CELEX: 62021CJ0775
Præjudiciel forelæggelse
intellektuel ejendomsret
ophavsret og beslægtede rettigheder
direktiv 2001/29/EF
artikel 3, stk. 1
overføring til almenheden
begreb
udsendelse af baggrundsmusik
direktiv 2006/115/EF
artikel 8, stk. 2
rimeligt vederlag
den blotte tilrådighedsstillelse af fysiske faciliteter
højttaleranlæg om bord på tog og luftfartøjer
formodning for overføring til almenheden

Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (
EFT 2001, L 167, s. 10
).
Anmodningerne er blevet indgivet i forbindelse med to tvister, hvoraf den første, i sag C-775/21, er mellem Blue Air Aviation SA (herefter »Blue Air«) og UCMR – ADA Asociaţia pentru Drepturi de Autor a Compozitorilor (herefter »UCMR – ADA«) og vedrører Blue Airs forpligtelse til at betale afgifter til UCMR – ADA for udsendelse af baggrundsmusikværker om bord på passagerfly, og den anden, i sag C-826/21, er mellem Uniunea Producătorilor de Fonograme din România (UPFR) og Societatea Naţională de Transport Feroviar de Călători (SNTFC) »CFR Călători« SA (herefter »CFR«) og vedrører forpligtelsen til at betale afgifter for tilrådighedsstillelsen om bord på tog af anlæg, der kan anvendes til at foretage overføringer til almenheden af musikværker.
Retsforskrifter
Folkeretten
Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret (WIPO) vedtog den 20. december 1996 i Genève (Schweiz) WIPO-traktaten om ophavsret (herefter »WCT-traktaten«), som er blevet godkendt ved Rådets afgørelse 2000/278/EF af 16. marts 2000 om godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af WIPO-traktaten om ophavsret og WIPO-traktaten om udøvende kunstnere og fonogrammer (
EFT 2000, L 89, s. 6
), og som trådte i kraft for så vidt angår Den Europæiske Union den 14. marts 2010 (
EUT 2010, L 32, s. 1
).
WCT-traktatens artikel 8 med overskriften »Retten til overføring til almenheden« bestemmer:
»Ophavsmænd til litterære og kunstneriske værker har eneret til at tillade overføring af disse til almenheden på en hvilken som helst måde, det være sig ved trådoverføring eller trådløst, herunder også at værkerne gøres tilgængelige for almenheden på en sådan måde, at den enkelte kan få adgang til værkerne fra et sted og på et tidspunkt, som vedkommende selv kan vælge; dette indskrænker ikke anvendelsen af […] artikel 11, stk. 1, nr. ii), artikel 11bis, stk. 1, nr. i) og ii), artikel 11ter, stk. 1, nr. ii), artikel 14, stk. 1, nr. ii), og artikel 14bis, stk. 1[, i konventionen til værn for litterære og kunstneriske værker, undertegnet i Bern den 9. september 1886 (Parisakten af 24.7.1971), i den affattelse, der følger af ændringen af 28. september 1979].«
På WIPO’s diplomatiske konference den 20. december 1996 blev der vedtaget fælleserklæringer om WCT-traktaten.
Fælleserklæringen vedrørende WCT-traktatens artikel 8 har følgende ordlyd:
»Den blotte tilvejebringelse af fysiske faciliteter, der muliggør eller anvendes til en overføring, udgør ikke i sig selv en overføring som omhandlet i denne traktat eller [konventionen til værn for litterære og kunstneriske værker, undertegnet i Bern den 9. september 1886 (Parisakten af 24.7.1971), i den affattelse, der følger af ændringen af 28. september 1979]. […]«
EU-retten
Direktiv 2001/29
1., 4., 6., 7., 9., 10., 23. og 27. betragtning til direktiv 2001/29 har følgende ordlyd:
»(1)
[EUF-t]raktaten foreskriver oprettelse af et indre marked og indførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen i det indre marked ikke fordrejes. En harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om ophavsret og beslægtede rettigheder bidrager til at opnå disse mål.
[…]
(4)
En harmoniseret retlig ramme for ophavsret og beslægtede rettigheder vil i kraft af den øgede retssikkerhed samtidig med overholdelsen af et højt beskyttelsesniveau for de intellektuelle ejendomsrettigheder medføre betydelige investeringer i kreativ og innovativ virksomhed, herunder i netinfrastruktur, og føre til vækst og øget konkurrenceevne for den europæiske industri både hvad angår udbud af indhold og informationsteknologi og generelt i en række industrisektorer og kulturelle sektorer. Dette vil kunne sikre arbejdspladser og fremme jobskabelsen.
[…]
(6)
Hvis der ikke sker en harmonisering på fællesskabsniveau, vil de lovgivningsinitiativer, der allerede er taget i en række medlemsstater som svar på den teknologiske udvikling, kunne medføre betydelige forskelle i beskyttelsesniveauet og dermed hindre den frie bevægelighed for varer og tjenester, der indeholder eller er baseret på intellektuelle ejendomsrettigheder, hvilket vil føre til en ny opdeling af det indre marked og lovgivningsmæssig inkonsekvens. Følgerne af en sådan lovgivningsmæssig forskel og uvished vil få større betydning i takt med videreudviklingen af informationssamfundet, der allerede har betydet en kraftig forøgelse af den grænseoverskridende udnyttelse af intellektuel ejendomsret. Denne udvikling vil og bør styrkes yderligere. Betydelig lovgivningsmæssig forskel og uvished med hensyn til beskyttelsesniveauet kan hindre stordriftsfordele for nye varer og tjenester, der indeholder ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder.
(7)
Fællesskabets retlige ramme for beskyttelse af ophavsret og beslægtede rettigheder bør derfor også tilpasses og suppleres i det omfang, det er nødvendigt for det indre markeds funktion. Nationale bestemmelser om ophavsret og beslægtede rettigheder, der er meget forskellige fra den ene medlemsstat til den anden, eller som medfører retlig uvished, der hindrer det indre markeds funktion og udviklingen af informationssamfundet i Europa, bør derfor tilpasses, og inkonsekvente nationale reaktioner på den teknologiske udvikling bør undgås, hvorimod der ikke er behov for at fjerne eller undgå forskelle, der ikke påvirker det indre markeds funktion negativt.
[…]
(9)
Udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret og beslægtede rettigheder bør være et højt beskyttelsesniveau, da sådanne rettigheder er af afgørende betydning for den intellektuelle skabelsesproces. En sådan beskyttelse bidrager til at bevare og udvikle kreativiteten til gavn for ophavsmænd, kunstnere, producenter, forbrugere, kulturen, industrien og almenheden generelt. Intellektuel ejendomsret er derfor blevet anerkendt som en integrerende del af ejendomsretten.
