CELEX: 62019CJ0854
Begäran om förhandsavgörande
Elektronisk kommunikation
Förordning (EU) 2015/2120
Artikel 3
Öppen internetanslutning
Artikel 3.1
Slutanvändarnas rättigheter
Artikel 3.2
Förbud mot avtal och affärsmetoder som begränsar slutanvändarnas rättigheter
Artikel 3.3
Skyldighet att behandla trafiken lika och icke‑diskriminerande
Möjlighet att vidta rimliga trafikstyrningsåtgärder
Kompletterande taxealternativ med så kallad nolltaxa
Nolltaxan gäller inte vid roaming

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 6a och 6b.1 första stycket i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 531/2012 av den 13 juni 2012 om roaming i allmänna mobilnät i unionen (
EUT L 172, 2012, s. 10
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/2120 av den 25 november 2015 (
EUT L 310, 2015, s. 1
, och rättelse,
EUT L 27, 2016, s. 14
) (nedan kallad roamingförordningen), samt artikel 2.2 och artikel 4.2 i kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/2286, den 15 december 2016 om tillämpningsföreskrifter för policyer för normal användning och metodik för bedömning av hållbarheten vad gäller avskaffande av tilläggsavgifter för roaming i slutkundsledet och ansökan som inlämnas av roamingleverantörer för denna bedömning
EUT L 344, 2016, s. 46
) (nedan kallad genomförandeförordningen).
Begäran har framställts i ett mål mellan Vodafone GmbH och Bundesrepublik Deutschland (Förbundsrepubliken Tyskland), företrätt av Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (federala byrån för el-, gas-, telekommunikations-, post- och järnvägsnäten, Tyskland) (nedan kallad Bundesnetzagentur). Målet rör Bundesnetzagenturs beslut att ålägga Vodafone GmbH att upphöra med vissa av sina internettjänster.
Tillämpliga bestämmelser
I skälen 6, 8 och 9 i förordning 2015/2120 anges följande:
”(6)
Slutanvändare bör ha rätt att få tillgång till och distribuera information och innehåll samt att använda och tillhandahålla applikationer och tjänster utan diskriminering via sin internetanslutningstjänst....
…
(8)
Vid tillhandahållandet av internetanslutningstjänster bör leverantörer av dessa tjänster behandla all trafik lika, utan diskriminering, begränsningar eller störningar, oberoende av dess sändare, mottagare, innehåll, applikation, tjänst eller terminalutrustning. Enligt de allmänna principerna i unionsrätten och fast rättspraxis bör jämförbara situationer inte behandlas olika, och olika situationer bör inte behandlas på samma sätt om inte en sådan behandling kan motiveras objektivt.
(9)
Målet med rimlig trafikstyrning är att bidra till en effektiv användning av nätresurser och till en optimering av den övergripande överföringskvaliteten som svarar mot objektiva skillnader mellan kraven på tjänstens tekniska kvalitet för särskilda kategorier av trafik och därmed för det innehåll, de applikationer och de tjänster som överförs. Rimliga trafikstyrningsåtgärder som leverantörer av internetanslutningstjänster tillämpar bör vara öppna, icke-diskriminerande och proportionella och bör inte grundas på kommersiella överväganden. Kravet på att trafikstyrningsåtgärder ska vara icke-diskriminerande hindrar inte leverantörer av internetanslutningstjänster från att genomföra trafikstyrningsåtgärder som gör åtskillnad mellan objektivt olika kategorier av trafik i syfte att optimera den övergripande överföringskvaliteten. För att den övergripande kvaliteten och användarupplevelsen ska optimeras bör varje sådan åtskillnad endast tillåtas på grundval av objektivt olika krav på tjänstens tekniska kvalitet (till exempel när det gäller svarstid, jitter, paketförluster och bandbredd) för de specifika kategorierna av trafik och inte på grundval av kommersiella överväganden. Sådana differentierade åtgärder bör vara proportionella i förhållande till ändamålet med övergripande kvalitetsoptimering och bör behandla likvärdig trafik lika. Sådana åtgärder bör inte bibehållas längre än nödvändigt.”
