměsíční odstup mezi dvěma kontakty, kterých se navrhovatelky účastnily, a to i kdyby byl prokázán, by nemohl zpochybnit jejich účast na dotčeném jediném a trvajícím protiprávním jednání.
V každém případě je nutné uvést, že na podporu tvrzení, že Tribunál měl ověřit, zda přibližně pětiměsíční období bez prokázaného protisoutěžního kontaktu nezpochybňuje účast navrhovatelek na údajném jediném a trvajícím protiprávním jednání, nemohou navrhovatelky argumentovat rozsudkem ze dne 26. září 2018, Infineon Technologies v. Komise (
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
). Zatímco se body 50 až 52 zmíněného rozsudku týkají analýzy specifických okolností dotčené věci, v bodě 53 uvedeného rozsudku totiž Soudní dvůr připomněl, že v případě protiprávního jednání, které trvá určitou dobu, nemá skutečnost, že se kartelová dohoda projevuje v různých obdobích, která mohou být od sebe oddělena delším či kratším časovým odstupem, vliv na existenci této kartelové dohody, pokud jednotlivé skutky, které jsou součástí tohoto protiprávního jednání, sledují jeden a tentýž cíl a jsou součástí jediného a trvajícího protiprávního jednání.
První část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněnou.
Ke druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
–
Argumentace účastnic řízení
V rámci druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že porušil povinnost uvést odůvodnění, když napadený rozsudek založil na nekonzistentních důvodech. Odůvodnění napadeného rozsudku je totiž vnitřně nekonzistentní stran jejich účasti na jediném a trvajícím protiprávním jednání. Tvrzení uvedené v bodě 187 uvedeného rozsudku, podle kterého od sebe většinu individuálních kontaktů zpravidla dělil jen jeden měsíc, je v rozporu s konstatováním obsaženým v bodě 108 uvedeného rozsudku, podle kterého nebyly prokázány kontakty č. 66, 67, 70, 73, 76 a 78. Kdyby totiž tyto kontakty nebyly vzaty do úvahy, bylo by nutno z toho vyvodit, že kontakty byly přerušeny na dobu přibližně pěti měsíců.
Komise tvrdí, že druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
V rámci druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že porušil povinnost uvést odůvodnění, když napadený rozsudek založil na nekonzistentních důvodech.
V tomto ohledu postačuje uvést, že Tribunál v bodě 187 napadeného rozsudku konstatoval, že „navrhovatelky se účastnily mnoha kontaktů po dobu patnácti měsíců, [že] většinu kontaktů od sebe dělil jen jeden měsíc, [že] se navrhovatelky někdy účastnily několika kontaktů v průběhu téhož měsíce [a že] nejdelší prokázané období bez kontaktu [činilo] pouze tři měsíce“.
Vše tedy nasvědčuje tomu, že tento závěr je obecný a nelze jej chápat tak, že žádné odstupy mezi jednotlivými kontakty, kterých se navrhovatelky účastnily, nebyly delší než jeden měsíc.
Druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku tedy vychází z nesprávného výkladu napadeného rozsudku, a musí být proto zamítnuta jako neopodstatněná.
Druhý důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout v plném rozsahu jako neopodstatněný.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelek sestává ze tří částí.
Argumentace účastnic řízení
–
K první části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
V rámci první části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že porušil zásadu stanovenou v pokynech pro výpočet pokut, podle které musí hodnota tržeb odrážet ekonomický význam protiprávního jednání a relativní váhu každého podniku, který se podílel na protiprávním jednání, a tudíž i zásady proporcionality a rovného zacházení.
Navrhovatelky tvrdí, že po dobu trvání údajného protiprávního jednání vyráběla ODJ, které se následně prodávaly pod značkou Sony Optiarc, společnost Quanta Storage Inc. (dále jen „společnost Quanta“). Na základě dohod o rozdělení příjmů, které uzavřely navrhovatelky se společností Quanta, převedly navrhovatelky této společnosti příjmy odpovídající těmto výrobkům, které zmíněná společnost navrhla a vyrobila. Ve sporném rozhodnutí však byly tyto příjmy započítány dvakrát, jelikož byly přičteny jak navrhovatelkám, tak společnosti Quanta.
Tribunál ovšem argument navrhovatelek, podle kterého byly ve sporném rozhodnutí tytéž příjmy započítány dvakrát, odmítl. Odmítl i jejich argument, podle kterého byly tímto dvojím započítáním porušeny zásady rovného zacházení a proporcionality – navrhovatelkám totiž byla v důsledku tohoto postupu uložena pokuta, kterou byl nepřiměřeně zvýšen jejich podíl na hodnotě tržeb.
