CELEX: 62019CJ0360
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Elektroenerģijas iekšējais tirgus
Direktīva 2009/72/EK
37. pants
Regulatīvās iestādes pienākumi un pilnvaras
Strīdu izšķiršana ārpustiesas kārtībā
Jēdziens “persona, kam ir sūdzība”
Tiešā klienta sūdzība par pārvades sistēmas operatoru, kuram šī klienta iekārtas nav tieši pieslēgtas
Bojājums, kas radies šajā sistēmā
Minētā klienta un šīs sistēmas operatora savstarpēju tiešu līgumisko attiecību neesamība
Sūdzības pieņemamība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu (
OV 2009, L 211, 55. lpp.
) 37. panta 11. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts
Crown Van Gelder BV
un
Autoriteit Consument en Markt
(
ACM
) (Patērētāju tiesību aizsardzības un tirgus uzraudzības iestāde, Nīderlande) savstarpējā tiesvedībā saistībā ar pēdējās minētās iestādes lēmumu nepieņemt minētās uzņēmējsabiedrības sūdzību, kas pēc tam, kad valsts augstsprieguma tīklā bija radies bojājums, tika iesniegta par šo tīklu operatoru
TenneT TSO BV
.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2009/72 37., 42., 51. un 54. apsvērumā ir noteikts:
“(37)
Energoregulatoriem vajadzētu būt pilnvarām pieņemt saistošus lēmumus attiecībā uz elektroenerģijas uzņēmumiem un piemērot iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas elektroenerģijas uzņēmumiem, kas nepilda saistības, vai ierosināt, lai kompetenta tiesa tiem piemēro šādas sankcijas [..]. Tāpat energoregulatoriem būtu jāpiešķir pilnvaras palīdzēt nodrošināt augstas prasības attiecībā uz universālo un sabiedrisko pakalpojumu, vienlaikus veicinot tirgus atvēršanu, kā arī palīdzēt nodrošināt neaizsargāto lietotāju drošību un patērētāju tiesību aizsardzības pasākumu pilnīgu efektivitāti. [..]
[..]
(42)
Visām [Eiropas Savienības] rūpniecības un tirdzniecības nozarēm, tostarp mazajiem un vidējiem uzņēmumiem, un visiem Savienības pilsoņiem, kas izmanto iekšējā tirgus saimniecisko labumu, vajadzētu būt arī iespējai izmantot augstu patērētāju aizsardzības līmeni [..]. Tāpat šiem lietotājiem būtu vajadzīga iespēja izmantot tiesības uz izvēli, taisnīgumu, pārstāvniecību un domstarpību izšķiršanas mehānismus.
[..]
(51)
Šajā direktīvā galvenā nozīme būtu jāpiešķir patērētāju interesēm, un pakalpojuma kvalitātei vajadzētu būt vienai no elektroenerģijas uzņēmumu galvenajām atbildībām. Būtu jāpastiprina un jānodrošina pašreizējās patērētāju tiesības, un tam būtu jāietver lielāka pārredzamība. Patērētāju aizsardzībai būtu jānodrošina, ka visi patērētāji plašākā [Savienības] perspektīvā gūst labumu no konkurētspējīga tirgus. Patērētāju tiesību ievērošana būtu jāīsteno dalībvalstīm vai, ja dalībvalsts tā paredz, regulatīvajām iestādēm.
[..]
(54)
Efektīvi un visiem patērētājiem pieejami domstarpību izšķiršanas līdzekļi garantē patērētāju lielāku aizsardzību. Dalībvalstīm būtu jāievieš ātras un efektīvas sūdzību izskatīšanas procedūras.
Šīs direktīvas 1. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Ar šo direktīvu paredz kopīgus noteikumus elektroenerģijas ražošanai, pārvadei, sadalei un piegādei, kā arī patērētāju aizsardzības noteikumus, lai [Savienībā] uzlabotu un integrētu konkurētspējīgus elektroenerģijas tirgus. [..] Tā arī nosaka elektroenerģijas patērētāju vispārējās saistības un tiesības un precizē konkurences prasības.”
