CELEX: 62020TJ0203
Zajednička vanjska i sigurnosna politika
Mjere ograničavanja donesene protiv Sirije
Zamrzavanje financijskih sredstava
Prava obrane
Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu
Pogreška u ocjeni
Proporcionalnost
Pravo vlasništva
Šteta nanesena ugledu

)
I.

Okolnosti spora i činjenice iz razdoblja nakon podnošenja tužbe
[
omissis
]
A.

Izvorno uvrštenje tužiteljeva imena na popise iz Priloga I. Odluci 2013/255 i Priloga II. Uredbi br. 36/2012
Provedbenom odlukom Vijeća (ZVSP) 2020/212 od 17. veljače 2020. o provedbi Odluke 2013/255 (
SL 2020., L 43
I, str. 6.) i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2020/211 od 17. veljače 2020. o provedbi Uredbe br. 36/2012 (
SL 2020., L 43
I, str. 1.) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: izvorni akti) tužiteljevo je ime umetnuto u redak 289. tablice A popisa imena odnosno naziva osoba, subjekata i tijela obuhvaćenih mjerama ograničavanja iz Priloga I. Odluci 2013/255 i Priloga II. Uredbi br. 36/2012 (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: predmetni popisi), uz navođenje sljedećih razloga:
„Vodeća poslovna osoba koja djeluje u Siriji s poslovnim interesima u području turizma, telekomunikacija i nekretnina. Kao glavni direktor društava [Telsa Group LLC] i Castro LLC, koj[a] imaju potporu režima, i u okviru svojih drugih poslovnih interesa Mahir Burhan Eddine Al‑Imam ostvaruje korist od režima te podupire politiku financiranja i lobiranja te građevinsku politiku koju provodi režim.”
[
omissis
]
B.

Zadržavanje tužiteljeva imena na predmetnim popisima
Vijeće je 28. svibnja 2020. donijelo Odluku (ZVSP) 2020/719 o izmjeni Odluke 2013/255 (
SL 2020., L 168, str. 66
.) i Provedbenu uredbu (EU) 2020/716 o provedbi Uredbe br. 36/2012 (
SL 2020., L 168, str. 1
.) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: akti o zadržavanju). Na temelju akata o zadržavanju primjena Odluke 2013/255 produljena je do 1. lipnja 2021. Tužiteljevo ime zadržano je u retku 289. tablice A predmetnih popisa na temelju razloga istovjetnih onima koji su utvrđeni u izvornim aktima.
[
omissis
]
II.

Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 18. travnja 2020. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak kojim se zahtijeva poništenje Odluke 2013/255, Uredbe br. 36/2012 i izvornih akata, u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega.
Istog dana tužitelj je podnio zahtjev za davanje prednosti pri odlučivanju na temelju članka 67. stavka 2. Poslovnika Općeg suda, koji je odbijen odlukom predsjednika četvrtog vijeća Općeg suda od 4. lipnja 2020.
Dana 23. travnja 2020. tužitelj je na temelju članka 66. Poslovnika podnio zahtjev za zaštitu identiteta, koji je odbijen odlukom Općeg suda od 15. lipnja 2020., s obzirom na to da su predmetni podaci, osobito elementi potrebni za identifikaciju, bili izneseni u pobijanim odlukama, koje su same objavljene u Službenom listu, i stoga su postali javni. Suprotno tomu, odluka o odbijanju zahtjeva za zaštitu identiteta donesena je a da se pritom prihvaćanje zahtjeva za izostavljanje gospodarskih podataka i podataka o trećim osobama nije dovelo u pitanje.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 24. srpnja 2020. tužitelj je na temelju članka 86. Poslovnika prilagodio tužbu, tako da obuhvaća i poništenje akata o zadržavanja u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega.
Dana 27. srpnja 2020. Vijeće je tajništvu Općeg suda podnijelo odgovor na tužbu.
Vijeće je 10. rujna 2020. podnijelo tajništvu Općeg suda očitovanja o podnesku kojim se provodi prilagodba.
Replika i odgovor na repliku podneseni su 14. rujna 2020. odnosno 26. listopada 2020.
Pisani dio postupka zatvoren je 26. listopada 2020.
U okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 89. stavku 3. točki (a) Poslovnika, Opći sud je 10. ožujka 2021. zatražio od stranaka da odgovore na niz pitanja. Stranke su tom zahtjevu udovoljile u za to određenom roku.
Budući da u za to određenom roku stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave, Opći sud (četvrto vijeće) 26. svibnja 2021., na prijedlog suca izvjestitelja, odlučio je donijeti odluku bez provođenja usmenog dijela postupka.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
proglasi tužbu dopuštenom;
–
utvrdi nezakonitost Odluke 2013/255, Uredbe br. 36/2012, izvornih akata i akata o zadržavanju, u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega;
–
posljedično, poništi Odluku 2013/255, Uredbu br. 36/2012, izvorne akte i akte o zadržavanju, u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega;
–
kao prvo, naloži Vijeću da mu od 18. veljače 2020. isplati, s jedne strane, iznos od 10000 eura tjedno na ime naknade imovinske štete te, s druge strane, iznos od 15000 eura tjedno na ime naknade neimovinske štete, pretrpljene zbog donošenja mjera ograničavanja u odnosu na njega, a potom, kao drugo, naloži Vijeću da nadoknadi svu buduću štetu koju će pretrpjeti zbog donošenja mjera ograničavanja u odnosu na njega;
–
naloži Vijeću snošenje troškova.
Glede triju zahtjeva za naknadu štete koje je podnio tužitelj, on je u replici pojasnio da radi utvrđivanja iznosa zatražene naknade štete datum kraja relevantnog razdoblja treba biti datum objave presude Općeg suda.
Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
–
tužbu u cijelosti odbije,
–
podredno, ako se izvorni akti i akti o zadržavanju (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: pobijani akti) ponište u dijelu u kojem se odnose na tužitelja, odredi održavanje na snazi učinaka Provedbene odluke 2020/212 i Odluke 2020/719 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja do stupanja na snagu djelomičnog poništenja provedbenih uredbi 2020/211 i 2020/716;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
III.

Pravo
[
omissis
]
B.

Zahtjev za poništenje
[
omissis
]
2.

Meritum
[
omissis
]
a)

Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava obrane
[
omissis
]
1)

Prvi dio, koji se temelji na povredi prava na saslušanje i prava na pristup spisu
[
omissis
]
ii)

