CELEX: 62017TJ0055
Veřejná služba
Smluvní zaměstnanci
Přijímání
Interní výběrové řízení
Vytvoření rezervního seznamu k přijetí na místa asistentů
Podmínka pro přijetí týkající se počtu let odsloužených v rámci Komise
Nepřipuštění k účasti na testech v rámci výběrového řízení

Skutečnosti předcházející sporu
Dne 16. ledna 2013 nastoupil žalobce, John Morrison Healy, do služebního poměru v Evropské komisi jakožto smluvní zaměstnanec ve funkční skupině III (FGIII), v platové třídě 11, platovém stupni 1.
Dne 9. února 2016 zveřejnila Komise oznámení o interních výběrových řízeních na základě testů za účelem vytvoření rezervního seznamu pro přijetí administrativních pracovníků platové třídy 2 (AST/SC 2), asistentů platové třídy 2 (AST 2) a administrátorů platové třídy 6 (AD 6) (dále jen „oznámení o výběrovém řízení“). Tato tři výběrová řízená byla označena takto: COM/01/AST-SC/16 (AST/SC 2) – Administrativní pracovníci, COM/02/AST/16 (AST 2) – Asistenti, a COM/03/AD/16 (AD 6) – Administrátoři.
V hlavě III, nadepsané „Způsobilost“, stanovil čl. 2.1 písm. a) oznámení o výběrovém řízení, pokud jde o administrativní status uchazečů, následující:
„[Máte odslouženo] minimálně 42 měsíců, které nutně nejsou po sobě následující, jakožto úředník, dočasný zaměstnanec nebo smluvní zaměstnanec u Komise; období činné služby v rámci agentur nebo jiných orgánů se nezohledňují; období činné služby v Komisi jakožto dočasný zaměstnanec, pomocný zaměstnanec, místní zaměstnanec nebo vyslaný národní odborník (VNO) se rovněž nezohledňují.“
V téže hlavě stanovil článek 2.3 oznámení o výběrovém řízení, pokud jde o studium nebo požadovanou odbornou praxi, následující:
„[Dosáhli jste] vzdělání na úrovni, která odpovídá ukončenému postsekundárnímu vzdělání, doložené diplomem, nebo středoškolského vzdělání doloženého diplomem, který umožňuje přístup k postsekundárnímu vzdělání, a máte příslušnou odbornou praxi v délce nejméně tří let, nebo odbornou přípravu nebo odbornou praxi na odpovídající úrovni.“
Podle článku 2 oznámení o výběrovém řízení musí být splněny všechny podmínky způsobilosti.
V blíže neurčený den se žalobce přihlásil do interního výběrového řízení COM/02/AST/16 (AST 2).
Do dne 9. března 2016, tedy do data uzávěrky pro podání přihlášek do výběrového řízení, odsloužil žalobce u Komise jakožto smluvní zaměstnanec ve funkční skupině III 38 měsíců.
Dne 11. dubna 2016 výběrová komise interního výběrového řízení COM/02/AST/16 (AST 2) informovala žalobce o svém rozhodnutí, kterým odmítla jeho přihlášku (dále jen „napadené rozhodnutí“), jelikož nesplňoval podmínku stanovenou v oznámení o výběrovém řízení, která vyžaduje minimálně 42 odsloužených měsíců v rámci služby u Komise (dále jen „sporná podmínka“).
Dne 11. července 2016 podal žalobce proti napadenému rozhodnutí stížnost.
Orgán oprávněný ke jmenování zamítl jeho stížnost rozhodnutím ze dne 19. října 2016, které bylo žalobci doručeno téhož dne.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 30. ledna 2017 podal žalobce projednávanou žalobu.
V odpovědi na dotaz položený v tomto ohledu soudní kanceláří Tribunálu uvedl žalobce v dopise ze dne 23. února 2017, že podporuje spojení této věci s věcmi T‑73/17, RS v. Komise, a T‑79/17, Schoonjans v. Komise, pro účely ústní části řízení.
Komise dne 3. dubna 2017 předložila svou žalobní odpověď.
Dopisem ze dne 18. května 2017 žalobce uvedl, že se vzdává práva předložit repliku.