Artikel 1 i förordningen har rubriken ”Syfte och tillämpningsområde”. I punkt 1 föreskrivs följande:
”I denna förordning fastställs gemensamma regler för att skydda likvärdig och icke-diskriminerande behandling av trafiken vid tillhandahållande av internetanslutningstjänster och därtill kopplade rättigheter för slutanvändare.”
Artikel 3 i nämnda förordning har rubriken ”Skydd för öppen internetanslutning”. I punkterna 1–3 i den artikeln föreskrivs följande:
”1.   Slutanvändare ska ha rätt att via sin internetanslutningstjänst ha tillgång till och distribuera information och innehåll, använda och tillhandahålla applikationer och tjänster och använda terminalutrustning efter eget val, oavsett var slutanvändaren eller leverantören befinner sig och oavsett informationens, innehållets, applikationens eller tjänstens lokalisering, ursprung eller destination.
…
2.   Överenskommelser mellan leverantörer av internetanslutningstjänster och slutanvändare om kommersiella och tekniska villkor och de egenskaper för internetanslutningstjänster, såsom pris, datavolymer och datahastighet, och eventuella affärsmetoder som tillämpas av leverantörer av internetanslutningstjänster, får inte begränsa utövandet av slutanvändares rättigheter som anges i punkt 1.
3.   Leverantörer av internetanslutningstjänster ska behandla all trafik likvärdigt, utan diskriminering, begränsningar eller störanden, och oberoende av sändare och mottagare, det innehåll användarna tar del av eller distribuerar, de applikationer eller tjänster som används eller tillhandahålls eller den terminalutrustning som används.
Det första stycket ska inte hindra leverantörer av internetanslutningstjänster från att genomföra rimliga trafikstyrningsåtgärder. För att anses vara rimliga ska sådana åtgärder vara öppna, icke-diskriminerande och proportionella och ska inte grundas på kommersiella överväganden utan på [objektivt] sett skilda krav på tjänstens tekniska kvalitet för specifika kategorier av trafik. Sådana åtgärder får inte övervaka det specifika innehållet och får inte bibehållas längre än vad som är nödvändigt.
Leverantörer av internetanslutningstjänster får inte tillämpa trafikstyrningsåtgärder som går utöver de som anges i andra stycket och får i synnerhet inte blockera, sakta ned, ändra, begränsa, störa, försämra eller diskriminera specifikt innehåll, specifika applikationer eller tjänster eller specifika kategorier av dessa, utom när det är nödvändigt, och endast så länge det är nödvändigt, för att
a)
följa unionens lagstiftningsakter eller med unionsrätten förenlig nationell lagstiftning som leverantören av internetanslutningstjänster omfattas av, eller åtgärder som är förenliga med unionsrätten som ger verkan åt sådana unionslagstiftningsakter eller nationell lagstiftning, inklusive rättsliga avgöranden eller beslut från myndigheter med relevanta befogenheter,
b)
bevara robustheten och säkerheten i nätet, tjänster som tillhandahålls via det nätet och slutanvändarnas terminalutrustning,
c)
förhindra en nära förestående överbelastning av nätet eller lindra effekterna av exceptionell eller tillfällig överbelastning av nätet, under förutsättning att likvärdiga kategorier av trafik behandlas likvärdigt.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Vodafone är ett företag som är verksamt inom sektorn för informationsteknologi och kommunikation.
Detta företag erbjuder sina kunder att utöka baspaketet med kostnadsfria erbjudanden till ”nolltaxa” benämnda Vodafone Pass (”Video Pass”, ”Music Pass”, ”Chat Pass” och ”Social Pass”). Dessa taxealternativ gör det möjligt att använda tjänster hos Vodafones partnerföretag utan att den mängd data som användningen av dessa tjänster förbrukar dras av från den mängd data som ingår i baspaketet. Den minskning av överföringhastigheten som gäller när den datamängd som ingår i baspaketet har förbrukats gäller emellertid även när partnerföretagens tjänster används. Det första taxealternativet ingår redan i baspaketet och kunderna kan teckna andra alternativ mot betalning av ett taxetillägg.