Navrhovatelky uvádí, že v pokynech pro výpočet pokut je hodnota tržeb definována jako vhodná hodnota pro vyhodnocení ekonomického významu protiprávního jednání a relativní váhy každého podniku, který se podílel na protiprávním jednání. Tento výklad hodnoty tržeb, který je v souladu se zásadami uvedenými v předchozím bodě, potvrdil i Soudní dvůr; v některých věcech se Komise snažila takovému dvojímu započítání zabránit.
Tribunál předmětný argument navrhovatelek odmítl, přičemž v bodě 245 napadeného rozsudku konstatoval, že metoda, kterou prosazují navrhovatelky, by ohrozila účinnost zákazu kartelových dohod – ke snížení výše pokuty uložené dotčeným podnikům by totiž postačovalo, aby se tyto podniky spojily s nějakým účastníkem kartelové dohody. Na základě tohoto odůvodnění ovšem Tribunál podle navrhovatelek potvrdil dvojí započítání hodnoty tržeb, čímž se dopustil nesprávného právního posouzení a porušení uvedených zásad.
Komise má za to, že první část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku je nepřípustná. Uvádí, že z článku 256 SFEU, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 168 odst. 1 písm. d) jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení se navrhovatel domáhá. Tato první část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku ovšem ve skutečnosti představuje návrh na opětovné posouzení žaloby podané k Tribunálu a není v ní označeno žádné konkrétní pochybení, k němuž v napadeném rozsudku mělo dojít – nespadá tedy do pravomoci Soudního dvora.
V každém případě je první část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku neopodstatněná a irelevantní.
–
Ke druhé části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
Druhá část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění, jehož se měl Tribunál dopustit tím, že neodpověděl na argument navrhovatelek, podle kterého dvojí započítání hodnoty tržeb protiprávně zvýšilo ekonomický význam údajného protiprávního jednání, a v důsledku toho i pokutu, která jim byla uložena.
Tribunál musí na základě této povinnosti právně dostačujícím způsobem odpovědět na všechny argumenty navrhovatelek. Odůvodnění uvedené Tribunálem může být implicitní pouze za podmínky, že umožní dotčeným osobám seznámit se s důvody, proč tento soud s jejich argumenty nesouhlasil.
Tribunál ovšem na argumenty uplatněné navrhovatelkami neodpověděl a uvedl toliko obecné úvahy, jimiž ale na tyto argumenty a zejména na argument týkající se dvojího započítání příjmů plynoucích z prodeje ODJ přímo neodpověděl.
Komise je toho názoru, že druhá část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku není opodstatněná a že je irelevantní.
–
Ke třetí části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
V rámci třetí části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že Tribunál pochybil, když odmítl jejich argument, podle kterého Komise nezdůvodnila, proč se v jejich případě odchýlila od své praxe spočívající v zamezování dvojímu započítání – ve svých předchozích rozhodnutích přitom při výpočtu výše pokuty hodnotu tržeb zohledňovala, neboť tato hodnota odráží ekonomický význam protiprávního jednání.
Komise má za to, že třetí část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku je třeba zamítnout jako neopodstatněnou a irelevantní.
Závěry Soudního dvora
V rámci třech částí čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku, které je třeba posoudit společně, navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, porušil zásady rovného zacházení a proporcionality a nesplnil povinnost uvést odůvodnění, když potvrdil výši pokuty, jež byla uložena na základě stejných příjmů, jaké byly použity při výpočtu výše pokuty uložené společnosti Quanta, která navrhla a vyráběla ODJ prodávané pod značkou Sony Optiarc na základě dohod o rozdělení příjmů.
Úvodem je třeba uvést, že z kasačního opravného prostředku implicitně, ale jasně vyplývá, že navrhovatelky poukazují na body 237 až 250 napadeného rozsudku, což ostatně potvrdily i v replice. Tento důvod kasačního opravného prostředku je proto přípustný.
K věci samé je třeba uvést, že Tribunál nejprve v bodě 238 napadeného rozsudku konstatoval, že argument navrhovatelek, podle kterého Komise dvakrát započítala prodeje uskutečněné ve prospěch společnosti Dell, není srozumitelný, jelikož příjmy od společnosti Dell měly pouze navrhovatelky.
V bodech 239 až 243 uvedeného rozsudku pak Tribunál připomněl judikaturu relevantní pro postup Komise při určování výše pokut za porušení unijního práva hospodářské soutěže.
