CELEX: 62021CJ0775
Ennakkoratkaisupyyntö
Henkinen omaisuus
Tekijänoikeus ja lähioikeudet
Direktiivi 2001/29/EY
3 artiklan 1 kohta
Yleisölle välittäminen
Käsite
Tunnelmamusiikin levittäminen
Direktiivi 2006/115/EY
8 artiklan 2 kohta
Kohtuullinen korvaus
Pelkkä välineiden tarjoaminen
Junissa ja ilma-aluksissa olevat äänentoistojärjestelmät
Olettama yleisölle välittämisestä

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY (EYVL 2001, L 167, s. 10) 3 artiklan tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty kahdessa asiassa. Niistä ensimmäisessä eli asiassa C‑775/21 asianosaisina ovat Blue Air Aviation SA (jäljempänä Blue Air) ja UCMR – ADA Asociația pentru Drepturi de Autor a Compozitorilor (jäljempänä UCMR – ADA), ja se koskee Blue Airin velvollisuutta maksaa UCMR – ADA:lle tekijänpalkkioita tunnelmamusiikkiteosten levittämisestä matkustajaliikenteeseen käytetyissä ilma-aluksissa, ja niistä toisessa eli asiassa C‑826/21 asianosaisina ovat Uniunea Producătorilor de Fonograme din România (UPFR) ja Societatea Națională de Transport Feroviar de Călători (SNTFC) ”CFR Călători” SA (jäljempänä CFR), ja se koskee velvollisuutta maksaa tekijänpalkkioita sellaisten laitteiden toimittamisesta juniin, joita voidaan käyttää musiikkiteosten välittämiseen yleisölle.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Kansainvälinen oikeus
Maailman henkisen omaisuuden järjestö (WIPO) teki Genevessä (Sveitsi) 20.12.1996 WIPOn tekijänoikeussopimuksen (jäljempänä tekijänoikeussopimus), joka hyväksyttiin WIPOn tekijänoikeussopimuksen sekä WIPOn esitys- ja äänitesopimuksen hyväksymisestä Euroopan yhteisön puolesta 16.3.2000 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2000/278/EY (EYVL 2000, L 89, s. 6) ja tuli voimaan Euroopan unionin osalta 14.3.2010 (EUVL 2010, L 32, s. 1).
Tekijänoikeussopimuksen 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus yleisölle välittämiseen”, määrätään seuraavaa:
”Kirjallisten ja taiteellisten teosten tekijöillä on, tämän kuitenkaan rajoittamatta [kirjallisten ja taiteellisten teosten suojaamisesta tehdyn] Bernin yleissopimuksen[, joka on allekirjoitettu Bernissä 9.9.1886 (Pariisin sopimuskirja 24.7.1971), sellaisena kuin se on muutettuna 28.9.1979,] 11 artiklan 1 kappaleen ii kohdan, 11 bis artiklan 1 kappaleen i ja ii kohdan, 11 ter artiklan 1 kappaleen ii kohdan, 14 artiklan 1 kappaleen ii kohdan sekä 14 bis artiklan 1 kappaleen soveltamista, yksinoikeus sallia teostensa mikä tahansa välittäminen yleisölle johtimitse tai ilman johdinta, mukaan lukien teostensa yleisön saataville saattaminen siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada nämä teokset saatavilleen yksilöllisesti valitsemaansa paikkaan ja valitsemanaan aikana.”
WIPOn diplomaattikokous antoi 20.12.1996 tekijänoikeussopimusta koskevia julkilausumia.
Tekijänoikeussopimuksen 8 artiklaa koskevassa julkilausumassa todetaan seuraavaa:
”On selvää, ettei pelkkien välittämisen mahdollistavien tai aikaansaavien fyysisten apuvälineiden tarjoaminen itsessään merkitse tässä sopimuksessa tai [kirjallisten ja taiteellisten teosten suojaamisesta tehdyssä] Bernin yleissopimuksessa[, joka on allekirjoitettu Bernissä 9.9.1886 (Pariisin sopimuskirja 24.7.1971), sellaisena kuin se on muutettuna 28.9.1979,] tarkoitettua välittämistä. – –”

Unionin oikeus

Direktiivi 2001/29
Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 1, 4, 6, 7, 9, 10, 23 ja 27 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)      [EUT-sopimuksessa] säädetään sisämarkkinoiden perustamisesta sekä sellaisen järjestelmän luomisesta, jolla varmistetaan, että kilpailu sisämarkkinoilla ei vääristy. Jäsenvaltioiden tekijänoikeutta ja lähioikeuksia koskevien lakien yhdenmukaistaminen edistää näiden tavoitteiden saavuttamista.