Minētās direktīvas 2. pantā ir sniegtas šādas definīcijas:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
3)
“pārvade” ir elektroenerģijas transportēšana ļoti augsta sprieguma un augsta sprieguma starpsavienotā sistēmā, lai to piegādātu tiešajiem lietotājiem, bet neietverot piegādi;
4)
“pārvades sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par pārvades sistēmas darbību, uzturēšanas nodrošināšanu un, attiecīgā gadījumā, attīstību noteiktā teritorijā un – attiecīgā gadījumā – par tās starpsavienošanu ar citām sistēmām un par sistēmas spēju ilgtermiņā atbilst pamatotām elektroenerģijas pārvades prasībām;
[..]
9)
“tiešais lietotājs” ir lietotājs, kas pērk elektroenerģiju paša patēriņam;
[..].”
Direktīvas 2009/72 3. panta “Sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības un lietotāju aizsardzība” 7. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai aizsargātu tiešos lietotājus, un jo īpaši nodrošina pietiekamu aizsardzību neaizsargātiem lietotājiem. [..] Tās nodrošina patērētāju aizsardzību augstā līmenī, jo īpaši attiecībā uz [..] domstarpību izšķiršanas kārtību. [..]”
Atbilstoši šīs direktīvas 12. pantam “Pārvades sistēmu operatoru uzdevumi”:
“Pārvades sistēmas operators atbild par:
a)
sistēmas darbības nodrošināšanu ilgtermiņā tā, lai elektroenerģijas pārvades apjoms atbilstu saprātīgam elektroenerģijas pārvades pieprasījumam, un par drošas, uzticamas un efektīvas pārvades sistēmas vadīšanu, uzturēšanu un attīstību ar ekonomiski izdevīgiem nosacījumiem;
b)
atbilstīgu līdzekļu nodrošināšanu, lai izpildītu pakalpojumu sniegšanas saistības;
c)
piegādes drošuma veicināšanu ar piemērotu pārvades jaudu un sistēmas uzticamību;
d)
elektroenerģijas plūsmu pārvaldību sistēmā, ņemot vērā apmaiņu ar citām starpsavienotām sistēmām. Lai to panāktu, pārvades sistēmas operators ir atbildīgs par drošas, uzticamas un efektīvas elektroenerģijas sistēmas nodrošināšanu un visu šajā sakarā vajadzīgo palīgpakalpojumu, tostarp to, kuri sniegti atbilstīgi pieprasījumam, pieejamības nodrošināšanu, ja vien šī pieejamība nav atkarīga no kādas citas pārvades sistēmas, ar ko attiecīgā sistēma ir savienota;
[..].”
Minētās direktīvas 32. panta “Trešo personu piekļuve” 2. punktā ir paredzēts:
“Pārvades vai sadales sistēmas operators var atteikt piekļuvi, ja tam nav vajadzīgās jaudas. [..] Regulatīvās iestādes, ja dalībvalstis tā nosaka, vai dalībvalstis nodrošina, ka šo[s] kritērijus konsekventi piemēro un ka sistēmas lietotājs, kuram pieeja atteikta, var izmantot domstarpību izšķiršanas procedūru. [..]”
Direktīvas 2009/72 36. pantā “Regulatīvās iestādes vispārējie mērķi” ir noteikts:
“Pildot šajā direktīvā noteiktos regulatīvos uzdevumus, regulatīvā iestāde veic visus piemērotos pasākumus, lai 37. pantā noteikto pienākumu un pilnvaru robežās ciešā sadarbībā ar citām atbilstīgām valsts iestādēm, tostarp konkurences iestādēm, un neskarot to kompetenci, sekmētu šādu mērķu sasniegšanu:
[..]
g)
nodrošināt, ka lietotāji gūst labumu no valsts tirgus efektīvas darbības, sekmējot efektīvu konkurenci un palīdzot nodrošināt patērētāju aizsardzību;
[..].”