A nakonec Tribunál v podstatě konstatoval, že Komise ve sporném rozhodnutí postupovala v souladu s metodou výpočtu, která je stanovena v pokynech pro výpočet pokut. V tomto ohledu v bodě 244 zmíněného rozsudku konstatoval, že když Komise zkoumala hodnotu tržeb za zboží, s nímž přímo nebo nepřímo souviselo předmětné protiprávní jednání, coby základ pro výpočet výše pokuty logicky použila přímé prodeje navrhovatelek společnosti Dell.
Pokud jde konkrétně o argument vycházející z dvojího započítání příjmů, Tribunál v bodě 245 napadeného rozsudku uvedl, že metoda, kterou prosazují navrhovatelky a která spočívá v tom, že se od příjmů, které měly navrhovatelky od společnosti Dell, odečtou příjmy převedené společnosti Quanta, by ohrozila účinnost zákazu kartelových dohod – ke snížení výše pokuty uložené podnikům podílejícím se na kartelové dohodě by totiž postačovalo, aby se tyto podniky spojily.
Pokud jde o zásady proporcionality a rovného zacházení, Tribunál v bodech 246 a 247 napadeného rozsudku dodal, že se chování navrhovatelek zásadně nelišilo od chování ostatních adresátů sporného rozhodnutí – ani pokud jde o výměnu informací, zejména o cenách, ani pokud jde o četnost těchto výměn. Dovodil z toho, že sporné rozhodnutí neodporuje ani těmto zásadám ani pokynům pro výpočet pokut.
Pokud jde zaprvé o argument navrhovatelek vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že povinnost odůvodnit rozsudky, kterou má Tribunál na základě článku 36 a čl. 53 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, neznamená, že musí podat vyčerpávající vysvětlení ke každé jednotlivé úvaze uvedené stranami sporu. Odůvodnění tedy může být implicitní za podmínky, že zúčastněným osobám umožní seznámit se s důvody, o které se Tribunál opírá, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat soudní přezkum v rámci kasačního opravného prostředku (rozsudek ze dne 25. listopadu 2020, Komise v. GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
, bod
a citovaná judikatura).
Odůvodnění obsažené v bodech 237 až 250 napadeného rozsudku přitom požadavkům stanoveným v judikatuře připomenuté v předchozím bodě odpovídá. Tribunál se totiž zabýval všemi výtkami navrhovatelek týkajícími se výpočtu pokuty a zdůvodnil, proč je zamítl. Tvrzením o dvojím započítání se konkrétně zabýval v bodech 237 a 238 napadeného rozsudku a zdůvodnil, proč tyto výtky zamítl.
Zadruhé Tribunál se nedopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že se Komise neodchýlila od metody stanovené v pokynech pro výpočet pokut.
Správně totiž uvedl, že Komise v souladu s touto metodou založila výpočet pokuty uložené navrhovatelkám zejména na hodnotě tržeb za zboží, s nímž předmětné protiprávní jednání přímo nebo nepřímo souviselo.
Tribunál rovněž správně rozhodl, že metoda prosazovaná navrhovatelkami, která není založena na hodnotě tržeb, ale pouze na příjmech z přímých prodejů, by ohrožovala účinnost zákazu kartelových dohod, a nelze tedy mít za to, že by mohla odrážet ekonomický význam protiprávního jednání.
Zatřetí, pokud jde o zásadu rovného zacházení, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury představuje tato zásada obecnou zásadu unijního práva, která je zakotvena v článcích 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie. Tato zásada vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (rozsudek ze dne 25. listopadu 2020, Komise v. GEA Group,
C‑823/18 P
,
EU:C:2020:955
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě Tribunál v bodě 246 napadeného rozsudku rozhodl, že se chování navrhovatelek zásadně nelišilo od chování ostatních adresátů sporného rozhodnutí – ani pokud jde o výměnu informací o cenách, ani pokud jde o četnost těchto výměn. Za těchto podmínek měl v bodě 247 uvedeného rozsudku za to, že tímto rozhodnutím nebyla porušena zásada rovného zacházení.
Na rozdíl od argumentace navrhovatelek je třeba konstatovat, že tento závěr není stižen vadou spočívající v nesprávném právním posouzení. Z bodů 246 a 247 napadeného rozsudku totiž vyplývá, že Tribunál postupoval správně, pokud v podstatě usoudil, že Komise použila u všech dotčených podniků stejnou metodu výpočtu výše pokuty, založenou na zohlednění hodnoty tržeb, a že okolnosti uváděné navrhovatelkami, které podle jejich názoru odůvodňují použití jiné metody výpočtu, nemohou mít na tuto úvahu vliv.