(10)
Hvis ophavsmænd og kunstnere skal kunne fortsætte deres kreative og kunstneriske arbejde, er det nødvendigt, at de modtager et passende vederlag for anvendelsen af deres værker, og det samme gælder producenterne, der skal kunne finansiere dette arbejde. De investeringer, der er nødvendige for at fremstille varer som f.eks. fonogrammer, film eller multimedieprodukter og tjenesteydelser som f.eks. bestillingstjenester, er meget betydelige. En passende retlig beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder er nødvendig for at sikre et sådant vederlag og muliggøre et tilfredsstillende afkast af investeringerne.
[…]
(23)
Dette direktiv bør medføre en yderligere harmonisering af ophavsmænds ret til overføring til almenheden. Denne ret skal opfattes bredt som omfattende enhver overføring til den del af almenheden, som ikke befinder sig på det sted, hvorfra overføringen finder sted. Denne ret omfatter enhver sådan form for trådbunden eller trådløs transmission eller retransmission af et værk til almenheden, herunder udsendelse i radio og fjernsyn. Denne ret bør dog ikke omfatte andre handlinger.
[…]
(27)
Den blotte tilrådighedsstillelse af fysiske faciliteter, der muliggør eller bevirker overføring, udgør dog ikke i sig selv overføring i henhold til dette direktiv.
[…]«
Dette direktivs artikel 3 med overskriften »Retten til overføring af værker til almenheden og retten til tilrådighedsstillelse for almenheden af andre frembringelser« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne tillægger ophavsmænd eneret til at tillade eller forbyde trådbunden eller trådløs overføring til almenheden af deres værker, herunder tilrådighedsstillelse af deres værker på en sådan måde, at almenheden får adgang til dem på et individuelt valgt sted og tidspunkt.
2.   Medlemsstaterne indfører en eneret til at tillade og forbyde trådbunden eller trådløs tilrådighedsstillelse for almenheden på en sådan måde, at almenheden får adgang til de pågældende værker på et individuelt valgt sted og tidspunkt:
a)
for udøvende kunstnere for så vidt angår optagelser af deres fremførelser
b)
for fremstillere af fonogrammer for så vidt angår deres fonogrammer
c)
for producenter af den første filmoptagelse for så vidt angår den originale film eller eksemplarer heraf, og
d)
for radio- og fjernsynsforetagender for så vidt angår optagelser af deres udsendelser, hvad enten der er tale om trådbunden eller trådløs transmission, herunder via kabel eller satellit.
3.   Rettighederne efter stk. 1 og 2 udtømmes ikke af en overføring til almenheden eller tilrådighedsstillelse for almenheden i henhold til denne artikel.«
Direktiv 2006/115/EF
Artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115/EF af 12. december 2006 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (
EUT 2006, L 376, s. 28
), der har overskriften »Radio- og fjernsynsudsendelse og kommunikation til offentligheden«, fastsætter følgende i stk. 2:
»Medlemsstaterne tillægger udøvende kunstnere og fonogramfremstillere ret til vederlag, som deles mellem dem, således at brugeren betaler et rimeligt, samlet vederlag, hvis et fonogram, der er udgivet i kommercielt øjemed, eller en reproduktion af et sådant fonogram[…] anvendes til udsendelse ved hjælp af radiobølger eller til kommunikation til offentligheden. Medlemsstaterne kan, hvis der ikke er enighed mellem de udøvende kunstnere og fonogramfremstillerne, fastlægge betingelserne for et sådant vederlags fordeling mellem dem.«
Rumænsk ret
Lov nr. 8/1996
Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (lov nr. 8/1996 om ophavsret og beslægtede rettigheder,
Monitorul Oficial al României
, del I, nr. 60 af 26.3.1996) er blevet ændret flere gange, bl.a. ved lov nr. 285/2004 (
Monitorul Oficial
al României
, del I, nr. 587 af 30.6.2004) (herefter »lov nr. 8/1996«). De relevante bestemmelser i denne lov er gengivet i præmis 11-20 nedenfor i den affattelse, der finder anvendelse på tvisterne i hovedsagerne.
Artikel 13 i lov nr. 8/1996 bestemmer:
»Anvendelsen af et værk giver ophavsmanden særskilte økonomiske rettigheder og enerettigheder, der giver vedkommende mulighed for at tillade eller forbyde:
[…]
f)
direkte eller indirekte overføring af værket til almenheden på en hvilken som helst måde, herunder tilrådighedsstillelse af værket for almenheden på en sådan måde, at denne får adgang til det på et individuelt valgt sted og tidspunkt.
[…]«
Denne lovs artikel 15, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Overføring til almenheden omfatter enhver overføring af et værk, som sker direkte eller ved hjælp af tekniske midler på et offentligt tilgængeligt sted eller på et sted, hvor et antal personer, der i omfang rækker ud over familiemedlemmer eller bekendtskabskreds, er forsamlet, herunder sceneopførelse, fremsigelse eller enhver anden form for offentlig fremførelse eller direkte præsentation af et værk, udstilling af billedkunstværker, brugskunst, fotografier og arkitektoniske værker, offentlig fremvisning af filmværker og andre audiovisuelle værker, herunder digitale kunstværker, præsentation på et offentligt tilgængeligt sted ved hjælp af lyd- og audiovisuelle optagelser samt præsentation af radioudsendte værker på et offentligt tilgængeligt sted uanset metoden. Ved overføring til almenheden forstås ligeledes enhver form for trådbunden eller trådløs overføring af et værk, som sker ved hjælp af tilrådighedsstillelse for almenheden, herunder på internettet eller andre informationsnetværk, på en sådan måde, at almenheden kan få adgang til værket på et individuelt valgt sted og tidspunkt.
[…]«
Lovens artikel 105, stk. 1, litra f), har følgende ordlyd:
»[…] Fremstilleren af lydoptagelser har den økonomiske eneret til at tillade eller forbyde følgende:
[…]
f)
radio- og fjernsynsudsendelse og overføring til almenheden af sine egne lydoptagelser, medmindre de er udgivet i kommercielt øjemed, i hvilket tilfælde fremstilleren kun har ret til et rimeligt vederlag.«
Samme lovs artikel 106
fastsætter:
»1.   Udøvende kunstnere og fonogramfremstillere har ret til et samlet, rimeligt vederlag for direkte eller indirekte brug af fonogrammer, der er udgivet i kommercielt øjemed, eller for reproduktion heraf ved radio- eller fjernsynsudsendelse eller ved enhver anden form for overføring til almenheden.