– –
(4)      Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien oikeudellisten puitteiden yhdenmukaistaminen lisää oikeusvarmuutta ja täyttää henkisen omaisuuden korkeatasoisen suojan vaatimukset sekä edistää siten merkittäviä investointeja luovuuteen ja innovaatioon, mukaan lukien verkostoinfrastruktuuriin, mikä puolestaan johtaa Euroopan teollisuuden kasvuun ja sen kilpailukyvyn parantumiseen sekä sisällöllisen tarjonnan että tietotekniikan osalta ja yleisemmin monilla teollisuuden ja kulttuurin aloilla. Tämä ylläpitää työllisyyttä ja edistää uusien työpaikkojen luomista.
– –
(6)      Koska alalla ei ole yhteisön tasolla suoritettu yhdenmukaistamista, useat jäsenvaltiot ovat teknisiin haasteisiin vastatakseen jo ryhtyneet kansallisella tasolla lainsäädäntötoimiin, jotka voivat aiheuttaa merkittäviä suojaan liittyviä eroja ja siten rajoittaa henkistä omaisuutta sisältävien tai niihin perustuvien palvelujen ja tuotteiden vapaata liikkuvuutta, mikä voi johtaa sisämarkkinoiden pirstoutumiseen ja epäjohdonmukaisuuksiin lainsäädännössä. Lainsäädännöllisten erojen ja epävarmuuden vaikutus kasvaa, kun tietoyhteiskunta, joka on jo suuresti lisännyt rajat ylittävää henkisen omaisuuden hyödyntämistä, kehittyy edelleen. Tämä kehitys jatkuu, ja sen kuuluukin jatkua. Merkittävät oikeudelliset erot ja epävarmuus suojan osalta voivat estää uusia, tekijänoikeuteen ja lähioikeuksiin sidoksissa olevia tuotteita ja palveluja saavuttamasta suurtuotannon etuja.
(7)      Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien suojan oikeudellista yhteisön kehystä on tämän vuoksi myös mukautettava ja täydennettävä siltä osin kuin se on tarpeen sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi. Tämän vuoksi olisi mukautettava niitä kansallisia tekijänoikeutta ja lähioikeuksia koskevia säännöksiä, jotka vaihtelevat merkittävästi jäsenvaltiosta toiseen tai aiheuttavat oikeudellista epävarmuutta, mikä haittaa sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa ja tietoyhteiskunnan asianmukaista kehittämistä Euroopassa. Lisäksi olisi vältettävä epäjohdonmukaisia kansallisia vastauksia teknisen kehityksen asettamiin haasteisiin, kun taas eroja, jotka eivät vaikuta haitallisesti sisämarkkinoiden toimintaan, ei tarvitse poistaa tai estää.
– –
(9)      Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien yhdenmukaistamisen on perustuttava suojan korkeaan tasoon, koska nämä oikeudet ovat ratkaisevan tärkeitä henkisen luomistyön kannalta. Niiden suojaaminen auttaa varmistamaan luovuuden ylläpitämisen ja kehittymisen niin tekijöiden, esittäjien, tuottajien, kuluttajien, kulttuurin, teollisuuden kuin suuren yleisön etujen mukaisesti. Tämän vuoksi henkisen omaisuuden tunnustetaan olevan erottamaton osa omaisuuden käsitettä.
(10)      Voidakseen jatkaa luovaa ja taiteellista työtään tekijöiden tai esittäjien on saatava asianmukainen korvaus työnsä käyttämisestä, kuten myös tuottajien voidakseen rahoittaa tällaista työtä. Tuotteiden kuten äänitteiden, elokuvien tai multimediatuotteiden sekä esimerkiksi tilauspalvelujen kaltaisten palvelujen tuottamiseen vaadittavat investoinnit ovat merkittäviä. Henkistä omaisuutta koskevien oikeuksien riittävä oikeudellinen suoja on tarpeen, jotta tämän korvauksen saatavuus voidaan taata ja mahdollistaa näille investoinneille riittävä tuotto.