Dopisem ze dne 30. května 2017 žalobce požádal o konání jednání.
Rozhodnutím ze dne 14. listopadu 2017 předseda devátého senátu Tribunálu rozhodl, že projednávaná věc nebude spojena s věcmi T‑73/17, RS v. Komise, a T‑79/17, Schoonjans v. Komise.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 18. ledna 2018.
Žalobce navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl,
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Argumenty účastníků řízení
Na podporu žaloby vznáší žalobce jediný žalobní důvod, který je v podstatě založený na námitce protiprávnosti vycházející z toho, že sporná podmínka, na které je založeno napadené rozhodnutí, je v rozporu s kogentními ustanoveními čl. 27 prvního pododstavce služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“). Orgán oprávněný ke jmenování tím, že vyžadoval, aby uchazeči měli odslouženo 42 měsíců, podle žalobce nepřiměřeně omezil přístup do interního výběrového řízení COM/02/AST/16 (AST 2).
Podle názoru žalobce článek 27 služebního řádu orgánu oprávněnému k jmenování naopak ukládá provádět přijímání zaměstnanců na co nejširším základě, přičemž jakékoliv omezení počtu osob, které se mohou zúčastnit interního výběrového řízení, musí být odůvodněné s ohledem na požadavky související s obsazovanými pracovními místy a, obecněji, se zájmem služby.
Podmínka odsloužených 42 měsíců v rámci Komise není podle žalobce odůvodněna zájmem služby. Tento cíl není ostatně podle jeho názoru sledován konzistentním způsobem, neboť v hlavě III, nadepsané „Způsobilost“, článek 2.3 oznámení o výběrovém řízení stanoví, že uchazeči musí mít odbornou praxi v délce nejméně 36 měsíců.
Odsloužení 42 měsíců v rámci služby ostatně nemůže být podle žalobce automaticky považováno za relevantnější než odsloužení 36 měsíců v rámci Komise. Tato podmínka sama o sobě nepostačuje podle žalobce k tomu, aby orgán oprávněný ke jmenování posoudil odbornou praxi zaměstnance a jeho odbornou způsobilost vykonávat činnosti na obsazovaném pracovním místě, jelikož nezohledňuje další okolnosti – jako je předchozí obnovení smlouvy – svědčící o uvedené odborné praxi a způsobilosti.
V každém případě, jelikož stanoví, že smluvní zaměstnanci ve funkční skupině II, III a IV se mohou zúčastnit interních výběrových řízení, pouze pokud pracují v orgánu přinejmenším tři roky, čl. 82 odst. 7 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „PŘOZ“), o který se opírá sporná podmínka, spočívá podle žalobce na domněnce, že smluvní zaměstnance, jejichž odsloužená doba je nižší než doba uvedená v tomto ustanovení, nebude nikdy možné považovat za potenciální uchazeče s nejvyšší úrovní způsobilosti pro pracovní místa, která mají být obsazena prostřednictvím interních výběrových řízení.
Oznámení o výběrovém řízení tím, že stanovilo podmínku, aby uchazeči prokázali 42 odsloužených měsíců, tudíž podle žalobce negativně ovlivnilo možnost orgánu oprávněného ke jmenování zvolit nejvhodnější uchazeče z dostatečně širokého okruhu uchazečů, a to v rozporu s čl. 27 prvním pododstavcem služebního řádu. Zejména na základě rozsudku ze dne 31. března 1965, Rauch v. Komise (
16/64
,
EU:C:1965:29
), má žalobce nakonec za to, že tato podmínka je o to více protiprávní, protože předtím se výraz „interní výběrové řízení v rámci orgánu“ vztahoval v zásadě na všechny osoby činné ve službě orgánu, bez ohledu na základ jejich pracovního poměru.
Komise argumentaci žalobce zpochybňuje.
Závěry Tribunálu
Článek 27 první pododstavec služebního řádu stanoví, že „[p]řijímání se řídí potřebou orgánu zajistit si služby úředníků s nejvyšší úrovní způsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti, vybraných na co nejširším zeměpisném základě ze státních příslušníků členských států Unie. Žádné pracovní místo nesmí být vyhrazeno státním příslušníkům určitého členského státu“.