2.   Størrelsen af dette vederlag fastsættes efter opgørelsesmetoder i overensstemmelse med proceduren i artikel 131, 131
og 131
.«
Artikel 123, stk. 1-3, i lov nr. 8/1996 bestemmer:
»1.   Indehavere af ophavsret og beslægtede rettigheder kan udøve de rettigheder, som de indrømmes i medfør af denne lov, personligt eller på grundlag af fuldmagt, gennem kollektive forvaltningsorganisationer, på de betingelser, der er fastsat i denne lov.
2.   Kollektiv forvaltning af ophavsret må kun foretages for værker, der tidligere er bragt til almenhedens kendskab, og kollektiv forvaltning af beslægtede rettigheder må kun foretages for tidligere optagne eller radio- eller fjernsynsudsendte fremførelser samt for fonogrammer eller videogrammer, der tidligere er bragt til almenhedens kendskab.
3.   Indehavere af ophavsret eller beslægtede rettigheder kan ikke overdrage de ved denne lov anerkendte økonomiske rettigheder til kollektive forvaltningsorganisationer.«
Lovens artikel 123
fastsætter følgende i stk. 1, litra e) og f):
»Kollektiv forvaltning er obligatorisk for udøvelsen af følgende rettigheder:
[…]
e)
retten til overføring af musikalske værker til almenheden, med undtagelse af offentlig fremvisning af filmværker
f)
udøvende kunstneres og fonogramfremstilleres ret til et rimeligt vederlag for overføring til almenheden og radio- og fjernsynsudsendelse af kommercielle fonogrammer eller reproduktioner heraf.«
Lovens artikel 130, stk. 1, litra a) og b), er affattet således:
»De kollektive forvaltningsorganisationer skal:
a)
meddele ikke-eksklusive tilladelser i form af en ikke-eksklusiv licens mod vederlag til de brugere, der skriftligt ansøger herom, inden enhver brug af det beskyttede repertoire
b)
udarbejde metoder for deres aktivitetsområder, herunder aftalte afgifter for økonomiske rettigheder, som skal forhandles med brugerne med henblik på betaling af disse afgifter i tilfælde af værker, hvis udnyttelsesmåde gør det umuligt for rettighedshaverne at meddele individuel tilladelse.«
Samme lovs artikel 131, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Med henblik på indledning af forhandlingsprocedurerne skal de kollektive forvaltningsorganisationer indgive en anmodning til [Oficiul Român pentru Drepturile de Autor (det rumænske kontor for ophavsret)] ledsaget af de metoder, der foreslås til forhandling, i overensstemmelse med artikel 130, stk. 1, litra a).
[…]«
Artikel 131
, stk. 1-3, i lov nr. 8/1996 bestemmer:
»1.   Metoderne forhandles af de kollektive forvaltningsorganisationer og de repræsentanter, der er omhandlet i artikel 131, stk. 2, litra b) […]
2.   De kollektive forvaltningsorganisationer kan af den samme kategori af brugere kræve faste eller forholdsmæssige vederlag, der beregnes på grundlag af de indtægter, som brugeren opnår ved den aktivitet, hvortil repertoiret anvendes, som f.eks. radio- og fjernsynsudsendelse, transmission via kabel eller overføring til almenheden, under hensyntagen til europæisk praksis vedrørende resultaterne af forhandlingerne mellem brugerne og de kollektive forvaltningsorganisationer. For radio- og fjernsynsudsendelse fastsættes de forholdsmæssige vederlag på et differentieret grundlag, der er direkte proportionalt med andelen af anvendelsen af det repertoire, der forvaltes kollektivt i forbindelse med denne aktivitet, og – såfremt der ikke er indtægter – på grundlag af de udgifter, der er forbundet med anvendelsen.
3.   De faste eller forholdsmæssige vederlag, der er omhandlet i stk. 2, kan kun kræves, for så vidt som anvendelsen vedrører værker, der stadig er beskyttet af ophavsret eller beslægtede rettigheder i henhold til loven.
[…]«
Lovens artikel 131
, stk. 2, har følgende ordlyd:
»Aftalen mellem parterne om de forhandlede metoder nedfældes i en protokol, som deponeres hos det rumænske kontor for ophavsret. […] De således offentliggjorte metoder kan gøres gældende over for alle brugere på det område, der har været genstand for forhandlingerne, og over for alle importører og producenter af medier og apparater, for hvilke der skal betales kompensation for privatkopiering i henhold til artikel 107.«
Den civile retsplejelov
Den civile retsplejelovs artikel 249 fastsætter:
»Det påhviler den, som fremsætter et anbringende under den retslige procedure, at føre bevis for dette, undtagen i de ved lov udtrykkeligt fastlagte tilfælde.«
Denne lovs artikel 329 har følgende ordlyd:
»Retten kan kun støtte sin afgørelse på formodninger, som den selv skal tage stilling til, hvis disse har tilstrækkelig vægt og kan skabe sandsynlighed for den hævdede omstændighed; de kan dog alene lægges til grund, for så vidt som loven giver mulighed for vidneførsel.«
Metoden vedrørende det vederlag, der skal betales til indehaverne af økonomiske ophavsrettigheder til musikværker for overføring til almenheden af musikværker som baggrundsmusik
Metodologia privind remunerațiile cuvenite titularilor de drepturi patrimoniale de autor de opere muzicale pentru comunicarea publică a operelor muzicale în scop ambiental (metode vedrørende det vederlag, der skal betales til indehaverne af økonomiske ophavsrettigheder til musikværker for overføring til almenheden af musikværker som baggrundsmusik,
Monitorul Oficial
al României
, del I, nr. 710 af 7.10.2011), som ændret ved det rumænske kontor for ophavsrets afgørelse nr. 198/2012 af 8. november 2012 (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr. 780 af 20.11.2012), fastsætter:
»1. Brugere af musikværker som baggrundsmusik skal forud for enhver anvendelse af musikværker indhente tilladelse fra UCMR – ADA i form af en ikke-eksklusiv licens til at anvende musikværkerne og betale et vederlag i overensstemmelse med denne metodes tarif, uanset den faktiske varighed af anvendelsen.