Šīs pašas direktīvas 37. pantā “Regulatīvās iestādes pienākumi un pilnvaras” ir noteikts:
“1.   Regulatīvajai iestādei ir šādi pienākumi:
[..]
b)
nodrošināt, ka pārvades un sadales sistēmu operatori un, attiecīgā gadījumā, sistēmu īpašnieki, kā arī visi elektroenerģijas uzņēmumi pilda saistības, kas izriet no šīs direktīvas un citiem attiecīgajiem Kopienas tiesību aktiem, tostarp saistības, kas attiecas uz pārrobežu jautājumiem;
[..]
h)
pārraudzīt tīkla drošuma un uzticamības noteikumu ievērošanu un darbības rezultātu atbilstību, kā arī noteikt vai apstiprināt pakalpojumu un piegādes kvalitātes standartus un prasības vai arī veikt šos uzdevumus kopā ar citām kompetentām iestādēm;
[..]
m)
pārraudzīt laiku, ko pārvades un sadales sistēmu operatori patērē, lai izveidotu pieslēgumus un veiktu remontdarbus;
n)
kopā ar citām attiecīgajām iestādēm sekmēt patērētāju tiesību aizsardzības pasākumu, tostarp I pielikumā minēto, efektivitāti un īstenošanu;
[..].
4.   Dalībvalstis nodrošina, ka regulatīvajām iestādēm ir piešķirtas vajadzīgās pilnvaras, lai tās varētu efektīvi un bez kavēšanās veikt 1., 3. un 6. punktā minētos pienākumus. Tādēļ regulatīvajai iestādei ir vismaz šādas pilnvaras:
a)
pieņemt elektroenerģijas uzņēmumiem saistošus lēmumus;
[..]
d)
piemērot iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas elektroenerģijas uzņēmumiem, kas nepilda saistības, kuras izriet no šīs direktīvas vai no juridiski saistošiem regulatīvās iestādes vai Aģentūras lēmumiem, vai ierosināt, lai kompetenta tiesa piemēro šādas sankcijas. Tas ietver pilnvaras noteikt vai ierosināt noteikt, attiecīgi, pārvades sistēmas operatoram vai vertikāli integrētam uzņēmumam sankcijas līdz pat 10 % apjomā no pārvades sistēmas operatora gada apgrozījuma vai līdz pat 10 % apjomā no vertikāli integrēta uzņēmuma gada apgrozījuma, ja tie neievēro šajā direktīvā noteiktos attiecīgos pienākumus; un
e)
atbilstīgas tiesības veikt izmeklēšanu un attiecīgas pilnvaras izšķirt domstarpības atbilstīgi 11. un 12. punktam.
[..]
11.   Visas personas, kam ir sūdzības par pārvades vai sadales sistēmas operatoriem saistībā ar šajā direktīvā noteiktajiem operatora pienākumiem, var iesniegt sūdzību regulatīvajai iestādei, kas – rīkojoties kā domstarpību izšķiršanas iestāde – pieņem lēmumu divos mēnešos pēc sūdzības saņemšanas. Šo termiņu var pagarināt par diviem mēnešiem, ja regulatīvā iestād[e] lūdz papildu informāciju. Šo pagarināto termiņu var vēl pagarināt, ja tam piekrīt sūdzības iesniedzējs. Regulatīvās iestādes lēmums ir saistošs, ja vien tas netiek atcelts pārsūdzības kārtībā.
[..]”