– –
(23)      Tällä direktiivillä olisi edelleen yhdenmukaistettava tekijän oikeutta välittää teoksia yleisölle. Tämä oikeus tulisi ymmärtää laajasti siten, että se koskee kaikenlaista välittämistä yleisölle, joka ei ole läsnä paikassa, josta välittäminen saa alkunsa. Tämän oikeuden olisi katettava kaikenlainen teoksen siirto ja edelleen siirto yleisölle sekä langallisesti että langattomasti, mukaan lukien yleisradiointi. Tämän oikeuden ei olisi koskettava muita toimia.
– –
(27)      Pelkkä aineiston välittämisen mahdollistavien tai toteuttavien välineiden tarjoaminen ei ole tässä direktiivissä tarkoitettua välittämistä.
– –”
Kyseisen direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus välittää yleisölle teoksia ja oikeus saattaa muu aineisto yleisön saataviin”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on säädettävä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa langallinen tai langaton välittäminen yleisölle, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana.
2.      Jäsenvaltioiden on säädettävä, että yksinoikeus sallia tai kieltää langallinen tai langaton yleisön saataviin saattaminen siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada suojattu aineisto saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, on:
a)      esittäjillä esitystensä tallenteiden osalta;
b)      äänitetuottajilla äänitteidensä osalta;
c)      elokuvien ensimmäisten tallenteiden tuottajilla elokuviensa alkuperäiskappaleiden ja niiden kopioiden osalta; ja
d)      yleisradio-organisaatioilla lähetystensä tallenteiden osalta riippumatta siitä, onko kyseessä lähetysten langallinen vai langaton siirto, tai siirto kaapelin tai satelliitin välityksellä.
3.      Edellä 1 ja 2 kohdassa mainitut oikeudet eivät sammu tässä artiklassa säädetyllä tavalla tapahtuvan yleisölle välittämisen tai yleisön saataviin saattamisen yhteydessä.”

Direktiivi 2006/115/EY
Vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/115/EY (EUVL 2006, L 376, s. 28) 8 artiklan, jonka otsikko on ”Yleisradiointi ja välittäminen yleisölle”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä oikeudesta, jolla voidaan varmistaa, että käyttäjä maksaa kohtuullisen kertakorvauksen, jos kaupallisessa tarkoituksessa julkaistua äänitettä tai sen kopiota käytetään vapaasti etenevien radioaaltojen välityksellä tapahtuvaan yleisradiointiin tai mihin tahansa välittämiseen yleisölle, ja varmistaa, että tämä korvaus jaetaan asianomaisten esittäjien ja äänitteiden tuottajien kesken.  Esittäjien ja äänitteiden tuottajien välisen sopimuksen puuttuessa jäsenvaltiot voivat määrätä ehdot tämän korvauksen jakamiselle näiden kesken.”

Romanian oikeus

Laki nro 8/1996
Tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista annettua lakia nro 8/1996 (Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe; Monitorul Oficial al României, osa I, nro 60, 26.3.1996) on muutettu useaan otteeseen muun muassa lailla nro 285/2004 (Monitorul Oficial al României, osa I, nro 587, 30.6.2004) (jäljempänä laki nro 8/1996). Tämän lain asian kannalta merkitykselliset säännökset esitetään jäljempänä 11–20 kohdassa sellaisina kuin niitä sovelletaan pääasioissa.
Lain nro 8/1996 13 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Teoksen käyttäminen synnyttää tekijälle erillisiä ja yksinomaisia taloudellisia oikeuksia, joiden perusteella hän voi sallia tai kieltää:
– –
f)      teoksen suoran tai epäsuoran välittämisen yleisölle millä tahansa välineellä, mukaan lukien sen saattaminen yleisön saataviin sillä tavoin, että yleisöllä on mahdollisuus saada teos saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja valitsemanaan ajankohtana;
– –”
Kyseisen lain 15 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Yleisölle välittämisellä tarkoitetaan kaikkea teoksen välittämistä, joka toteutetaan välittömästi tai millä tahansa teknisin välinein yleisölle avoimessa paikassa tai missä tahansa muussa paikassa, jossa kokoontuu useita henkilöitä perhe- ja tuttavapiirin ulkopuolella, mukaan lukien näyttämöesitykset, lausunta ja kaikki muunlaiset teoksen välitöntä esittämistä yleisölle koskevat tavat, veistosten, taideteollisuuden teosten, valokuvien ja rakennustaiteen teosten esittäminen yleisölle, elokuvien ja muiden audiovisuaalisten teosten esittäminen yleisölle, mukaan lukien tietokoneella laaditut teokset, ääni- tai audiovisuaalisten teosten esittäminen julkisissa tiloissa sekä minkä tahansa yleisradioitujen teosten esittäminen julkisessa paikassa. Yleisölle välittämisellä tarkoitetaan samoin kaikkea teoksen langallista tai langatonta välittämistä siten, että se saatetaan yleisön saataville, mukaan lukien internetin tai muiden viestintäverkkojen välityksellä, siten että yleisöön kuuluvalla henkilöllä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana.