Co se začtvrté týče zásady proporcionality, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora tomuto soudu nepřísluší – vyslovuje-li se k právním otázkám v rámci řízení o kasačním opravném prostředku – aby z důvodů ekvity svým posouzením nahrazoval posouzení Tribunálu, který při přezkumu v plné jurisdikci rozhodl o výši pokut uložených podnikům proto, že porušily unijní právo. Nesprávné právní posouzení ze strany Tribunálu z důvodu nepřiměřené výše pokuty by tedy bylo možné konstatovat pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše pokuty je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená (rozsudky ze dne 30. května 2013, Quinn Barlo a další v. Komise,
C‑70/12 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:351
, bod
, jakož i citovaná judikatura, a ze dne 26. září 2018, Philips a Philips France v. Komise,
C‑98/17 P
, nezveřejněný,
EU:C:2018:774
, bod
).
Navrhovatelky však neuvedly, proč by výše pokuty, která jim byla uložena, měla být natolik nadměrná, že by byla nepřiměřená.
Z výše uvedeného vyplývá, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut v plném rozsahu jako neopodstatněný.
Ke zrušení napadeného rozsudku
Jak vyplývá z analýzy třetího důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelek obsažené v bodech 55 až 86 tohoto rozsudku, Tribunál se v několika ohledech dopustil nesprávného právního posouzení.
Za těchto podmínek je třeba napadený rozsudek zrušit.
K žalobě podané k Tribunálu
Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný. V takovém případě může Soudní dvůr vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.
V projednávané věci je důvodné vydat konečné rozhodnutí ve věci, jelikož to soudní řízení dovoluje.
Jak bylo uvedeno v bodě 33 tohoto rozsudku, navrhovatelky vznesly na podporu žaloby podané k Tribunálu dva žalobní důvody.
V rámci prvního žalobního důvodu uplatněného před Tribunálem navrhovatelky stran své účasti na samostatných protiprávních jednání tvořících jediné a trvající protiprávní jednání, které jim bylo přičteno, tvrdí, že Komise toto tvrzení neuvedla v průběhu správního řízení a že bylo v rozporu s jejich právem na obhajobu poprvé předloženo až ve sporném rozhodnutí. Toto rozhodnutí je podle nich rovněž stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, pokud jde o konstatování těchto samostatných protiprávních jednání.
Pokud jde o výtku týkající se porušení povinnosti uvést odůvodnění, z důvodů uvedených v bodech 78 až 90 tohoto rozsudku je třeba mít za to, že Komise své rozhodnutí, pokud jde o účast navrhovatelek na zmíněných samostatných protiprávních jednáních tvořících jediné a trvající protiprávní jednání, které jim bylo přičteno, neodůvodnila.
Aniž je tedy nutné zabývat se ostatními argumenty uplatněnými v rámci prvního důvodu, který navrhovatelky vznesly na podporu žaloby, je třeba tomuto žalobnímu důvodu vyhovět, a to v rozsahu, v němž navrhovatelky Komisi vytýkají, že sporné rozhodnutí dostatečně neodůvodnila, pokud jde o jejich účast na týchž samostatných protiprávních jednáních.
S ohledem na výše uvedené a na to, co bylo upřesněno v bodech 55 až 58 tohoto rozsudku, musí být čl. 1 písm. g) sporného rozhodnutí zrušen v rozsahu, v němž se jím konstatuje, že navrhovatelky porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o EHP tím, že se podílely na několika samostatných protiprávních jednáních.
V rámci druhého důvodu žaloby podané k Tribunálu navrhovatelky v první části tvrdí, že jim Komise uložila pokutu vypočtenou na základě příjmů od společnosti Dell, které byly převedeny společnosti Quanta v souladu s dohodami o rozdělení příjmů uzavřenými mezi navrhovatelkami a společností Quanta. V rámci druhé části navrhovatelky tvrdí, že jelikož ve sporném rozhodnutí nebylo zohledněno, že jejich jednání bylo oproti jednání některých dalších adresátů podstatně menšího rozsahu, Komise porušila zásady rovného zacházení a proporcionality, čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 a pokyny pro výpočet pokut.
Pokud jde v projednávané věci zaprvé o první část druhého žalobního důvodu, z důvodů uvedených v bodech 141 až 158 tohoto rozsudku je třeba mít za to, že pokud jde o výtku týkající se metody výpočtu pokuty, sporné rozhodnutí neodporuje ani zásadám rovného zacházení a proporcionality, ani pokynům pro výpočet pokut.
Pokud jde zadruhé o druhou část druhého žalobního důvodu, Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním, které uvedl Tribunál v bodech 253 až 264 napadeného rozsudku. Z důvodů uvedených v těchto bodech, jakož i z důvodů popsaných v předchozím bodě tohoto rozsudku musí být tedy tento druhý žalobní důvod zamítnut.