2. I forbindelse med denne metode forstås ved:
a)
overføring til almenheden af musikværker som baggrundsmusik – overføring af et eller flere musikværker på et offentligt tilgængeligt sted eller på et sted, hvor et antal personer, der i omfang rækker ud over familiemedlemmer eller bekendtskabskreds, samtidigt eller efter hinanden er forsamlet, eller hvortil de har adgang, uanset overføringsmåden og de anvendte tekniske midler, med henblik på at skabe en baggrund for udførelse af enhver anden aktivitet, som ikke nødvendigvis kræver brug af musikværker
b)
bruger af musikværker som baggrundsmusik – enhver autoriseret juridisk eller fysisk person, der uanset i hvilken form (ejerskab, forvaltning, koncession, leje, fremleje, lån etc.) er i besiddelse af eller anvender inden- eller udendørs lokaler, hvor der er installeret eller forefindes anlæg og ethvert andet teknisk eller elektronisk middel såsom fjernsynsapparater, radiomodtagere, båndafspillere, stereoanlæg, computerudstyr, cd-afspillere, forstærkere og ethvert andet udstyr til modtagelse, gengivelse eller udsendelse af lyd eller billeder ledsaget af lyd.
[…]
6. Med hensyn til den periode, for hvilken brugeren ikke har indhentet en tilladelse i form af en ikke-eksklusiv licens fra UCMR – ADA, skal vedkommende betale et beløb til organisationen svarende til tre gange det vederlag, som forskriftsmæssigt ville have været skyldigt, hvis vedkommende havde indhentet tilladelsen i form af en ikke-eksklusiv licens.
7. De kollektive forvaltningsorganisationer kan overvåge anvendelsen af musikværker som baggrundsmusik gennem dertil bemyndigede repræsentanter, der har fri adgang til ethvert sted, hvor musik anvendes som baggrundsmusik. De kollektive forvaltningsorganisationers repræsentanter kan anvende bærbart lyd- og/eller videooptagelsesudstyr på de steder, hvor musikværker anvendes, og de respektive optagelser udgør et fuldstændigt bevis for brug af musikværkerne som baggrundsmusik.«
Som bilag til denne metode findes en tarif over vederlag for overføring til almenheden af musikværker som baggrundsmusik, fastsat efter arten af de forretningslokaler eller køretøjer, hvori overføringen finder sted. Punkt 11 i denne tarif fastsætter med hensyn til lufttransport af passagerer et fast vederlag på 200 rumænske lei (RON) pr. måned og pr. luftfartøj.
Metoden vedrørende overføring til almenheden af fonogrammer, der er udgivet i kommercielt øjemed, eller af reproduktioner heraf samt tariffer for udøvende kunstneres og fonogramfremstilleres økonomiske rettigheder
Metodologia privind comunicarea publică a fonogramelor publicate în scop comercial sau a reproducerilor acestora și tabelele cuprinzând drepturile patrimoniale ale artiștilor interpreți ori executanți și producătorilor de fonograme (metode vedrørende overføring til almenheden af fonogrammer, der er udgivet i kommercielt øjemed, eller af reproduktioner heraf samt tariffer for udøvende kunstneres og fonogramfremstilleres økonomiske rettigheder,
Monitorul Oficial
al României
, del I, nr. 982 af 8.12.2006), som ændret ved det rumænske kontor for ophavsrets afgørelse nr. 189/2013 af 29. november 2013 (
Monitorul Oficial
al României
, del I, nr. 788 af 16.12.2013), bestemmer:
»1. Ved overføring til almenheden af fonogrammer, der er udgivet i kommercielt øjemed, eller af reproduktioner heraf forstås overføring af disse på offentligt tilgængelige steder (inden- eller udendørs), uanset overføringsmåden, ved brug af mekaniske, elektroakustiske eller digitale midler (forstærkere, apparater til lydoptagelse eller audiovisuelle optagelser, radio- eller fjernsynsmodtagere, computerudstyr etc.).
[…]
3. Ved bruger af fonogrammer forstås i forbindelse med denne metode enhver autoriseret fysisk eller juridisk person, der overfører fonogrammer, som er udgivet i kommercielt øjemed, eller reproduktioner heraf til almenheden, i lokaler, som vedkommende uanset i hvilken form (ejerskab, forvaltning, leje, fremleje, lån etc.) er i besiddelse af.
[…]
5. Brugeren har pligt til at indhente tilladelser i form af ikke-eksklusive licenser, der udstedes af […] fonogramfremstillernes kollektive forvaltningsorganisationer, til overføring til almenheden af fonogrammer, der er udgivet i kommercielt øjemed […], mod betaling af et vederlag i overensstemmelse med nedenstående tariffer, uanset den faktiske varighed af overføringen til almenheden.«
Som bilag til denne metode findes to tariffer, hvoraf den ene fastsætter vederlag for aktiviteter, der udføres med baggrundsmusik, fastsat efter arten af de forretningslokaler eller køretøjer, hvori disse aktiviteter finder sted. Punkt E3, nr. 1, i denne første tarif fastsætter med hensyn til jernbanetransport af passagerer et månedligt vederlag på 30 RON pr. vogn med højttaleranlæg.
Tvisterne i hovedsagerne og de præjudicielle spørgsmål
Sag C-775/21
UCMR – ADA er en organisation til kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder på musikområdet.
Den 2. marts 2018 anlagde denne organisation sag mod luftfartsselskabet Blue Air ved Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien) med påstand om betaling af skyldige vederlag og bøder for overføring til almenheden af musikværker om bord på fly drevet af Blue Air, til hvilken overføring dette selskab ikke havde opnået licens.
Blue Air gjorde for denne ret gældende, at selskabet driver 28 fly, og at det, selv om det råder over den nødvendige software til udsendelse af musikværker i 22 af disse 28 fly, kun havde foretaget overføring til almenheden af et enkelt musikværk som baggrundsmusik i 14 af flyene, efter at have opnået den krævede licens.
Efter disse præciseringer forhøjede UCMR – ADA sine betalingskrav, idet selskabet vurderede, at tilstedeværelsen af højttaleranlæg i anslået 22 fly gav grundlag for at konkludere, at der var blevet overført beskyttede værker til almenheden i alle fly i Blue Airs flåde.
Ved en dom af 8. april 2019 fik UCMR – ADA medhold i søgsmålet. Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) fastslog i det væsentlige på grundlag af dom af 7. december 2006, SGAE (
C-306/05
,
EU:C:2006:764
), og af 15. marts 2012, Phonographic Performance (Ireland) (
C-162/10
,
EU:C:2012:141
), at den omstændighed, at Blue Air havde udstyret de transportmidler, som selskabet driver, med anlæg, der muliggør overføring til almenheden af musikværker som baggrundsmusik, gav anledning til en simpel formodning om anvendelse af disse værker, som krævede, at der blev afsagt dom om, at i ethvert fly udstyret med et højttaleranlæg anvendes dette anlæg til overføring til almenheden af det omhandlede værk, uden at yderligere beviser herfor er nødvendige.