– –”
Lain nro 8/1996  105 §:n 1 momentin f kohdassa säädetään seuraavaa:
”Äänitallenteiden tuottajalla on yksinomainen taloudellinen oikeus sallia tai kieltää:
– –
f)      omien äänitallenteidensa yleisradiointi ja välittäminen yleisölle, lukuun ottamatta kaupallisessa tarkoituksessa julkaistuja äänitallenteitaan, jolloin hänellä on oikeus ainoastaan kohtuulliseen korvaukseen.”
Saman lain 106
§:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Esittäjillä ja äänitetuottajilla on oikeus kohtuulliseen kertakorvaukseen kaupallisessa tarkoituksessa julkaistujen äänitteiden suorasta tai välillisestä käytöstä tai niiden kopioimisesta yleisradiointiin tai mihin tahansa välittämiseen yleisölle.
2.      Korvauksen määrä määritetään käyttämällä menettelyohjeita 131 §:ssä, 131
§:ssä ja 131
§:ssä säädetyn menettelyn mukaisesti.”
Lain nro 8/1996  123 §:n 1–3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Tekijänoikeuksien ja lähioikeuksien haltijat voivat joko käyttää heille tällä lailla myönnettyjä oikeuksia itse tai he voivat tässä laissa säädetyin edellytyksin valtuuttaa siihen yhteishallinnointiorganisaation.
2.      Tekijänoikeuksien yhteishallinnointia voidaan harjoittaa ainoastaan yleisön tietoon aikaisemmin saatettujen teosten osalta ja lähioikeuksien yhteishallinnointia voidaan harjoittaa ainoastaan aikaisemmin tallennettujen tai yleisradioitujen esitysten sekä yleisön tietoon aikaisemmin saatettujen ääni- tai kuvatallenteiden osalta.
3.      Tekijänoikeuksien tai lähioikeuksien haltijat eivät voi luovuttaa tässä laissa myönnettyjä taloudellisia oikeuksia yhteishallinnointiorganisaatioille.”
Kyseisen lain 123
§:n 1 momentin e ja f kohdassa säädetään seuraavaa:
”Yhteishallinnointi on pakollista seuraavien oikeuksien käyttämiseksi:
– –
e)      oikeus välittää yleisölle musiikkiteoksia, lukuun ottamatta elokuvien julkista esittämistä
f)      esittäjille ja äänitetuottajille tunnustettu oikeus kohtuulliseen korvaukseen kaupallisten äänitteiden tai niiden kopioiden välittämisestä yleisölle ja yleisradioinnista.”
Mainitun lain 130 artiklan 1 momentin a ja b kohdassa säädetään seuraavaa:
”Yhteishallinnointiorganisaatioiden on
a)      myönnettävä käyttäjille kirjallisesti korvausta vastaan luvat, jotka eivät sisällä yksinoikeutta, näiden käyttäjien ennen suojattujen teosvalikoimien käyttöä tekemistä hakemuksista
b)      päätettävä toiminta-alojaan varten – asianmukaiset käyttökorvaukset sisältävistä – menettelytavoista, joista niiden on neuvoteltava käyttäjien kanssa, sen vahvistamiseksi, miten nämä korvaukset maksetaan sellaisista teoksista, joille oikeudenhaltijat eivät pysty myöntämään yksittäislupaa teosten käyttötavan vuoksi.”