Na prvním místě je třeba připomenout zásady vymezené judikaturou týkající se podmínek a pravidel pro organizaci výběrového řízení.
Zaprvé základním úkolem oznámení o výběrovém řízení je informovat účastníky co možná nejpřesněji o povaze předpokladů požadovaných pro obsazení pracovního místa, aby měli možnost posoudit, zda pro ně podání žádosti o pracovní místo připadá v úvahu (viz rozsudek ze dne 31. ledna 2006, Giulietti v. Komise,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, bod
a citovaná judikatura).
Zadruhé orgán má v tomto ohledu širokou posuzovací pravomoc při určování kritérií, pokud jde o schopnosti požadované pro obsazovaná pracovní místa, a podmínek a podrobných pravidel pro organizaci výběrového řízení v souladu s těmito kritérii a v zájmu služby (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. října 2008, Chetcuti v. Komise,
C‑16/07 P
,
EU:C:2008:549
, body
a
a citovaná judikatura; ze dne 31. ledna 2006, Giulietti v. Komise,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, bod
a citovaná judikatura, a ze dne 13. prosince 2006, Heus v. Komise,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, bod
a citovaná judikatura).
Výkon posuzovací pravomoci, která přísluší orgánům v oblasti organizace výběrových řízení, zejména pokud jde o stanovení podmínek pro připuštění, však musí být slučitelný s kogentními ustanoveními čl. 27 prvního pododstavce a čl. 29 odst. 1 služebního řádu. Článek 27 první pododstavec služebního řádu kogentním způsobem vymezuje cíl jakéhokoli přijímání a čl. 29 odst. 1 služebního řádu stanoví rámec pro postupy, které je třeba dodržovat za účelem obsazování volných míst. Tuto pravomoc je proto třeba vždy vykonávat v závislosti na požadavcích obsazovaných pracovních míst a, obecněji, na zájmu služby (viz rozsudek ze dne 13. prosince 2006, Heus v. Komise,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, bod
a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 17. listopadu 2009, Di Prospero v. Komise,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, body
a
a citovaná judikatura).
Pokud jde konkrétně o podmínky omezující přihlášení uchazečů do výběrového řízení, ačkoliv je pravda, že mohou zúžit možnosti orgánu přijmout nejlepší uchazeče ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce služebního řádu, nevyplývá z toho však, že každá podmínka obsahující takové omezení je v rozporu s výše uvedeným článkem. Posuzovací pravomoc administrativy při organizování výběrových řízení a, obecněji, zájem služby totiž umožňují orgánu, aby stanovil podmínky, jaké uzná za vhodné, které sice omezují přístup uchazečů do výběrového řízení, a tedy zákonitě omezují počet přihlášených uchazečů, avšak nepředstavují nebezpečí, že dojde k ohrožení cíle, kterým je zajistit přihlášení uchazečů s nejvyšší úrovní způsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce služebního řádu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. listopadu 2009, Di Prospero v. Komise,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, bod
).
Platí tedy, že v rozporu s čl. 27 prvním pododstavcem služebního řádu jsou pouze podmínky omezující přístup uchazečů do výběrového řízení, které s sebou nesou riziko, že dojde k ohrožení cíle, kterým je zajistit přihlášení uchazečů s nejvyšší úrovní způsobilosti (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. března 1997, de Kerros a Kohn-Berge v. Komise,
T‑40/96 a T‑55/96
,
EU:T:1997:28
, bod
, a ze dne 17. listopadu 2009, Di Prospero v. Komise,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, bod
).
Zatřetí je třeba připomenout, že s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, která je v této oblasti orgánům přiznána, se přezkum dodržování podmínky týkající se zájmu služby ze strany Tribunálu musí omezit na to, zda orgán postupoval v přiměřených mezích, k nimž nelze vyslovit výhrady, a zda nepoužil posuzovací pravomoc zjevně nesprávným způsobem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. června 2015, Z v. Soudní dvůr,
T‑88/13 P
,
EU:T:2015:393
, bod
).
Na druhém místě je třeba určit působnost čl. 82 odst. 7 první věty PŘOZ.
Článek 82 odst. 7 první věta PŘOZ stanoví, že smluvní zaměstnanci ve funkční skupině II, III a IV se mohou zúčastnit interních výběrových řízení, pouze pokud pracují v institucích déle než tři roky.