Nīderlandes tiesības
Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punkts Nīderlandes tiesībās ir transponēts ar 1998. gada 2. jūlija
Wet houdende regels met betrekking tot de productie, het transport en de levering van elektriciteit
(
Elektriciteitswet 1998
) (Likums par elektroenerģijas ražošanu, piegādi un pārvadi, turpmāk tekstā – “1998. gada Likums par elektroenerģiju”) (
Stb
. 1998, Nr. 427) 51. panta 1. punktu. Saskaņā ar šī 51. panta 1. punktu “ieinteresētā persona, kurai ir radies strīds ar sistēmas operatoru par veidu, kā tas izpilda savus uzdevumus un īsteno savas pilnvaras, kā arī izpilda no šī likuma izrietošos pienākumus, var iesniegt sūdzību [
ACM
]”.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2015. gada 27. martā Dīmenes [
Diemen
] (Nīderlande) 380 kV augstsprieguma punktā, kas ir daļa no
TenneT TSO
pārvaldītā augstsprieguma tīkla, tika konstatēts vispārējs bojājums, kā rezultātā liela daļa Ziemeļholandes (
Hollande‑Septentrionale
) provinces un neliela daļa Flevolandes (
Flevoland
) provinces vairākas stundas palika bez elektroenerģijas.
Šī bojājuma dēļ uz vairākām stundām tika pārtraukta elektroenerģijas pārvade līdz
Crown Van Gelder
rūpnīcai, kura Velsenā‑Nordā [
Velsen‑Noord
] (Nīderlande) darbināja papīrfabriku, kas pieslēgta
Liander NV
pārvaldītajam sadales tīklam, kurš saņēma elektroenerģiju no
TenneT TSO
pārvaldītā augstsprieguma tīkla.
Apgalvodama, ka tai ir radušies zaudējumi,
Crown Van Gelder
vērsās ar sūdzību
ACM
, lūdzot konstatēt, ka
TenneT TSO
nav izpildījusi visus iespējamos un no tās sagaidāmos pasākumus, lai novērstu elektroenerģijas pārvades pakalpojuma pārtraukšanu, un ka Dīmenes augstsprieguma sistēmas struktūra nav atbilstīga tiesību aktos noteiktajām prasībām.
Ar 2018. gada 30. aprīļa lēmumu
ACM
atzina šo sūdzību par nepieņemamu, jo
Crown Van Gelder
neesot tiešu attiecību ar
TenneT TSO
un tādējādi to nevarot uzskatīt par “ieinteresēt[o] person[u], kurai ir radies strīds ar sistēmas operatoru” 1998. gada Likuma par elektroenerģiju 51. panta 1. punkta izpratnē. Šajā ziņā tā konstatēja, ka
Crown Van Gelder
rūpnīca nebija pieslēgta
TenneT TSO
tīklam,
Crown Van Gelder
nebija noslēgusi līgumu ar šo tīkla operatoru un tā nebija saņēmusi rēķinus no tā.
Crown Van Gelder
šo lēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā –
College van Beroep voor het bedrijfsleven
(Administratīvā sociālekonomisko lietu apelācijas tiesa, Nīderlande).
Šī tiesa norāda, ka tajā izskatāmās lietas dalībnieki nav vienisprātis par jēdziena “visas personas, kam ir sūdzības” interpretāciju Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punkta izpratnē. Izskatot jautājumu it īpaši par to, vai sūdzību var iesniegt juridiska persona, kura apsaimnieko tādu uzņēmumu, kurš ir pieslēgts reģionālajam tīklam un kuram elektroenerģijas piegāde tika pārtraukta sakarā ar bojājumu valsts sistēmā, kas apgādā šo reģionālo tīklu, iesniedzējtiesa uzskata, ka šīs tiesību normas tvērums nav tik skaidrs, ka nepastāvētu nekādas pamatotas šaubas par tās interpretāciju.
Šādos apstākļos
College van Beroep voor het bedrijfsleven
(Administratīvā sociālekonomisko lietu apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai [..] Direktīvas 2009/72 [..] 37. panta 11. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma tiesības iesniegt sūdzību pret valsts sistēmas operatoru (pārvades sistēmas operatoru) piešķir arī ieinteresētajai personai, kura nav pieslēgta šī sistēmas operatora (pārvades sistēmas operatora) sistēmai, bet gan ir pieslēgta tikai reģionālajam tīklam (sadales tīklam), kurā tiek pārtraukta elektroapgāde traucējumu dēļ valsts sistēmā (pārvades sistēmā), kas apgādā reģionālo tīklu (sadales tīklu)?”