Saman lain 131 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Neuvottelumenettelyjen aloittamiseksi yhteishallinnointiorganisaatioiden on 130 §:n 1 momentin a kohdan nojalla esitettävä [Oficiul Român pentru Drepturile de Autorille (Romanian tekijänoikeusvirasto)] pyyntö, johon on liitetty neuvoteltavaksi ehdotetut menettelytavat.
– –”
Lain nro 8/1996 131
§:n 1–3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Yhteishallinnointiorganisaatiot neuvottelevat menettelytavoista 131 §:n 2 momentin b kohdassa tarkoitettujen edustajien kanssa – –
2.      Yhteishallinnointiorganisaatiot voivat vaatia samalta käyttäjäryhmältä kertakorvauksia tai suhteellisia korvauksia, jotka lasketaan niiden tulojen perusteella, jotka käyttäjä saa toiminnasta, jonka yhteydessä teosvalikoimaa käytetään ja joita ovat esimerkiksi: yleisradiointi, kaapeleitse tapahtuva edelleen lähettäminen tai yleisölle välittäminen, kun otetaan huomioon käyttäjien ja yhteishallinnointiorganisaatioiden välisten neuvottelujen tuloksia koskeva eurooppalainen käytäntö. Yleisradiotoiminnan osalta suhteelliset korvaukset vahvistetaan eriytetysti siten, että ne ovat suorassa suhteessa yhteishallinnoidun teosvalikoiman käytön osuuteen tässä toiminnassa, ja, jos tuloja ei saada, käytöstä aiheutuneiden kustannusten perusteella.
3.      Edellä 2 momentissa tarkoitettuja kertakorvauksia tai suhteellisia korvauksia voidaan vaatia vain, jos – ja siltä osin kuin – käyttö koskee teoksia, joiden osalta tekijänoikeudet tai lähioikeudet saavat edelleen laissa säädettyä suojaa.
– –”
Kyseisen lain 131
§:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Osapuolten sopimus neuvotelluista menettelytavoista on kirjattava pöytäkirjaan, joka talletetaan Romanian tekijänoikeusvirastoon. – – Näin julkaistuihin menettelytapoihin voidaan vedota kaikkia neuvottelujen kohteena olevan alan käyttäjiä vastaan ja kaikkia sellaisten välineiden ja laitteiden maahantuojia ja valmistajia vastaan, joista on 107 §:n nojalla maksettava korvaus yksityisestä kopioinnista.”

Siviiliprosessilaki
Siviiliprosessilain 249 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Sen, joka esittää oikeudenkäynnin aikana väitteen, on näytettävä se toteen, ellei laissa nimenomaisesti toisin säädetä.”
Siviiliprosessilain 329 §:n sanamuoto on seuraava:
”Tuomioistuin voi perustaa ratkaisunsa sen arvioitavaksi jätettyihin olettamiin vain, jos niillä on riittävä painoarvo ja jos niiden perusteella voidaan katsoa, että väitetty teko on todennäköinen; ne voidaan kuitenkin hyväksyä vain niissä tapauksissa, joissa laissa sallitaan todistajien kuuleminen.”

Menettelytapa, joka koskee musiikkiteosten tekijöiden taloudellisten oikeuksien haltijoille maksettavaa korvausta musiikkiteosten välittämisestä yleisölle tunnelman luomiseksi
Metodologia privind remunerațiile cuvenite titularilor de drepturi patrimoniale de autor de opere muzicale pentru comunicarea publică a operelor muzicale în scop ambientalissa (menettelytapa, joka koskee musiikkiteosten tekijöiden taloudellisten oikeuksien haltijoille maksettavaa korvausta musiikkiteosten välittämisestä yleisölle tunnelman luomiseksi; Monitorul Oficial al României, osa I, nro 710, 7.10.2011), sellaisena kuin se on muutettuna 8.11.2012 tehdyllä Romanian tekijänoikeusviraston päätöksellä nro 198/2012 (Monitorul Oficial al României, osa I, nro 780, 20.11.2012), todetaan seuraavaa:
”1.      Niiden, jotka käyttävät musiikkiteoksia tunnelman luomiseen, on ennen musiikkiteosten käyttöä saatava lisenssinä, joka ei sisällä yksinoikeutta, UCMR – ADA:n lupa käyttää musiikkiteoksia ja maksettava korvaus tämän menettelytavan liitteenä olevan taulukon mukaisesti tosiasiallisesta käyttöajasta riippumatta.