I de allmänna avtalsvillkoren föreskrivs att dessa taxealternativ endast gäller inom landet. I utlandet ska den mängd data som förbrukas vid användningen av partnerföretagens tjänster dras av från den mängd data som ingår i baspaketet. Vodafone förbehåller sig rätten att i framtiden erbjuda sådana taxealternativ även i de andra medlemsstaterna. I så fall ska en ”policy för skälig användning” tillämpas med en övre gräns på 5 GB per månad som får användas i dessa andra stater.
Bundesnetzagentur konstaterade i beslut av den 15 juni 2018 för det första att det strider mot artikel 6a i roamingförordningen, jämförd med artikel 2.2 r i samma förordning, att från baspaketet dra av mängden mobildata som används i utlandet med ett ”Vodafone Pass”. För det andra konstaterade den att användningsbegränsningen på 5 GB i utlandet strider mot artikel 6b.1 i denna förordning, jämförd med artikel 4.2 i genomförandeförordningen. Bundesnetzagentur förbjöd följaktligen Vodafone att använda sig av de aktuella taxealternativen, i den mån de strider mot nämnda bestämmelser.
Den 9 juli 2018 begärde Vodafone omprövning av beslutet av den 15 juni 2018, vilket Bundesnetzagentur avslog genom beslut av den 23 november 2018.
Vodafone överklagade detta beslut till den hänskjutande domstolen den 11 december 2018. Vodafone har till stöd för sitt överklagande gjort gällande att taxealternativen utgör en fristående dataöverföringstjänst och inte ingår i en enhetlig reglerad roamingtjänst, i den mening som avses i artikel 6a i roamingförordningen. Dessa taxealternativ är dessutom tilläggstjänster och motsvarar öppna datavolymer, i den mening som avses i artikel 4.2 första stycket i genomförandeförordningen.
Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida det berörda företaget i detta fall åsidosätter artiklarna 6a och 6b i roamingförordningen, jämförda med artikel 2.2 m i samma förordning, samt artikel 4.2 första stycket och artikel 2.2 c i genomförandeförordningen.
Mot denna bakgrund beslutade Verwaltungsgericht Köln (Förvaltningsdomstolen i Köln), som ansåg att en tolkning av unionsrätten var nödvändig för att avgöra det nationella målet, att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
a)
Ska begreppet reglerade dataroamingtjänster, i den mening som avses i artikel 6a i [roamingförordningen], jämförd med artikel 2.2 m i samma förordning, i en situation där en mobiltelefonitaxa som kunderna kan använda i utlandet och vilken omfattar en månatlig datavolym för mobildatatrafik efter vars konsumtion överföringshastigheten sänks, kan utökas med ett kostnadsfritt taxealternativ enligt vilket vissa tjänster från telekommunikationsföretagets partnerföretag kan användas inom landet, utan att den datavolym som förbrukas genom att dessa tjänster används avräknas från den månatliga datavolym som ingår i mobiltelefonitaxan, medan detta inte är fallet för motsvarande tjänster som används i utlandet, tolkas så, att mobiltelefonitaxan och taxealternativet gemensamt ska anses utgöra en enhetligt reglerad dataroamingtjänst med följden att det inte är tillåtet att endast avräkna den datavolym som förbrukats inom landet genom användningen av tjänster från partnerföretag från den månatliga datavolym som ingår?
b)
Om fråga 1 a ska besvaras jakande: Ska artikel 6a i [roamingförordningen], i en situation som den här aktuella tolkas så, att en underlåtenhet att avräkna den datavolym som förbrukats i utlandet genom användningen av tjänster från partnerföretag från den månatliga datavolym som ingår i mobiltelefonitaxan ska klassificeras som en ytterligare avgift?
c)
Om fråga 1 a och 1 b ska besvaras jakande: Gäller detta även om det, i en situation som den här aktuella, tas ut en avgift för taxealternativet?