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodama jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punkts ir interpretējams tādējādi, ka sūdzību, ko tiešais lietotājs ir iesniedzis regulatīvajā iestādē par pārvades sistēmas operatoru saistībā ar šajā pārvades sistēmā radušos bojājumu, šī regulatīvā iestāde var noraidīt ar pamatojumu, ka šī tiešā lietotāja iekārta nav pieslēgta minētajai pārvades sistēmai tieši, bet tā ir pieslēgta vienīgi sadales tīklam, kuru šī pārvades sistēma apgādā.
Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jāinterpretē jēdziens “persona, kam ir sūdzība”, jo saskaņā ar Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punktu visas personas, kurām ir sūdzības par pārvades vai sadales sistēmas operatoru saistībā ar šajā direktīvā noteiktajiem operatora pienākumiem, var iesniegt sūdzību regulatīvajai iestādei, kura – rīkodamās kā domstarpību izšķiršanas iestāde – pieņem lēmumu divu mēnešu laikā pēc sūdzības saņemšanas.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2019. gada 19. decembris, GRDF,
C‑236/18
,
EU:C:2019:1120
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā vispirms attiecībā uz Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punkta formulējumu no tā izriet, ka šajā tiesību normā paredzētā regulatīvās iestādes kompetence ir skaidri pakļauta diviem nosacījumiem. Pirmkārt, sūdzībai ir jābūt vērstai pret pārvades vai sadales sistēmas operatoru. Otrkārt, šajā sūdzībā formulētajām pretenzijām ir jāattiecas uz šajā direktīvā noteiktajiem operatora pienākumiem.
Savukārt no Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punkta formulējuma neizriet, ka regulatīvās iestādes kompetence, pamatojoties uz šo tiesību normu, būtu atkarīga no tā, vai pastāv tieša saikne starp sūdzības iesniedzēju un minētajā sūdzībā norādīto sistēmas operatoru.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka gadījumā, ja jēdziena “[visas] personas, kam ir sūdzības” interpretācijā tiktu ietverts šāds nosacījums, tiktu ierobežots šī jēdziena tvērums, lai gan ar vārdu “visas”, kuram seko lietvārds “personas”, gluži pretēji, tiek norādīts, ka minētais jēdziens ir jāsaprot plaši. Turklāt, tāpat kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 30.–32. punktā, jēdziens “persona” ne vienmēr norāda tikai uz līgumslēdzēju pusi, bet to var saprast arī “procesuālā” nozīmē kā tādu, kas attiecas uz subjektiem, kuriem ir interese iesniegt sūdzību regulatīvajā iestādē. Turklāt dažās citās šīs tiesību normas valodu versijās tiek izmantoti citi termini, kas nenorāda uz līgumslēdzēju pusi, kā, piemēram, “Betroffene” (attiecīgā persona) vācu valodas versijā un “interessado” (ieinteresētā persona) portugāļu valodas versijā.
Turpinājumā attiecībā uz Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punkta kontekstu jānorāda, ka nevienā šīs direktīvas normā netiek ierobežots jēdziena “persona, kam ir sūdzība” tvērums, izslēdzot no šī jēdziena personas, kurām nav tiešas saiknes ar attiecīgo sistēmas operatoru. Tieši pretēji – šīs direktīvas 32. panta 2. punktā ir paredzēts, ka sistēmas lietotājam, kuram ir atteikta pieeja, ir jābūt tiesībām izmantot domstarpību izšķiršanas procedūru, lai arī tieši šāda lietotāja gadījumā starp ieinteresēto personu un sistēmas operatoru nav līgumisku attiecību.