2.      Tässä menettelytavassa
a)      musiikkiteosten välittämisellä yleisölle tunnelman luomiseksi tarkoitetaan yhden tai useamman musiikkiteoksen välittämistä yleisölle avoimessa paikassa tai missä tahansa muussa paikassa, jossa kokoontuu tai johon saapuu samanaikaisesti tai peräkkäin useita henkilöitä perhe- ja tuttavapiirin ulkopuolella, riippumatta siitä, miten välittäminen tapahtuu ja mitä teknisiä keinoja käytetään, tunnelman luomiseksi sellaisen muun toiminnan toteuttamisessa, joka ei välttämättä edellytä musiikkiteosten käyttöä
b)      niillä, jotka käyttävät musiikkiteoksia tunnelman luomiseen, tarkoitetaan kaikkia luvan saaneita oikeushenkilöitä tai luonnollisia henkilöitä, joilla on hallussaan tai jotka käyttävät millä tahansa perusteella (omistus, hallinnointi, käyttöoikeus, vuokraus, alivuokraus, lainaus jne.) suljettuja tai avoimia tiloja, joihin asennetaan tai joissa pidetään laitteita ja mitä tahansa muita teknisiä tai sähköisiä välineitä, kuten televisioita, radiovastaanottimia, kasettisoittimia, musiikkisekoittimia, tietoteknisiä laitteita, CD-soittimia, vahvistinjärjestelmiä ja mitä tahansa muita laitteita, jotka mahdollistavat äänen tai äänellä varustetun kuvan vastaanottamisen, toistamisen tai levittämisen.
– –
6.      Ajanjaksolta, jolle käyttäjä ei ole hakenut UCMR – ADA:lta lupaa lisenssinä, joka ei sisällä yksinoikeutta, käyttäjän on maksettava UCMR – ADA:lle summa, joka on kolme kertaa niiden korvausten määrä, jotka lain mukaan olisi pitänyt maksaa, jos käyttäjä olisi pyytänyt lupaa lisenssinä, joka ei sisällä yksinoikeutta.
7.      Yhteishallinnointiorganisaatiot voivat valvoa tähän tarkoitukseen valtuutettujen edustajien välityksellä musiikkiteosten käyttöä tunnelman luomiseen, ja näille edustajille on taattu vapaa pääsy mihin tahansa paikkaan, jossa musiikkia käytetään tunnelman luomiseen. Yhteishallinnointiorganisaatioiden edustajat voivat käyttää kannettavia ääni- ja/tai videotallennuslaitteita paikoissa, joissa musiikkiteoksia käytetään, ja näin tehdyt äänitteet ovat täysin todistusvoimaisia musiikkiteosten käyttämisestä tunnelman luomiseen.”
Kyseisen menettelytavan liitteenä on taulukko korvauksista, jotka on maksettava musiikkiteosten välittämisestä yleisölle tunnelmaan luomiseen ja jotka on yksilöity kaikkia niitä liiketiloja tai kulkuneuvoja kohden, joissa tämä välittäminen tapahtuu. Taulukon 11 kohdan mukaan matkustajalentoliikenteessä maksettavan kuukausittaisen kertakorvauksen määrä on 200 Romanian leuta (RON) ilma-alusta kohden.

Menettelytapa, joka koskee kaupallisessa tarkoituksessa julkaistujen äänitteiden tai niiden kopioiden välittämistä yleisölle sekä esittäjien ja äänitetuottajien käyttökorvaustaulukoita
Menettelytavassa, joka koskee kaupallisessa tarkoituksessa julkaistujen äänitteiden tai niiden kopioiden välittämistä yleisölle sekä esittäjien ja äänitetuottajien käyttökorvaustaulukoita (Metodologia privind comunicarea publică a fonogramelor publicate în scop comercial sau a reproducerilor acestora și tabelele cuprinzând drepturile patrimoniale ale artiștilor interpreți ori executanți și producătorilor de fonograme) (Monitorul Oficial al României, osa I, nro 982, 8.12.2006), sellaisena kuin se on muutettuna  29.11.2013 tehdyllä Romanian tekijänoikeusviraston päätöksellä nro 189/2013 (Monitorul Oficial al României, osa I, nro 788, 16.12.2013), todetaan seuraavaa:
”1.      Kaupallisessa tarkoituksessa julkaistujen äänitteiden tai niiden kopioiden välittämisellä yleisölle tarkoitetaan niiden välittämistä yleisillä paikoilla (suljetuissa tai avoimissa tiloissa) riippumatta siitä, miten välittäminen tapahtuu, mekaanisin, sähköakustisin tai digitaalisin keinoin (vahvistimet, äänitallennuslaitteet tai audiovisuaaliset tallennuslaitteet, radio- tai televisiovastaanottimet, tietotekniset laitteet jne.).