2)
a)
Om fråga 1 a ska besvaras jakande: Ska artikel 6b.1 första stycket i [roamingförordningen] i en situation som den här aktuella tolkas så, att en policy för normal användning för ett utnyttjande av reglerade roamingtjänster i slutkundsledet även kan föreskrivas för taxealternativet i sig?
b)
Om fråga 1 a ska besvaras jakande och fråga 2 a ska besvaras nekande: Ska artikel 6.1 första stycket i [roamingförordningen], i en situation som den här aktuella, tolkas så, att en gemensam policy för normal användning reglerade roamingtjänster i slutkundsledet såväl kan föreskrivas för mobiltelefonitaxan som för taxealternativet med följd att det inhemska slutkundspriset enligt mobiltelefonitaxan, respektive summan av det inhemska slutkundspriset enligt mobiltelefonitaxan och taxealternativet ska läggas till grund för beräkningen av den datavolym som ska ställas till förfogande inom ramen för en gemensam policy för normal användning?
c)
Om fråga 1 a ska besvaras jakande och fråga 2 a och fråga 2 b ska besvaras nekande: Är artikel 6b.1 första stycket i [roamingförordningen], jämförd med artikel 4.2 första stycket i [genomförandeförordningen], analogt tillämplig i en situation som den här aktuella, så att en policy för normal användning kan föreskrivas för taxealternativet i sig?
3.
a)
Om fråga 2 a eller c ska besvaras jakande: Ska begreppet öppen datavolym, i den mening som avses i artikel 6b.1 första stycket i [roamingförordningen], jämförd med artikel 4.2 första stycket och artikel 2.2 c i [genomförandeförordningen] tolkas så, att ett taxealternativ för vilket en avgift tas ut redan i sig ska klassificeras som en öppen datavolym?
b)
Om fråga 3 a ska besvaras jakande: Gäller detta även i en situation som den här aktuella om ingen avgift tas ut för taxealternativet?
4)
Om fråga 2 a eller c ska besvaras jakande och fråga 3 a eller b ska besvaras nekande: Ska artikel 6b.1 första stycket i [roamingförordningen], jämförd med artikel 4.2 första stycket i [genomförandeförordningen], i en situation som den här aktuella tolkas så, det inhemska slutkundspriset enligt mobiltelefonitaxan även ska tillämpas vid beräkningen av den volym som operatören är skyldig att tillhandahålla roamingkunder inom ramen för en policy för normal användning som enbart är tillämplig på taxealternativet i sig?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor, som ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artiklarna 6a och 6b i roamingförordningen, jämförda med artikel 2.2 m i samma förordning, samt artikel 4.2 första stycket och artikel 2.2 c i genomförandeförordningen ska tolkas så, att de utgör hinder för en begränsning av användningen av roaming på grund av att kunden aktiverat ett taxealternativ med så kallad nolltaxa.
Det ska inledningsvis preciseras att ett taxealternativ med så kallad nolltaxa är en affärsmetod som innebär att en internetleverantör tillämpar en nolltaxa eller en ännu förmånligare taxa på hela eller en del av den datatrafik som är kopplad till en specifik applikation eller kategori av specifika applikationer som erbjuds av internetleverantörens partnerföretag. Denna trafik avräknas således inte från den mängd data som ingår i baspaketet. Ett sådant taxealternativ, som erbjuds inom ramen för ett begränsat paket, gör att internetleverantörer kan komma med ett mer attraktivt erbjudande.
De frågor som har ställts till domstolen, vilka syftar till att ge den hänskjutande domstolen möjlighet att uttala sig om lagenligheten av de användarvillkor som gäller för ett taxealternativ med så kallad nolltaxa, bygger således på antagandet att ett sådant taxealternativ i sig är förenligt med unionsrätten, bland annat med artikel 3 i förordning 2015/2120, genom vilken lagstiftaren har avsett att fastställa principerna om öppenhet och neutralitet på internet.
I artikel 3.1 i förordning 2015/2120, jämförd med skäl 6 i samma förordning, anges att slutanvändare inte bara har rätt att få tillgång till information och innehåll, att använda applikationer och tjänster, att sprida information och innehåll, utan även att tillhandahålla applikationer och tjänster.