Blue Air har appelleret denne afgørelse til Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien), som er den forelæggende ret, idet selskabet bl.a. har gjort gældende, at det ikke overførte baggrundsmusik om bord på de fly, som det driver, og for hvilke der ikke var opnået licens, og at den blotte tilstedeværelse af fysiske faciliteter ikke var ensbetydende med, at der blev overført musikværker til almenheden. Selskabet har tilføjet, at det ikke havde vinding for øje ved udsendelsen af baggrundsmusik. Endelig har selskabet anført, at det af sikkerhedshensyn er nødvendigt at have højttaleranlæg i flyene, således at medlemmerne af flybesætningen kan kommunikere med hinanden og med passagererne.
Den forelæggende ret har fremhævet, at det ikke er fuldstændig klart, om overføring af et musikværk som baggrundsmusik – henset til, at denne foretages uden vinding for øje – udgør en overføring til almenheden som omhandlet i artikel 3 i direktiv 2001/29. Såfremt spørgsmålet herom besvares bekræftende, ønsker den forelæggende ret desuden oplyst, hvilket bevisniveau der kræves i denne henseende. Den har anført, at det følger af visse nationale retters praksis, at når en virksomhed, der udøver en bestemt økonomisk aktivitet, er nævnt i den metode, der er omhandlet i denne doms præmis 23, foreligger der en simpel formodning for, at ophavsretligt beskyttede værker overføres til almenheden på det pågældende sted. En sådan formodning er bl.a. begrundet i, at det er umuligt for organisationerne til kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder systematisk at kontrollere alle de steder, hvor anvendelse af værker, der er udtryk for en intellektuel frembringelse, kan finde sted.
På denne baggrund har Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, i [direktiv 2001/29] fortolkes således, at afspilning af et musikværk eller et fragment heraf om bord på et kommercielt passagerfly i forbindelse med start og landing eller på ethvert tidspunkt under en flyvning, ved luftfartøjets almindelige højttaleranlæg, udgør en overføring til almenheden som omhandlet i denne artikel, især (men ikke udelukkende) hvad angår kriteriet om, at overføringen sker med vinding for øje?
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
2)
Udgør eksistensen om bord på et luftfartøj af et højttaleranlæg, som er påkrævet i henhold til lovgivningen om luftfartssikkerhed, [da] et tilstrækkeligt grundlag for en afkræftelig formodning om, at musikværker overføres til almenheden om bord på dette luftfartøj?
Hvis dette spørgsmål besvares benægtende:
3)
Udgør eksistensen om bord på et luftfartøj af et højttaleranlæg, som er påkrævet i henhold til lovgivningen om luftfartssikkerhed, og af en software, som via dette anlæg gør det muligt at overføre fonogrammer (med beskyttede musikværker), [da] et tilstrækkeligt grundlag for en afkræftelig formodning om, at musikværker overføres til almenheden om bord på dette luftfartøj?«
Sag C-826/21
UPFR er en organisation til kollektiv forvaltning af fonogramfremstilleres beslægtede rettigheder.
Den 2. december 2013 anlagde denne organisation sag mod CFR, der er et jernbaneselskab, med påstand om betaling af skyldige vederlag og bøder for overføring til almenheden af musikværker om bord på passagervogne, som CFR driver. Organisationen anførte i denne forbindelse, at en del af de tog, som blev drevet af CFR, i henhold til den anvendelige jernbanelovgivning skulle være udstyret med højttaleranlæg, og gjorde gældende, at tilstedeværelsen af sådanne anlæg var ensbetydende med, at der blev foretaget en overføring af værker til almenheden som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29.
UPFR fik ikke medhold i dette søgsmål ved Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest), der fastslog, at selv om den blotte omstændighed, at der installeres et højttaleranlæg, som gør det teknisk muligt for almenheden at få adgang til lydoptagelser, ganske vist udgør en overføring til almenheden af musikværker, var det ikke blevet bevist, at de tog, der var i drift, var blevet udstyret med et sådant anlæg.
UPFR har iværksat appel til prøvelse af denne afgørelse ved Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest), som er den forelæggende ret.
Den forelæggende ret har anført, at den fremherskende opfattelse i national retspraksis bl.a. på baggrund af dom af 7. december 2006, SGAE (
C-306/05
,
EU:C:2006:764
), er, at tilstedeværelsen af højttaleranlæg i en togvogn er ensbetydende med, at der overføres musikværker til almenheden. Den nærer dog tvivl i denne henseende.
På denne baggrund har Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Gennemfører et jernbaneselskab, der anvender togvogne med højttaleranlæg bestemt til at give passagererne oplysninger, således en overføring til almenheden som omhandlet i artikel 3 i [direktiv 2001/29]?
2)
Er artikel 3 i [direktiv 2001/29] til hinder for en national lovgivning, ifølge hvilken eksistensen af højttaleranlæg udgør et grundlag for en afkræftelig formodning om overføring til almenheden, såfremt disse anlæg er påkrævet i henhold til andre lovbestemmelser, som regulerer selskabets virksomhed?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
Ved afgørelse af 1. marts 2022 er sagerne C-775/21 og C-826/21 i overensstemmelse med artikel 54 i Domstolens procesreglement blevet forenet med henblik på retsforhandlingernes skriftlige og mundtlige del samt dommen.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål i sag C-775/21
Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at udsendelse af et musikværk som baggrundsmusik i et passagertransportmiddel udgør en overføring til almenheden som omhandlet i denne bestemmelse.
Ifølge artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 skal medlemsstaterne tillægge ophavsmænd eneret til at tillade eller forbyde trådbunden eller trådløs overføring til almenheden af deres værker, herunder tilrådighedsstillelse af deres værker på en sådan måde, at almenheden får adgang til dem på et individuelt valgt sted og tidspunkt.