Zaprvé a na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, se normotvůrce Evropské unie v čl. 82 odst. 7 první věta PŘOZ rozhodl omezit volné uvážení orgánů tím, že stanovil minimální dobu tří let trvání služebního poměru, přičemž smluvní zaměstnanci ve funkční skupině II, III a IV, kteří této doby nedosahují, se bez ohledu na jejich schopnosti a profesní zásluhy nemohou zúčastnit interních výběrových řízení. Toto omezení vyplývá s ohledem na čl. 29 odst. 1 třetí pododstavec služebního řádu z výjimečné povahy organizace interních výběrových řízení, která jsou otevřena uvedeným smluvním zaměstnancům. Tento výklad je ostatně potvrzen výkladem přípravných prací na nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 1023/2013 ze dne 22. října 2013, kterým se mění služební řád úředníků Evropské unie a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropské unie (
Úř. věst. 2013, L 287, s. 15
). Výbor pro právní záležitosti Evropského parlamentu tak uvedl, že smluvní zaměstnanci se mohou takových výběrových řízení zúčastnit, pouze „pokud ke dni uzávěrky pro podání přihlášek do výběrového řízení pracují v dotčeném orgánu přinejmenším tři roky“ [změna č. 30 Zprávy o návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se mění služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropské unie (COM(2011)0890 – C7-0507/2011 – 2011/0455(COD)), s. 26].
Zadruhé judikatura již před touto legislativní reformou připustila jako podmínku dobu trvání služebního poměru v délce tří let (rozsudky ze dne 6. března 1997, de Kerros a Kohn-Berge v. Komise,
T‑40/96 a T‑55/96
,
EU:T:1997:28
, bod
, a ze dne 17. listopadu 2009, Di Prospero v. Komise,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, bod
), pěti let (rozsudek ze dne 13. prosince 2006, Heus v. Komise,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, body
,
a
) a deseti let (rozsudek ze dne 21. listopadu 2000, Carrasco Benítez v. Komise,
T‑214/99
,
EU:T:2000:272
, body
a
), jelikož dotčený orgán v těchto věcech při výkonu své široké posuzovací pravomoci dodržel podmínku týkající se zájmu služby.
Zatřetí již bylo rozhodnuto, že podmínka určitého počtu odsloužených let představuje vhodný prostředek k zajištění toho, aby úředníci měli schopnosti stanovené v čl. 27 prvním pododstavci služebního řádu, a tudíž k zajištění zájmu služby. To, že uchazeč odsloužil určitou dobu, a má tedy významnou zkušenost v rámci orgánů Evropské unie, je totiž „jasným důkazem“ výše zmíněných schopností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. prosince 2006, Heus v. Komise,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, bod
a citovaná judikatura).
Taková podmínka odsloužených let umožňuje zajistit, že se na osoby připuštěné do interního výběrového řízení po určitou dobu vztahoval pracovní řád administrativních pracovníků orgánů, včetně pravidel týkajících se hodnocení a kázně, a že v tomto kontextu prokázali své schopnosti. Postup pro přijímání zaměstnanců zajišťuje tedy orgánu služby úředníků s nejvyšší úrovní způsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti tak, jak byly posouzeny samotnými orgány (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. prosince 2006, Heus v. Komise,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, bod
).
Z toho vyplývá, jak tvrdí Komise, že orgán, který se rozhodl, že výjimečně zorganizuje interní výběrové řízení otevřené pro smluvní zaměstnance ve funkčních skupinách II, III a IV, je povinen dodržet minimální dobu tří let trvání služebního poměru stanovenou v čl. 82 odst. 7 první větě PŘOZ. Je však zcela na tomto orgánu, aby s ohledem na svou širokou posuzovací pravomoc a při dodržení kogentních ustanovení upravených v čl. 27 prvním pododstavci a čl. 29 odst. 1 služebního řádu stanovil pro některá pracovní místa nebo některé funkční skupiny přísnější podmínky, které budou zejména vyžadovat vyšší počet odsloužených let, než je minimální počet let podle čl. 82 odst. 7 první věty PŘOZ (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek Soudního dvora ze dne 13. července 1989, Jaenicke Cendoya v. Komise,
108/88
,
EU:C:1989:325
, bod
).