Enligt artikel 3.2 i förordning 2015/2120 får avtal mellan leverantörer av internetanslutningstjänster och slutanvändare, samt de affärsmetoder som tillämpas av dessa leverantörer, inte begränsa utövandet av slutanvändarnas rättigheter såsom dessa anges i punkt 1 i samma artikel.
I artikel 3.3 första stycket i förordning 2015/2120 föreskrivs först att leverantörer av internetanslutningstjänster ska behandla all trafik likvärdigt, utan diskriminering, begränsningar eller störanden, bland annat oberoende av de applikationer eller tjänster som används.
I andra stycket i artikel 3.3 anges vidare att första stycket i bestämmelsen inte ska hindra leverantörer av internetanslutningstjänster från att genomföra rimliga trafikstyrningsåtgärder. Det preciseras däri att för att sådana åtgärder ska anses vara rimliga ska de, för det första, vara öppna, icke-diskriminerande och proportionella, för det andra, inte grundas på kommersiella överväganden utan på objektiva tekniska skillnader mellan vissa kategorier av trafik och, för det tredje, inte övervaka innehållet och inte bibehållas längre än vad som är nödvändigt.
Slutligen föreskrivs i tredje stycket i artikel 3.3 att leverantörer av internetanslutningstjänster inte får tillämpa trafikstyrningsåtgärder som går utöver de som anges i andra stycket i samma bestämmelse och de får i synnerhet inte blockera, sakta ned, ändra, begränsa, störa, försämra eller diskriminera specifika applikationer, specifika kategorier av applikationer, specifika tjänster eller specifika kategorier av tjänster, utom när detta är nödvändigt, och i så fall under en begränsad tid, för att följa unionens lagstiftningsakter eller en med unionsrätten förenlig nationell lagstiftning, eller åtgärder som ger verkan åt sådana unionslagstiftningsakter eller sådan nationell lagstiftning; bevara robustheten och säkerheten i nätet, tjänster som tillhandahålls via det nätet och slutanvändarnas terminalutrustning; förhindra en överbelastning av nätet eller lindra effekterna av en sådan överbelastning.
Såsom framgår av artikel 1 i förordning 2015/2120 syftar dessa olika bestämmelser till att skydda likvärdig och icke-diskriminerande behandling av trafiken vid tillhandahållande av internetanslutningstjänster och därtill kopplade rättigheter för slutanvändare (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2020, Telenor Magyarország,
C‑807/18 och C‑39/19
,
EU:C:2020:708
, punkterna
–
).
Det ska för det första erinras om att domstolen har haft tillfälle att precisera att när en internetleverantörs beteende är oförenligt med artikel 3.3 i förordning 2015/2120, är det möjligt att avstå från att pröva huruvida detta beteende är förenligt med de skyldigheter som följer av artikel 3.2 i nämnda förordning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2020, Telenor Magyarország,
C‑807/18 och C‑39/19
,
EU:C:2020:708
, punkt
).
Följaktligen kan ett åsidosättande av skyldigheten att behandla all trafik lika inte motiveras med hänvisning till principen om avtalsfrihet, som erkänns i artikel 3.2 i samma förordning.
För det andra har domstolen även understrukit att artikel 3.3 i förordning 2015/2120 utgör hinder mot varje åtgärd som strider mot skyldigheten att likabehandla trafiken när en sådan åtgärd grundas på affärsmässiga överväganden.
Domstolen vill till att börja med påpeka att, såsom framgår av punkt 19 ovan, artikel 3.3 i förordning 2015/2120, jämförd med skäl 8 i samma förordning, ålägger leverantörer av internetanslutningstjänster en allmän skyldighet att behandla trafik likvärdigt och utan diskriminering, begränsningar eller störningar, från vilken det inte i något fall får göras undantag genom de affärsmetoder som tillämpas av dessa leverantörer eller genom de överenskommelser som ingåtts av dessa leverantörer med slutanvändarna (dom av den 15 september 2020,Telenor Magyarország,
C‑807/18 och C‑39/19
,
EU:C:2020:708
, punkt
).