Som Domstolen gentagne gange har fastslået, har ophavsmænd i henhold til denne bestemmelse en præventiv ret, som gør det muligt for dem at komme imellem eventuelle brugere af deres værk og den overføring til almenheden, som disse brugere kunne tænkes at foretage, og dette ved at forbyde denne overføring (dom af 22.6.2021, YouTube og Cyando,
C-682/18 og C-683/18
,
EU:C:2021:503
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Da artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 ikke præciserer begrebet »overføring til almenheden«, skal betydningen og rækkevidden af dette begreb fastlægges under hensyntagen til de mål, der forfølges med dette direktiv, og den sammenhæng, som den fortolkede bestemmelse indgår i (dom af 7.8.2018, Renckhoff,
C-161/17
,
EU:C:2018:634
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende har Domstolen udtalt, at dette begreb, således som det er fremhævet i 23. betragtning til direktiv 2001/29, skal opfattes bredt som omfattende enhver overføring til den del af almenheden, som ikke befinder sig på det sted, hvorfra overføringen finder sted, og således enhver sådan form for trådbunden eller trådløs transmission eller retransmission af et værk til almenheden, herunder udsendelse i radio og fjernsyn. Det fremgår nemlig af 4., 9. og 10. betragtning til dette direktiv, at det primære formål med direktivet er at indføre et højt beskyttelsesniveau for ophavsmænd, således at disse kan modtage et passende vederlag for anvendelsen af deres værker, bl.a. i tilfælde af en overføring til almenheden (dom af 22.6.2021, YouTube og Cyando,
C-682/18 og C-683/18
,
EU:C:2021:503
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som Domstolen gentagne gange har fastslået, omfatter begrebet »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 i denne henseende to kumulative kriterier, nemlig en overføring af et værk og overføringen heraf til en almenhed, og indebærer en individualiseret vurdering (dom af 2.4.2020, Stim og SAMI,
C-753/18
,
EU:C:2020:268
, præmis
, og af 22.6.2021, YouTube og Cyando,
C-682/18 og C-683/18
,
EU:C:2021:503
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Med henblik på en sådan vurdering skal der tages hensyn til flere supplerende kriterier, som ikke er selvstændige, men indbyrdes forbundne i forhold til hinanden. Eftersom disse kriterier i forskellige konkrete situationer kan være til stede i stærkt varierende omfang, skal de anvendes såvel individuelt som i forhold til deres samspil med hinanden (jf. i denne retning dom af 14.6.2017, Stichting Brein,
C-610/15
,
EU:C:2017:456
, præmis
, og af 22.6.2021, YouTube og Cyando,
C-682/18 og C-683/18
,
EU:C:2021:503
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Blandt disse kriterier har Domstolen for det første fremhævet brugerens afgørende rolle og det forhold, at dennes handling er bevidst. Denne foretager nemlig en overføring, når den pågældende med fuldt kendskab til konsekvenserne af sine handlinger medvirker til at give sine kunder adgang til et beskyttet værk, og navnlig når disse kunder i princippet ikke ville have haft adgang til værket, hvis han ikke havde foretaget denne handling (dom af 14.6.2017, Stichting Brein,
C-610/15
,
EU:C:2017:456
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Desuden har Domstolen fastslået, at det forhold, at en overføring til almenheden som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 sker med vinding for øje, ikke er uden relevans (dom af 8.9.2016, GS Media,
C-160/15
,
EU:C:2016:644
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Domstolen har imidlertid medgivet, at en sådan karakter af, at overføringen sker med vinding for øje, ikke nødvendigvis er en ufravigelig betingelse, som er afgørende for, om der foreligger en overføring til almenheden (dom af 7.3.2013, ITV Broadcasting m.fl.,
C-607/11
,
EU:C:2013:147
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 31.5.2016, Reha Training,
C-117/15
,
EU:C:2016:379
, præmis
).
For det andet skal beskyttede værker for at falde ind under begrebet »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 tillige faktisk overføres til en almenhed (dom af 28.10.2020, BY (Fotografisk bevis),
C-637/19
,
EU:C:2020:863
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende har Domstolen præciseret, at begrebet »almenheden« angiver et ubestemt antal potentielle modtagere og desuden indebærer et betydeligt antal personer (dom af 22.6.2021, YouTube og Cyando,
C-682/18 og C-683/18
,
EU:C:2021:503
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde må det for det første, således som det følger af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 49, fastslås, at den udsendelse i et passagertransportmiddel af et musikværk som baggrundsmusik, der foretages af operatøren af dette transportmiddel, udgør en overføring som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29, eftersom denne operatør herved med fuldt kendskab til konsekvenserne af sine handlinger medvirker til at give sine kunder adgang til et beskyttet værk, navnlig når disse kunder i princippet ikke ville have haft adgang til værket, hvis operatøren ikke havde foretaget denne handling.
For det andet overføres et sådant musikværk faktisk til en almenhed som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 51. Selv om det er korrekt, at begrebet »almenheden«, således som Domstolen har fastslået, indeholder en vis minimumsgrænse, hvilket udelukker et for lille eller endog ubetydelig antal personer fra dette begreb, har Domstolen ligeledes fremhævet, at der ved fastlæggelsen af dette antal bl.a. skal tages hensyn til antallet af personer, som sideløbende kan få adgang til det samme værk, men også til, hvor mange af disse der har adgang til værket efter hinanden (jf. i denne retning dom af 31.5.2016, Reha Training,
C-117/15
,
EU:C:2016:379
, præmis
og
, og af 19.12.2019, Nederlands Uitgeversverbond og Groep Algemene Uitgevers,
C-263/18
,
EU:C:2019:1111
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som den forelæggende ret har anført, er det i det foreliggende tilfælde ubestridt, at det i hovedsagen omhandlede værk faktisk blev udsendt i halvdelen af de fly, som Blue Air driver, under flyvninger, som dette luftfartsselskab udførte, således at den omhandlede almenhed består af alle de grupper af passagerer, der samtidigt eller efter hinanden tog disse flyvninger, idet et sådant antal berørte personer ikke kan anses for at være et for lille eller endog ubetydeligt antal som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 54.
I denne sammenhæng er den af den forelæggende ret nævnte omstændighed, at det er meget tvivlsomt, om en sådan overføring foretages med vinding for øje hvad angår udsendelse som baggrundsmusik af fragmenter af musikværker for alle passagerer på et fly i forbindelse med start og landing eller på ethvert andet tidspunkt under flyvningen. En sådan karakter af, at overføringen foretages med vinding for øje, er nemlig ikke en nødvendig betingelse for, at det kan fastslås, at der foreligger en overføring til almenheden som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29, idet Domstolen har fastslået, at en sådan karakter ikke nødvendigvis er en ufravigelig betingelse, som er afgørende for, om der foreligger en overføring til almenheden, således som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 50.
Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål i sag C-775/21 besvares med, at artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at udsendelse af et musikværk som baggrundsmusik i et passagertransportmiddel udgør en overføring til almenheden som omhandlet i denne bestemmelse.
Det andet og det tredje spørgsmål i sag C-775/21 og det første spørgsmål i sag C-826/21
Det fremgår af Domstolens faste praksis, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer denne at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra denne synsvinkel påhviler det Domstolen efter omstændighederne at omformulere de spørgsmål, der forelægges den. Den omstændighed, at en national ret rent formelt har udformet det præjudicielle spørgsmål under henvisning til bestemte EU-retlige bestemmelser, er ikke til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningsmomenter, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for denne, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen af samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke (dom af 22.6.2022, Volvo og DAF Trucks,
C-267/20
,
EU:C:2022:494
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde er det, henset til samtlige de oplysninger, som den forelæggende ret har afgivet i anmodningerne om præjudiciel afgørelse, nødvendigt at omformulere de præjudicielle spørgsmål med henblik på at give denne ret en hensigtsmæssig besvarelse.