Visbeidzot attiecībā uz Direktīvas 2009/72 mērķiem ir jānorāda – gan no šīs direktīvas 37., 42., 51. un 54. apsvēruma, gan no tās 1. panta izriet, ka tās mērķis ir piešķirt energoregulatoriem pilnvaras nodrošināt patērētāju tiesību aizsardzības pasākumu pilnīgu efektivitāti, panākt, ka visām Savienības rūpniecības un tirdzniecības nozarēm un visiem Savienības pilsoņiem būtu iespēja izmantot patērētāju augstu aizsardzības līmeni un strīdu izšķiršanas mehānismus, galveno šīs direktīvas nozīmi veltīt patērētāju interesēm un tam, lai regulatīvās iestādes, kurām valsts ir uzticējusi šo uzdevumu, uzraudzītu elektroenerģijas patērētāju tiesību aizsardzību, kā arī izveidotu efektīvus un visiem patērētājiem pieejamus strīdu izšķiršanas mehānismus.
Tāpat Direktīvas 2009/72 3. panta 7. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt patērētāju augstu aizsardzības līmeni, it īpaši attiecībā uz strīdu izšķiršanas mehānismiem, un šīs direktīvas 36. panta g) punktā regulatīvajām iestādēm ir noteikts mērķis veicināt patērētāju tiesību aizsardzības nodrošināšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 23. janvāris, Energiavirasto,
C‑578/18
,
EU:C:2020:35
,
34.
un
35.
punkts).
Lai sasniegtu šos mērķus, Direktīvas 2009/72 37. panta 1. punkta b) apakšpunktā regulatīvajai iestādei ir uzticēts nodrošināt, ka pārvades un sadales sistēmu operatori un – attiecīgā gadījumā – sistēmu īpašnieki, kā arī visi elektroenerģijas uzņēmumi pilda saistības, kas izriet no šīs direktīvas un citiem attiecīgajiem Savienības tiesību aktiem. Lai to īstenotu, saskaņā ar šīs direktīvas 37. panta 4. punkta a), d) un e) apakšpunktu regulatīvajai iestādei tostarp ir pilnvaras pieņemt elektroenerģijas uzņēmumiem saistošus lēmumus un piemērot iedarbīgas sankcijas vai ierosināt, lai attiecīgā tiesa piemēro šādas sankcijas, kā arī tai ir atbilstīgas tiesības veikt izmeklēšanu un attiecīgas pilnvaras izšķirt domstarpības atbilstoši minētās direktīvas 37. panta 11. punktam.
Pamatlietas kontekstā uzmanība ir vēršama uz Direktīvas 2009/72 37. panta 1. punkta h) un m) apakšpunktu, saskaņā ar kuriem regulatīvās iestādes pilnvarās ietilpst pārraudzīt tīkla drošuma un uzticamības noteikumu ievērošanu un darbības rezultātu atbilstību, kā arī pārraudzīt laiku, ko pārvades un sadales sistēmu operatori patērē, lai izveidotu pieslēgumus un veiktu remontdarbus.
Gadījumā, ja tiesības vērsties regulatīvajā iestādē ar sūdzību atbilstoši Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punktam tiktu ierobežoti attiecinātas tikai uz tiem tiešajiem lietotājiem, kuriem ir tieša saikne ar attiecīgo tīkla operatoru, tas nešķiet atbilstoši šā sprieduma 26. un 27. punktā atgādinātajiem mērķiem, jo tādējādi patērētājiem tiek ierobežota piekļuve strīdu izšķiršanas mehānismam un līdz ar to tiek ierobežotas arī šīs iestādes iespējas izpildīt tai uzticētos uzdevumus, kas ir izklāstīti šā sprieduma 28. un 29. punktā.