Det framgår vidare av artikel 3.3 andra stycket i förordning 2015/2120 och av skäl 9 i samma förordning, mot bakgrund av vilket förstnämnda stycke ska tolkas, att leverantörer av internetanslutningstjänster visserligen är skyldiga att iaktta denna allmänna skyldighet men att de har möjlighet att vidta rimliga trafikstyrningsåtgärder. Denna möjlighet är emellertid underkastad villkoret att sådana åtgärder bland annat ska grundas på ”[objektivt] sett skilda krav på tjänstens tekniska kvalitet för specifika kategorier av trafik” och inte på ”kommersiella överväganden”. Varje åtgärd som en leverantör av internetanslutningstjänster vidtar gentemot en slutanvändare, och som utan att grundas på objektiva skillnader leder till att innehåll, applikationer och tjänster som tillhandahålls av olika innehålls-, applikations- och tjänsteleverantörer inte behandlas likvärdigt och utan diskriminering, ska i synnerhet anses grundas på sådana ”kommersiella överväganden” (dom av den 15 september 2020, Telenor Magyarország,
C‑807/18 och C‑39/19
,
EU:C:2020:708
, punkt
).
Ett taxealternativ med så kallad nolltaxa, som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, gör emellertid, på grundval av affärsmässiga överväganden, en åtskillnad inom internettrafiken, genom att trafik som går till partnerföretagens applikationer inte avräknas från den mängd data som ingår i baspaketet. En sådan affärsmetod uppfyller följaktligen inte den allmänna skyldigheten enligt artikel 3.3 första stycket i förordning 2015/2120 att behandla all trafik lika, utan diskriminering, begränsningar eller störningar.
Det ska understrykas att detta åsidosättande, som följer av själva beskaffenheten av ett sådant taxealternativ på grund av det incitament som följer därav, kvarstår oberoende av huruvida det finns en möjlighet att fritt få tillgång till det innehåll som tillhandahålls av internetleverantörens partnerföretag, efter det att den mängd data som ingår i baspaketet har förbrukats.
Det saknar dessutom betydelse huruvida ett sådant taxealternativ omfattas av ett avtal, i den mening som avses i artikel 3.2 i förordning 2015/2120, såsom det har erinrats om i punkt 24 i förevarande dom, eller om taxealternativet syftar till att tillgodose en faktisk efterfrågan från kunden eller innehållsleverantören.
Slutligen kan de undantag som föreskrivs för trafikstyrningssåtgärder inte beaktas, eftersom sådana åtgärder, i enlighet med artikel 3.3 andra stycket i förordning 2015/2120, inte får grunda sig på en internetleverantörs affärsstrategier.
Det framgår av de uppgifter som lämnats av den hänskjutande domstolen att den begränsning av möjligheten till roaming som avses i samtliga frågor som den hänskjutande domstolen har ställt endast är tillämplig på grund av att kunden aktiverat ett taxealternativ med så kallad nolltaxa.
Eftersom ett sådant taxealternativ strider mot de skyldigheter som följer av artikel 3.3 i förordning 2015/2120, kvarstår denna motsättning, oberoende av formen eller typen av användarvillkor som gäller för de erbjudna taxealternativen, såsom den i det nationella målet aktuella begränsningen av möjligheten att använda detta taxealternativ utanför landet.
Tolkningsfrågorna ska således besvaras enligt följande. Artikel 3 i förordning 2015/2120 ska tolkas så, att en begränsning av användningen av roaming på grund av att kunden aktiverat ett taxealternativ med så kallad nolltaxa är oförenlig med de skyldigheter som följer av punkt 3 i denna artikel.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:

Artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/2120 av den 25 november 2015 om åtgärder rörande en öppen internetanslutning och om ändring av direktiv 2002/22/EG om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster och förordning (EU) nr 531/2012 om roaming i allmänna mobilnät i unionen ska tolkas så, att en begränsning av användningen av roaming på grund av att kunden aktiverat ett taxealternativ med så kallad nolltaxa är oförenlig med de skyldigheter som följer av punkt 3 i denna artikel.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.