Hvad navnlig angår søgsmålet i sag C-826/21 bemærkes, at dette er anlagt af en organisation til kollektiv forvaltning af fonogramfremstilleres beslægtede rettigheder med henblik på at opnå, at CFR betaler et rimeligt vederlag for overføring til almenheden af musikværker om bord på passagervogne, som CFR driver. Henset til, at artikel 105, stk. 1, litra f), i lov nr. 8/1996, der er omhandlet i denne doms præmis 10, og som fastsætter en formuerettighed for fremstilleren af lydoptagelser til at tillade radio- og fjernsynsudsendelse og overføring til almenheden af sine egne lydoptagelser, fremgår det derfor, at fortolkningen af artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 ligeledes er relevant for afgørelsen af den nævnte tvist.
Under disse omstændigheder skal det lægges til grund, at den forelæggende ret med sine spørgsmål, der skal behandles samlet, nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 og artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 skal fortolkes således, at det forhold, at der om bord på et transportmiddel er installeret et højttaleranlæg, og, efter omstændighederne, software, der muliggør udsendelse af baggrundsmusik, udgør en overføring til almenheden/kommunikation til offentligheden som omhandlet i disse bestemmelser.
Det bemærkes, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til de formål, der forfølges med den lovgivning, som den udgør en del af, og til den sammenhæng, hvori den indgår. Hvad særligt angår artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 skal denne bestemmelse fortolkes i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i WCT-traktaten, idet direktiv 2001/29 har til formål at gennemføre visse forpligtelser, der i henhold til denne traktat påhviler Unionen (jf. i denne retning dom af 17.4.2008, Peek & Cloppenburg,
C-456/06
,
EU:C:2008:232
, præmis
, og af 21.6.2012, Donner,
C-5/11
,
EU:C:2012:370
, præmis
).
Hvad for det første angår ordlyden af de omhandlede bestemmelser er det ovenfor i præmis 43 nævnt, at det følger af artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29, at medlemsstaterne har pligt til at sikre, at ophavsmænd har eneret til at tillade eller forbyde trådbunden eller trådløs overføring til almenheden af deres værker, herunder tilrådighedsstillelse af deres værker på en sådan måde, at almenheden får adgang til dem på et individuelt valgt sted og tidspunkt.
I henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 skal medlemsstaternes lovgivning endvidere sikre dels, at brugeren betaler et rimeligt, samlet vederlag, hvis et fonogram, der er udgivet i kommercielt øjemed, eller en reproduktion af et sådant fonogram anvendes til udsendelse ved hjælp af radiobølger eller til kommunikation til offentligheden, dels at dette vederlag fordeles mellem de berørte udøvende kunstnere og fonogramfremstillere.
Det bemærkes i denne henseende, at idet EU-lovgiver ikke har givet udtryk for en anden hensigt, skal begreberne »overføring til almenheden«/»kommunikation til offentligheden«, der er anvendt i de to ovenfor nævnte bestemmelser, i henhold til Domstolens praksis fortolkes således, at de har samme betydning (jf. i denne retning dom af 8.9.2016, GS Media,
C-160/15
,
EU:C:2016:644
, præmis
, og af 17.6.2021, M.I.C.M.,
C-597/19
,
EU:C:2021:492
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For det andet fremgår det hvad angår det formål, der forfølges med disse bestemmelser, af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 46, at dette begreb ganske vist skal opfattes bredt som omfattende enhver overføring til den del af almenheden, som ikke befinder sig på det sted, hvorfra overføringen finder sted, og således enhver sådan form for trådbunden eller trådløs transmission eller retransmission af et værk til almenheden, herunder udsendelse i radio og fjernsyn, idet det primære formål med direktiv 2001/29 er at indføre et højt beskyttelsesniveau for ophavsmænd.
Efter denne præcisering bemærkes for det tredje hvad angår den sammenhæng, hvori de omhandlede bestemmelser indgår, at det fremgår af 27. betragtning til direktiv 2001/29, der i det væsentlige gengiver fælleserklæringen vedrørende WCT-traktatens artikel 8, således som Domstolen har anført i dom af 22. juni 2021, YouTube og Cyando (
C-682/18 og C-683/18
,
EU:C:2021:503
, præmis
), at »[d]en blotte tilrådighedsstillelse af fysiske faciliteter, der muliggør eller bevirker overføring, […] dog ikke i sig selv [udgør] overføring i henhold til dette direktiv«.
Såfremt den omstændighed alene, at anvendelsen af et højttaleranlæg og, efter omstændighederne, software er nødvendig for, at almenheden faktisk kan få adgang til værket, i denne henseende automatisk førte til, at højttaleroperatørens handling skulle kvalificeres som en »overføring«, ville enhver »tilrådighedsstillelse af fysiske faciliteter, der muliggør eller bevirker overføring«, herunder når sådanne fysiske faciliteter er påkrævede i henhold til den nationale lovgivning, der regulerer transportvirksomhed, udgøre en sådan handling, hvilket ifølge 27. betragtning til direktiv 2001/29 imidlertid udtrykkeligt er udelukket (jf. i denne retning dom af 22.6.2021, YouTube og Cyando,
C-682/18 og C-683/18
,
EU:C:2021:503
, præmis
).
Henset til disse betragtninger skal det fastslås, at den omstændighed, at der om bord på et transportmiddel findes et højttaleranlæg og, efter omstændighederne, software, der muliggør udsendelse af baggrundsmusik, ikke udgør en overføring/kommunikation som omhandlet i henholdsvis artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 og artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115, eftersom der er tale om den blotte tilrådighedsstillelse af fysiske faciliteter, der muliggør eller bevirker overføring/kommunikation.
Domstolen har ganske vist fastslået, at personer, der driver en restauration, et hotel eller en kurbadeanstalt, foretager en overføring, når de bevidst sender beskyttede værker til deres kunder ved frivilligt at sprede et signal til TV- eller radiomodtagere, som de har installeret i deres etablissement (jf. i denne retning dom af 7.12.2006, SGAE,
C-306/05
,
EU:C:2006:764
, præmis
, af 4.10.2011, Football Association Premier League m.fl.,
C-403/08 og C-429/08
,
EU:C:2011:631
, præmis
, og af 27.2.2014, OSA,
C-351/12
,
EU:C:2014:110
, præmis
). På samme måde foretager lederen af et rehabiliteringscenter, der bevidst sender beskyttede værker til sine patienter ved hjælp af fjernsynsapparater, der er installeret på flere steder i dette etablissement, en overføring/kommunikation (dom af 31.5.2016, Reha Training,
C-117/15
,
EU:C:2016:379
, præmis
og
).