– –
3.      Äänitteiden käyttäjällä tarkoitetaan tässä menettelytavassa kaikkia luvan saaneita luonnollista henkilöitä tai oikeushenkilöitä, jotka välittävät yleisölle kaupallisessa tarkoituksessa julkaistuja äänitteitä tai niiden kopioita millä tahansa perusteella (omaistus, hallinnointi, vuokraus, alivuokraus, lainaus jne.) hallussaan olevissa tiloissa.
– –
5.      Käyttäjän on saatava äänitetuottajien – – yhteishallinnointiorganisaatioiden myöntämät luvat lisensseinä, jotka eivät sisällä yksinoikeutta, kaupallisessa tarkoituksessa julkaistujen äänitteiden – – välittämiseen yleisölle jäljempänä esitettyjen taulukoiden mukaista korvausta vastaan riippumatta siitä, kuinka kauan yleisölle välittäminen tosiasiallisesti kestää.”
Tämän menettelytavan liitteenä on kaksi taulukkoa, joista ensimmäisessä määritetään tunnelmamusiikin soidessa toteutetusta toiminnasta maksettavat korvaukset, jotka on yksilöity niitä liiketiloja tai kulkuneuvoja kohden, joissa tätä toimintaa harjoitetaan. Tämän ensimmäisen taulukon E3 kohdan 1 alakohdan mukaan rautateiden matkustajaliikenteessä on maksettava 30 Romanian leun suuruinen kuukausikorvaus sellaista vaunua kohden, jossa on äänentoistojärjestelmä.

Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset

Asia
C
‑
75/21
UCMR – ADA on tekijänoikeuksien yhteishallinnointia musiikin alalla harjoittava organisaatio.
Kyseinen organisaatio nosti 2.3.2018 Tribunalul Bucureștissa (Bukarestin alioikeus, Romania) lentoliikenteen harjoittajaa Blue Airia vastaan kanteen, jossa vaadittiin suorittamaan maksamatta olevat korvaukset ja seuraamusmaksut musiikkiteosten välittämisestä yleisölle Blue Airin käyttämissä lentokoneissa, mihin Blue Air ei ollut hankkinut lisenssiä.
Blue Air väitti kyseisessä tuomioistuimessa, että se liikennöi 28 lentokonetta ja että vaikka sillä on musiikkiteosten levittämiseen tarvittava ohjelmisto 22:ssa näistä 28 lentokoneesta, se on vaaditun lisenssin saatuaan välittänyt yleisölle vain yhden musiikkiteoksen tunnelman luomiseksi 14:ssä näistä lentokoneista.
Näiden täsmennysten jälkeen UCMR – ADA laajensi maksuvaatimuksiaan ja katsoi, että koska äänentoistojärjestelmä on noin 22 lentokoneessa, oli perusteltua päätellä, että suojattuja teoksia oli välitetty yleisölle kaikissa Blue Airin lentokaluston lentokoneissa.
UCMR – ADA:n kanne hyväksyttiin 8.4.2019 annetulla tuomiolla. Tribunalul București katsoi 7.12.2006 annetun tuomion SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764) ja 15.3.2012 annetun tuomion Phonographic Performance (Ireland) (C‑162/10, EU:C:2012:141) perusteella, että se, että Blue Air varustaa liikennöimänsä kulkuneuvot laittein, joilla musiikkiteoksia voidaan välittää yleisölle tunnelman luomiseksi, luo sellaisen yksinkertaisen olettaman näiden teosten käytöstä, jonka perusteella on katsottava, että kaikissa äänentoistojärjestelmällä varustetuissa lentokoneissa käytetään tätä järjestelmää kyseessä olevan musiikkiteoksen välittämiseen yleisölle, eikä tältä osin ole tarpeen esittää muuta näyttöä.