Tento závěr, který vylučuje z výběrového řízení smluvní zaměstnance, kteří nesplňují podmínku počtu odsloužených let stanovenou dotčeným orgánem, nemůže být vyvrácen, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, skutečností, že předtím se výraz „interní výběrové řízení v rámci orgánu“ vztahoval v zásadě na všechny osoby činné ve službě dotčeného orgánu, bez ohledu na základ jejich pracovního poměru.
Povinnost připustit do interního výběrového řízení orgánu všechny osoby činné v jeho službě by totiž ohrožovala jeho širokou posuzovací pravomoc (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. října 2008, Chetcuti v. Komise,
C‑16/07 P
,
EU:C:2008:549
, body
až
, a ze dne 24. září 2009, Brown v. Komise,
F‑37/05
,
EU:F:2009:121
, bod
), a proto nemůže být smluvním zaměstnancům a úředníkům daného orgánu přiznáno absolutní právo účastnit se interního výběrového řízení v rámci tohoto orgánu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. března 1997, de Kerros a Kohn-Berge v. Komise,
T‑40/96 a T‑55/96
,
EU:T:1997:28
, bod
, a ze dne 8. listopadu 2006, Chetcuti v. Komise,
T‑357/04
,
EU:T:2006:339
, bod
).
V projednávané věci je třeba konstatovat, že sporná podmínka, která vyžaduje, aby uchazeči interních výběrových řízení odsloužili 42 měsíců, které nutně nejsou po sobě následující, splňuje podmínku týkající se zájmu služby.
Z judikatury citované v bodech 38 až 40 výše totiž vyplývá, že podmínka určitého počtu odsloužených let „jasně dokazuje“, že uchazeči interních výběrových řízení mají schopnosti stanovené v čl. 27 prvním pododstavci služebního řádu.
V tomto ohledu tak oznámení o výběrovém řízení výslovně uvádí, že zájem služby vyžaduje, aby přijímání dočasných zaměstnanců jakožto úředníků zaručovalo Komisi služby úředníků s nejvyšší úrovní způsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti, a že z tohoto důvodu se pouze z těch uchazečů, kteří mají prokazatelné zkušenosti v dané funkční skupině, stanou úředníci schopní okamžitě plnit úkoly.
Jak uvedla Komise v žalobní odpovědi, organizace interních výběrových řízení upravených v oznámení o výběrovém řízení tak sleduje zájem služby ve formě dvojího cíle, kterým je jednak zhojit situaci některých dočasných a smluvních zaměstnanců tím, že je jmenuje úředníky, a jednak přijmout zaměstnance nejen vysoce kvalifikované, ale i schopné okamžitě plnit úkoly.
Dále je třeba uvést, že v odpovědi na písemnou otázku Tribunálu předala Komise zápis ze zasedání sociálního dialogu o interních výběrových řízeních otevřených pro smluvní zaměstnance ze dne 11. prosince 2015. Z tohoto zápisu vyplývá, že Komise původně stanovila jako počet odsloužených let, který bude vyžadovat, čtyři roky. Tato podmínka byla odůvodněna „tím, že uložení [čtyř] let odborné praxe v orgánech představuje určité ujištění, pokud jde o odborné zkušenosti dotčených zaměstnanců, vzhledem k tomu, že těmto zaměstnancům byla prodloužena smlouva“. Vzhledem k připomínkám vícero odborových organizací, které navrhovaly, aby byl počet odsloužených let stanoven na tři roky, však Komise s konečnou platností rozhodla, že počet odsloužených let požadovaných ve sporné podmínce bude tři a půl roku (strana 4 zápisu).
Komise tak již od počátku směřovala k tomu, aby uchazeči měli minimální počet odsloužených let, původně čtyři roky a následně tři a půl roku, jelikož odsloužená doba poskytuje určité ujištění, pokud jde o odborné zkušenosti. Za těchto podmínek uvedený orgán nepoužil svoji posuzovací pravomoc zjevně nesprávným způsobem, jestliže jako podmínku týkající se počtu odsloužených let vyžadoval v oznámení o výběrovém řízení dobu, která přesahovala minimální dobu odsloužených let stanovenou podle čl. 82 odst. 7 první věty PŘOZ pouze o šest měsíců.