Den blotte installation af et højttaleranlæg i et transportmiddel kan imidlertid ikke sidestilles med handlinger, hvorved tjenesteudbydere bevidst sender beskyttede værker til deres kunder ved at sprede et signal til modtagere, som de har installeret i deres etablissement, og som giver adgang til sådanne værker.
Eftersom det forhold, at der om bord på et transportmiddel er installeret et højttaleranlæg og, efter omstændighederne, software, der gør det muligt at udsende baggrundsmusik, ikke udgør en »overføring«, er det ufornødent at tage stilling til, om en eventuel overføring er sket til almenheden som omhandlet i retspraksis.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet og det tredje spørgsmål i sag C-775/21 og det første spørgsmål i sag C-826/21 besvares med, at artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 og artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 skal fortolkes således, at det forhold, at der om bord på et transportmiddel er installeret et højttaleranlæg, og, efter omstændighederne, software, der muliggør udsendelse af baggrundsmusik, ikke udgør en overføring til almenheden/kommunikation til offentligheden som omhandlet i disse bestemmelser.
Det andet spørgsmål i sag C-826/21
Henset til betragtningerne i denne doms præmis 60 skal det med henblik på at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar lægges til grund, at den med sit spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, som fortolket af de nationale retter, ifølge hvilken tilstedeværelsen af højttaleranlæg i transportmidler giver grundlag for en simpel formodning for kommunikation af musikværker til offentligheden.
Indledningsvis bemærkes, at den rumænske regering i sine skriftlige indlæg har bestridt den forudsætning, som den forelæggende ret har lagt til grund, hvorefter tilstedeværelsen af højttaleranlæg i transportmidler i henhold til den nationale lovgivning giver grundlag for en simpel formodning for kommunikation af musikværker til offentligheden.
Det bemærkes imidlertid, at det følger af Domstolens faste praksis, at inden for rammerne af den procedure, som er fastsat i artikel 267 TEUF, er Domstolens opgaver og den forelæggende rets opgaver klart forskellige, og det tilkommer udelukkende sidstnævnte at fortolke den nationale lovgivning (dom af 17.3.2022, Daimler,
C-232/20
,
EU:C:2022:196
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det tilkommer således ikke Domstolen inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse at udtale sig om fortolkningen af nationale bestemmelser. Det tilkommer Domstolen i henhold til kompetencefordelingen mellem Unionens retsinstanser og de nationale retter at tage hensyn til de faktiske omstændigheder og de retsregler, som ifølge forelæggelsesafgørelsen er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål (dom af 17.3.2022, Daimler,
C-232/20
,
EU:C:2022:196
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende fremgår det navnlig af første, sjette og syvende betragtning til direktiv 2001/29, at dette bl.a. har til formål at afhjælpe forskellene i medlemsstaternes lovgivning og den retlige uvished i forbindelse med beskyttelse af ophavsret, der kan hindre det indre markeds funktion og udviklingen af informationssamfundet i Europa, og at undgå inkonsekvente nationale reaktioner på den teknologiske udvikling. Det anføres endvidere i disse betragtninger, at hvis der ikke sker en harmonisering på EU-niveau, vil der kunne opstå betydelige forskelle i beskyttelsesniveauet, hvilket vil føre til en opdeling af det indre marked og lovgivningsmæssig inkonsekvens. Ifølge de samme betragtninger vil betydelig lovgivningsmæssig forskel og uvished med hensyn til beskyttelsesniveauet desuden kunne hindre stordriftsfordele for nye varer og tjenester, der indeholder ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder.
Tillades en medlemsstat imidlertid at indføre en mere omfattende beskyttelse for indehavere af en ophavsrettighed ved at fastsætte, at begrebet »overføring til almenheden« også omfatter andre handlinger end de i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 angivne, vil det, således som Domstolen allerede har fastslået, medføre, at der vil blive skabt lovgivningsmæssige forskelle og dermed retlig uvished for tredjemand (dom af 13.2.2014, Svensson m.fl.,
C-466/12
,
EU:C:2014:76
, præmis
).
Det følger heraf, at artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at en medlemsstat indfører en mere omfattende beskyttelse for indehavere af en ophavsrettighed ved at fastsætte, at begrebet overføring til almenheden omfatter flere handlinger, end hvad der følger af denne bestemmelse (dom af 13.2.2014, Svensson m.fl.,
C-466/12
,
EU:C:2014:76
, præmis
).
Henset til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 65, kan en sådan fortolkning anvendes analogt på begrebet »kommunikation til offentligheden« som omhandlet i direktiv 2006/115.
I det foreliggende tilfælde fremgår det af svaret på det første spørgsmål i sag C-826/21, at artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 skal fortolkes således, at det forhold, at der om bord på et transportmiddel er installeret et højttaleranlæg, og, efter omstændighederne, software, der muliggør udsendelse af baggrundsmusik til rejsende, der nyder godt af denne, uanset om de har ønsket det, ikke udgør en »kommunikation til offentligheden« som omhandlet i denne bestemmelse.
Denne bestemmelse er følgelig til hinder for en national lovgivning, ifølge hvilken tilstedeværelsen af sådanne højttaleranlæg i transportmidler giver grundlag for en simpel formodning for kommunikation til offentligheden. En sådan lovgivning kan nemlig føre til, at der i strid med den nævnte bestemmelse skal betales vederlag for den blotte installation af disse højttaleranlæg, også selv om der overhovedet ikke foretages kommunikation til offentligheden.
Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, som fortolket af de nationale retter, ifølge hvilken tilstedeværelsen af højttaleranlæg i transportmidler giver grundlag for en simpel formodning for kommunikation af musikværker til offentligheden.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:

1)
Artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at udsendelse af et musikværk som baggrundsmusik i et passagertransportmiddel udgør en overføring til almenheden som omhandlet i denne bestemmelse.

2)
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 og artikel 8, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115/EF af 12. december 2006 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret skal fortolkes således, at det forhold, at der om bord på et transportmiddel er installeret et højttaleranlæg, og, efter omstændighederne, software, der muliggør udsendelse af baggrundsmusik, ikke udgør en overføring til almenheden/kommunikation til offentligheden som omhandlet i disse bestemmelser.

3)
Artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, som fortolket af de nationale retter, ifølge hvilken tilstedeværelsen af højttaleranlæg i transportmidler giver grundlag for en simpel formodning for kommunikation af musikværker til offentligheden.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.