Nakon objave izvornih akata
–
Preispitivanje izvornih akata
Kao prvo, glede izvornih akata, tužitelj ističe, u biti, da je rok za podnošenje zahtjeva za preispitivanje i očitovanja bio prekratak, tako da mu nije bilo omogućeno da ga se na primjeren i učinkovit način sasluša. Taj je rok počeo teći na dan kad je u Službenom listu objavljena obavijest iz točke 13. ove presude, to jest 18. veljače 2020. i istekao je posljednjeg dana koji je u toj obavijesti naveden za podnošenje navedenog zahtjeva, to jest 1. ožujka 2020.
Usto, tužitelj smatra da postoji neravnoteža između roka koji mu je određen za podnošenje zahtjeva za preispitivanje i očitovanja te razdoblja koje je Vijeće imalo za ispitivanje navedenih zahtjeva i očitovanja. To je razdoblje počelo teći posljednjeg dana navedenog roka, to jest 1. ožujka 2020., i završilo je na dan isteka posljednjeg produljenja Odluke 2013/255 na temelju Odluke Vijeća (ZVSP) 2019/806 od 17. svibnja 2019. (
SL 2019., L 132, str. 36
. i ispravak
SL 2019., L 234, str. 31
.), to jest 1. lipnja 2020.
Kao drugo, glede akata o zadržavanju, tužitelj ističe, u biti, da nije u skladu s pravom na saslušanje činjenica da bi se prema obavijesti objavljenoj u Službenom listu 29. svibnja 2020. moguća očitovanja koja bi podnio uzela u obzir prilikom sljedećeg godišnjeg preispitivanja predmetnih popisa, umjesto da se trenutačno analiziraju.
Kao treće, tužitelj tvrdi da činjenica da je Vijeće odlučilo ispitivati predmetne popise jednom godišnje nije u skladu s Odlukom 2013/255, kako je izmijenjena Odlukom 2015/1836, ni s Uredbom br. 36/2012, kako je izmijenjena Uredbom 2015/1828. Tužitelj ističe da je u skladu s člankom 32. stavkom 4. Uredbe br. 36/2012, kako je izmijenjena Uredbom 2015/1828, Vijeće dužno ispitivati predmetne popise u redovitim vremenskim razmacima, a najmanje svakih dvanaest mjeseci. Stoga je godišnje ispitivanje tek dio obveze preispitivanja predviđene tim aktima.
Vijeće osporava tužiteljeve argumente.
Kao prvo, glede pitanja je li tužiteljevo pravo na saslušanje bilo povrijeđeno zbog toga što je rok za podnošenje zahtjeva za preispitivanje bio prekratak, valja upozoriti prije svega na to da je taj rok, koji je nesporan među strankama, iznosio osam radnih dana računajući od dana kad je u Službenom listu objavljena obavijest iz točke 13. ove presude, to jest 18. veljače 2020., do posljednjeg dana koji je u toj obavijesti naveden za podnošenje navedenog zahtjeva, to jest 1. ožujka 2020.
Potom valja istaknuti da prema članku 32. stavku 3. Uredbe br. 36/2012, „[k]ad se očitovanje podnese ili predoče novi važni dokazi, Vijeće svoju odluku preispituje i u skladu s tim obavješćuje fizičku ili pravnu osobu, subjekt ili tijelo”. Osim toga, u stavku 4. tog članka dodaje se da se „[p]opisi u prilozima II. i II.a preispituju […] u redovitim vremenskim razmacima, a najmanje svakih 12 mjeseci”. Iz toga proizlazi da se Uredbom br. 36/2012 ne predviđa vremensko ograničenje za podnošenje zahtjeva za preispitivanje ili očitovanja.
Stoga se ništa nije protivilo tomu da tužitelj podnese zahtjev za preispitivanje ili očitovanja u bilo kojem trenutku, u skladu s člankom 32. stavkom 3. Uredbe br. 36/2012, kako je izmijenjena Uredbom 2015/1828. U tom pogledu Vijeće je upozorilo na to da je na navedena očitovanja odgovorilo a da nije čekalo istek jednogodišnjeg roka.
Osim toga, valja podsjetiti na to da obveza poštovanja razumnog roka vođenja upravnih postupaka čini opće načelo prava Unije čije poštovanje osigurava sud Unije i koje je inače preuzeto u članku 41. stavku 1. Povelje kao sastavni dio prava na dobru upravu (vidjeti po analogiji presude od 11. travnja 2006., Angeletti/Komisija,
T‑394/03
,
EU:T:2006:111
, t.
162.
i od 6. prosinca 2012., Füller‑Tomlinson/Parlament,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, t.
115.
). Iz sudske prakse također proizlazi da kad trajanje postupka nije određeno odredbom prava Unije, „razumnost” roka mora se ocijeniti s obzirom na sve okolnosti svojstvene svakom pojedinom slučaju, a posebice s obzirom na važnost spora za dotičnu osobu, složenost predmeta i ponašanje stranaka postupka (vidjeti po analogiji presudu od 28. veljače 2013., Preispitivanje u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, t.