Turklāt attiecībā it īpaši uz pārvades sistēmu operatoriem jānorāda – kā ģenerāladvokāts to ir minējis secinājumu 47. punktā –, ka ar Direktīvu 2009/72 tiem uzdotās funkcijas un pienākumi neattiecas vienīgi uz lietotājiem, kuru iekārtas ir pieslēgtas viņu sistēmai. Tādējādi konkrēti saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta a) līdz d) apakšpunktu tiem ir uzticēta atbildība tostarp par drošas, uzticamas un efektīvas pārvades sistēmas vadīšanu, uzturēšanu un attīstību ar ekonomiski izdevīgiem nosacījumiem; atbilstīgu līdzekļu nodrošināšanu, lai izpildītu pakalpojumu sniegšanas saistības; piegādes drošuma veicināšanu ar piemērotu pārvades jaudu un sistēmas uzticamību, kā arī par elektroenerģijas plūsmu pārvaldību sistēmā, ņemot vērā apmaiņu ar citām starpsavienotām sistēmām.
Tādējādi, ja tiesības vērsties regulatīvajā iestādē ar sūdzību atbilstoši Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punktam tiktu attiecinātas tikai uz tiem tiešajiem lietotājiem, kuriem ir tieša saikne ar attiecīgo tīkla operatoru, it īpaši tiktu ierobežota regulatīvās iestādes spēja ar sūdzības mehānismu pildīt tai konkrēti uzticētās pilnvaras, kuras ietver uzdevumu nodrošināt, lai pārvades sistēmu operatori pildītu pienākumus, kas tiem ar šo direktīvu ir uzdoti.
No visa iepriekš minētā izriet, ka jēdziens “persona, kam ir sūdzība” nevar tikt interpretēts tādējādi, ka sūdzības iesniedzējam un pārvades sistēmas operatoram, par kuru ir iesniegta sūdzība, ir jābūt tiešās savstarpējās attiecībās.
Tādējādi, lai gan Direktīvas 2009/72 37. pantā dalībvalstīm nav noteikts pienākums piešķirt regulatīvajai iestādei kompetenci izšķirt elektroenerģijas patērētāju un sistēmas operatoru savstarpējos strīdus, bet ir atļauts šo kompetenci nodot citai iestādei (šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 23. janvāris, Energiavirasto,
C‑578/18
,
EU:C:2020:35
,
36.
–
40.
un
43.
punkts), minētā kompetence, ja dalībvalsts to ir piešķīrusi regulatīvajai iestādei, nevar būt atkarīga no tā, vai sūdzības iesniedzējam ir tiešas attiecības ar sistēmas operatoru, par kuru ir iesniegta sūdzība.
Līdz ar to, ja regulatīvā iestāde ir saņēmusi kāda tiešā patērētāja sūdzību par to, ka nav izpildīti Direktīvā 2009/72 pārvades sistēmu operatoriem noteiktie pienākumi, tai nav pamata šo sūdzību noraidīt ar pamatojumu, ka šī tiešā klienta iekārta nav pieslēgta minētajai pārvades sistēmai tieši, bet tā ir pieslēgta vienīgi sadales tīklam, ko šī pārvades sistēma apgādā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāsniedz šāda atbilde: Direktīvas 2009/72 37. panta 11. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sūdzību, ko tiešais lietotājs ir iesniedzis regulatīvā iestādē par pārvades sistēmas operatoru saistībā ar šajā sistēmā radušos bojājumu, šī regulatīvā iestāde nevar noraidīt ar pamatojumu, ka šī tiešā lietotāja iekārta nav pieslēgta minētajai pārvades sistēmai tieši, bet tā ir pieslēgta vienīgi sadales tīklam, kuru šī pārvades sistēma apgādā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu 37. panta 11. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sūdzību, ko tiešais lietotājs ir iesniedzis regulatīvā iestādē par pārvades sistēmas operatoru saistībā ar šajā sistēmā radušos bojājumu, šī regulatīvā iestāde nevar noraidīt ar pamatojumu, ka šī tiešā lietotāja iekārta nav pieslēgta minētajai pārvades sistēmai tieši, bet tā ir pieslēgta vienīgi sadales tīklam, kuru šī pārvades sistēma apgādā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.