Na základě pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci přiznané Soudnímu dvoru článkem 261 SFEU a článkem 31 nařízení č. 1/2003 je rovněž třeba rozhodnout o výši pokuty, která musí být navrhovatelkám uložena (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud Soudní dvůr sám vydává konečné rozhodnutí ve věci na základě čl. 61 prvního pododstavce druhé věty statutu Soudního dvora Evropské unie, je oprávněn v rámci výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci nahradit posouzení Komise svým vlastním posouzením, a uloženou pokutu nebo penále tedy zrušit, snížit nebo zvýšit (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Za účelem stanovení výše uložené pokuty mu přísluší, aby sám posoudil okolnosti projednávaného případu a druh dotčeného protiprávního jednání (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Tento postup podle čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 předpokládá, že ve vztahu ke každému sankcionovanému podniku bude zohledněna závažnost dotčeného protiprávního jednání, jakož i doba jeho trvání, přičemž je třeba dodržet zejména zásady odůvodnění, proporcionality, individualizace sankcí a rovného zacházení, aniž by Soudní dvůr byl vázán indikativními pravidly, která Komise stanovila ve svých pokynech, jakkoliv tyto pokyny mohou být pro unijní soudy při výkonu jejich pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci návodem (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
V projednávané věci má Soudní dvůr za to, že využití pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci k tomu, aby snížil pokutu uvedenou v čl. 2 písm. g) sporného rozhodnutí, neodůvodňuje žádná ze skutečností, kterých se v posuzovaném případě dovolávají navrhovatelky, ani žádný důvod veřejného pořádku.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba zrušit čl. 1 písm. g) sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jím konstatuje, že navrhovatelky porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o EHP tím, že se podílely na několika samostatných protiprávních jednáních, a ve zbývající části žalobu zamítnout.
K nákladům řízení
Článek 184 odst. 2 jednacího řádu stanoví, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se použije na řízení o kasačním opravném prostředku na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Článek 138 odst. 3 uvedeného jednacího řádu upřesňuje, že pokud měli účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponese každý z nich vlastní náklady řízení. Jeví-li se to však vzhledem k okolnostem v projednávané věci jako odůvodněné, může Soudní dvůr rozhodnout, že účastník řízení ponese vlastní náklady řízení a nahradí část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení.
V projednávaném případě navrhovatelky požadovaly, aby byla Komisi uložena náhrada nákladů řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku a Komise neměla ve věci úspěch v rámci řízení o kasačním opravném prostředku a zčásti ani v řízení v prvním stupni. Navrhovatelky zčásti neměly ve věci úspěch v rámci řízení v prvním stupni.
S ohledem na okolnosti projednávané věci má Soudní dvůr za to, že je důvodné rozhodnout, že Komise ponese vlastní náklady vynaložené jak v řízení v prvním stupni, tak v řízení o kasačním opravném prostředku, a nahradí veškeré náklady, které navrhovatelky vynaložily v rámci řízení o tomto kasačním opravném prostředku, a polovinu nákladů, které navrhovatelky vynaložily v řízení v prvním stupni. Navrhovatelky ponesou polovinu vlastních nákladů vynaložených v řízení v prvním stupni.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

1)
Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 12. července 2019, Sony Optiarc a Sony Optiarc America v. Komise (
T‑763/15
, nezveřejněný,
EU:T:2019:517
), se zrušuje.

2)
Článek 1 písm. g) rozhodnutí Komise C(2015) 7135 final ze dne 21. října 2015 v řízení podle článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP (věc AT.39639 – Optické diskové jednotky) se zrušuje v rozsahu, v němž se jím konstatuje, že společnosti Sony Optiarc Inc. a Sony Optiarc America Inc. porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 tím, že se podílely na několika samostatných protiprávních jednáních, a to v případě společnosti Sony Optiarc Inc. v období od 25. července 2007 do 29. října 2008 a v případě společnosti Sony Optiarc America Inc. v období od 25. července do 31. října 2007.

3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.

4)
Evropská komise ponese vlastní náklady vynaložené jak v řízení v prvním stupni, tak v řízení o kasačním opravném prostředku, a nahradí veškeré náklady, které společnosti Sony Optiarc Inc. a Sony Optiarc America Inc. vynaložily v rámci řízení o tomto kasačním opravném prostředku, a polovinu nákladů, které tyto společnosti vynaložily v řízení v prvním stupni.

5)
Společnosti Sony Optiarc Inc. a Sony Optiarc America Inc. ponesou polovinu vlastních nákladů vynaložených v řízení v prvním stupni.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.