28.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, s jedne strane, Vijeće upozorava na to da mu je za godišnje preispitivanje bio potreban rok od tri mjeseca, odnosno od 1. ožujka 2020. do datuma isteka posljednjeg produljenja Odluke 2013/255 na temelju Odluke 2019/806, to jest 1. lipnja 2020. Takvo preispitivanje uključuje, prema stajalištu Vijeća, analizu pojedinačne situacije gotovo 350 osoba i subjekata čija se imena odnosno nazivi nalaze na predmetnim popisima. S druge strane, Vijeće tvrdi da odgovara na podnesena očitovanja i nudi mogućnost iznošenja novih primjedbi, tako da se tijekom tog razdoblja od tri mjeseca odvija kontradiktorna razmjena između njega te osoba i subjekata koji su podnijeli očitovanja.
Valja istaknuti da rok od tri mjeseca za ispitivanje pojedinačne situacije gotovo 350 osoba i subjekata jest relativno kratak. U tim okolnostima utvrđivanje zadnjeg dana roka za podnošenje zahtjeva za preispitivanje jest legitimno sredstvo Vijeća da osigura da će očitovanja i dokaze koje podnesu dotične osobe i subjekti primiti prije kraja faze preispitivanja i da će dobiti dovoljno vremena da ih ispita s potrebnom pažnjom. Doduše, rok od dvanaest dana koji je proizašao iz utvrđivanja zadnjeg dana roka u ovom slučaju bio je kratak jer je za tužitelja podrazumijevao da se mora upoznati s obaviješću i sadržajem razloga za uvrštavanje te sastaviti očitovanja kojima su se mogli priložiti dokazi. Međutim, s jedne strane, za podnošenje zahtjeva za preispitivanje nisu postavljeni nikakvi formalni uvjeti. Isto tako i suprotno onomu što tvrdi tužitelj, zastupanje po odvjetniku nije potrebno za podnošenje takvog zahtjeva. S druge strane, podnošenjem zahtjeva za preispitivanje otvara se dijalog između Vijeća te dotične osobe ili subjekta koji nije ograničen niti vremenom niti brojem razmijenjenih dopisa. To znači da se ništa ne protivi tomu da se zahtjev za preispitivanje koji sadržava sažeta očitovanja podnese u za to određenom roku, a potom dopuni, i to, prema potrebi, drugim očitovanjima ili drugim dokazima tijekom naknadne kontradiktorne razmjene s Vijećem. Stoga rok od dvanaest dana koji je Vijeće odredilo u obavijesti objavljenoj u Službenom listu od 18. veljače 2020., iz točke 13. ove presude, radi podnošenja zahtjeva za preispitivanje ne dopušta sam po sebi zaključak da je tužiteljevo pravo na saslušanje bilo povrijeđeno.
U svakom slučaju, kako je to utvrđeno u točki 91. ove presude i kao što je to Vijeće potvrdilo, ništa se ne protivi tomu da takav zahtjev ili očitovanja tužitelj podnese u bilo kojem trenutku, čak i nakon tog zadnjeg dana roka, u skladu s člankom 32. stavkom 3. Uredbe br. 36/2012. U tom smislu, zadnji dan roka koji je Vijeće utvrdilo u obavijesti objavljenoj u Službenom listu od 18. veljače 2020., iz točke 13. ove presude, može biti samo instruktivan. Takav je instruktivan rok koristan kako bi se dotičnim osobama i subjektima omogućilo da svoj zahtjev za preispitivanje podnesu prije okončanja faze preispitivanja, koja je dio internog postupka pred Vijećem, s kojim se oni ne mogu upoznati, te prije nego što Vijeće donese nove akte.
Kao drugo, glede tužiteljevih argumenata koji se temelje, s jedne strane, na činjenici da moguća podnesena očitovanja nisu predmet trenutačne analize te, s druge strane, na činjenici da je Vijeće odlučilo ispitivati predmetne popise samo jednom godišnje, valja podsjetiti, prije svega i kao što je na to upozoreno u točkama 91. i 95. ove presude, na to da tužitelj može u svakom trenutku podnijeti očitovanja na koja će Vijeće odgovoriti ne čekajući istek jednogodišnjeg roka.
Usto valja istaknuti da se prema članku 34. Odluke 2013/255, kako je izmijenjena Odlukom 2015/1836, ta odluka redovito preispituje, na način da se produljuje ili prema potrebi mijenja, ako Vijeće smatra da njezini ciljevi nisu ispunjeni. Dokaz za to jest, kao što to Vijeće s pravom naglašava, činjenica da izvorni akti nisu doneseni nakon godišnjeg preispitivanja provedenog u skladu s člankom 32. stavkom 4. Uredbe br. 36/2012, kako je izmijenjena Uredbom 2015/1828, nego u veljači 2020.
Stoga valja odbiti tužiteljeve prigovore koji se temelje na kratkoći roka određenog za podnošenje zahtjeva za preispitivanje izvornih akata i na činjenici da zato što popise ispituje samo jednom godišnje, Vijeće nije trenutačno ispitalo njegova očitovanja.
[
omissis
]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (četvrto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Maheru Al‑Imamu nalaže se snošenje troškova.

Gervasoni
Frendo
Martín y Pérez de Nanclares
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. rujna 2021.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.