Kromě toho nelze přijmout argument žalobce vycházející z neslučitelnosti sporné podmínky se zásadou proporcionality.
Zásada proporcionality podle ustálené judikatury Soudního dvora vyžaduje, aby akty unijních orgánů byly s to dosáhnout uskutečnění legitimních cílů sledovaných dotyčnou právní úpravou a nepřekračovaly meze toho, co je k dosažení těchto cílů vhodné a nezbytné (rozsudek ze dne 8. dubna 2014, Digital Rights Ireland a další,
C‑293/12 a C‑594/12
,
EU:C:2014:238
, bod
a citovaná judikatura). Kromě toho vzhledem k široké posuzovací pravomoci, jíž disponuje orgán oprávněný ke jmenování při určování kritérií, pokud jde o schopnosti požadované pro obsazovaná pracovní místa, a podmínek a podrobných pravidel pro organizaci výběrového řízení v souladu s těmito kritérii a obecně v zájmu služby (rozsudek ze dne 5. února 1997, Petit-Laurent v. Komise,
T‑211/95
,
EU:T:1997:13
, bod
), pouze zjevná nepřiměřenost sporné podmínky ve vztahu ke sledovaným cílům může ovlivnit legalitu oznámení o výběrovém řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. června 2010, Vodafone a další,
C‑58/08
,
EU:C:2010:321
, bod
). Konečně je třeba připomenout, že účelem jakéhokoli výběrového řízení organizovaného v rámci Unie je, jak vyplývá z čl. 27 prvního pododstavce služebního řádu, zajistit instituci i každému orgánu služby úředníků s nejvyšší úrovní způsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti (rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Clarke a další v. OHIM,
F‑82/08
,
EU:F:2011:45
, bod
).
V tomto ohledu zaprvé z úvah uvedených v bodech 44 až 49 výše vyplývá, že podmínka 42 odsloužených měsíců je vhodná k dosažení sledovaného dvojího cíle, kterým je jednak zhojit situaci některých dočasných a smluvních zaměstnanců tím, že jsou jmenováni úředníky, a jednak přijmout zaměstnance nejen vysoce kvalifikované, ale i schopné okamžitě plnit úkoly.
Zadruhé sporná podmínka nepřekračuje meze toho, co je vhodné a nezbytné k dosažení tohoto dvojího cíle. Podmínka 42 odsloužených měsíců na jedné straně překračuje pouze o šest měsíců minimální dobu odsloužených let stanovenou v čl. 82 odst. 7 první větě PŘOZ. Tribunál přitom již připustil, jak je uvedeno v bodě 38 výše, jako podmínku odsloužených let dobu delší než 42 měsíců, pokud, jako je tomu v projednávaném případě, dotčený orgán vykonává svou širokou posuzovací pravomoc způsobem, který je v souladu se zájmem služby. Na druhou stranu, jak uvedla Komise v odpovědi na písemnou otázku Tribunálu, z 615 uchazečů přihlášených do interního výběrového řízení COM/02/AST/16 (AST 2) bylo 84 % způsobilých se do něj přihlásit.
Posledně uvedené zjištění konečně postačuje k vyvrácení argumentu žalobce, že sporná podmínka neumožnila orgánu oprávněnému ke jmenování provést přijímání zaměstnanců na co nejširším základě. Z údajů předložených Komisí totiž vyplývá, že dotčeného interního výběrového řízení se mohlo zúčastnit 519 uchazečů.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba mít za to, že Komise tím, že stanovila spornou podmínku, nepoužila svou posuzovací pravomoc zjevně nesprávným způsobem, a tudíž neporušila kogentní ustanovení čl. 27 prvního pododstavce služebního řádu.
Námitku protiprávnosti je tudíž třeba zamítnout, a ve svém důsledku je třeba zamítnout i žalobu.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobce neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (devátý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Johnu Morrisonovi Healymu se ukládá náhrada nákladů řízení.

Gervasoni
Kowalik-Bańczyk
Mac Eochaidh
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 12. září 2018.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.