Blue Air valitti tästä ratkaisusta Curtea de Apel Bucureștiin (Bukarestin ylioikeus, Romania), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, ja väitti muun muassa, ettei se ollut välittänyt tunnelmamusiikkia liikennöimissään lentokoneissa, joiden osalta ei ollut hankittu mitään lisenssiä, ja että pelkkä laitteiden olemassaolo ei merkitse musiikkiteosten välittämistä yleisölle. Se totesi vielä, ettei se tavoittele voittoa tunnelmamusiikin levittämisellä. Se huomautti lopuksi, että lentokoneissa on oltava äänentoistojärjestelmät turvallisuussyistä, jotta lentokoneen miehistön jäsenten välinen yhteydenpito sekä miehistön jäsenten ja matkustajien välinen yhteydenpito olisi mahdollista.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että on epäselvää, merkitseekö musiikkiteoksen välittäminen tunnelman luomiseksi direktiivin 2001/29  3 artiklassa tarkoitettua yleisölle välittämistä, kun sillä ei tavoitella voittoa. Lisäksi siinä tilanteessa, että tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, kyseinen tuomioistuin pohtii tältä osin vaadittua näyttökynnystä. Se toteaa, että eräiden kansallisten tuomioistuinten oikeuskäytännön mukaan silloin, kun tiettyä taloudellista toimintaa harjoittava laitos mainitaan tämän tuomion 23 kohdassa tarkoitetussa menettelytavassa, on olemassa yksinkertainen olettama siitä, että tekijänoikeudella suojattuja teoksia välitetään yleisölle kyseisessä paikassa. Tällaista olettamaa voidaan sen mukaan perustella muun muassa sillä, että tekijänoikeuksien yhteishallinnointiorganisaatioiden on mahdotonta valvoa järjestelmällisesti kaikkia paikkoja, joissa henkisen luomistyön tuloksia voidaan käyttää.
Curtea de Apel București päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 2001/29] 3 artiklan 1 kohdan säännöksiä tulkittava siten, että musiikkiteoksen tai musiikkiteoksen katkelman levittäminen liikennelentokoneessa, jossa on matkustajia, nousun tai laskun yhteydessä tai milloin tahansa lennon aikana lentokoneen yleisen äänentoistojärjestelmän välityksellä on kyseisessä artiklassa tarkoitettua yleisölle välittämistä, kun otetaan huomioon erityisesti (vaikkakaan ei yksinomaan) tällaisen välittämisen voiton tavoittelua koskeva kriteeri?
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
2)      Onko se, että lentokoneessa on lentoliikenteen turvallisuutta koskevassa sääntelyssä edellytetty äänentoistojärjestelmä, riittävä peruste olettaa, että kyseisessä lentokoneessa yleisölle välitetään musiikkiteoksia?
Jos kysymykseen vastataan kieltävästi:
3)      Onko se, että lentokoneessa on lentoliikenteen turvallisuutta koskevassa sääntelyssä edellytetty äänentoistojärjestelmä ja ohjelmisto, joka mahdollistaa sen, että mainitun järjestelmän kautta voidaan välittää (suojattuja musiikkiteoksia sisältäviä) äänitteitä, riittävä peruste olettaa, että kyseisessä lentokoneessa yleisölle välitetään musiikkiteoksia?”

Asia
C
‑
26/21
UPFR on äänitetuottajien lähioikeuksien yhteishallinnointiorganisaatio.
Kyseinen organisaatio nosti 2.12.2013 rautatieliikenteen harjoittajaa CFR:ää vastaan kanteen, jossa vaadittiin suorittamaan maksamatta olevat korvaukset ja seuraamusmaksut musiikkiteosten välittämisestä yleisölle sen liikennöimissä matkustajavaunuissa. Se huomautti tässä yhteydessä, että sovellettavassa rautatielainsäädännössä edellytetään, että osa CFR:n liikennöimistä junista on varustettava äänentoistojärjestelmillä, ja väitti, että tällaisten järjestelmien olemassaolo merkitsee direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua teosten välittämistä yleisölle.
Tribunalul București hylkäsi kanteen ja katsoi, että vaikka sellaisen äänentoistojärjestelmän pelkkä asentaminen, jonka ansiosta yleisön on teknisesti mahdollista tutustua äänitallenteisiin, merkitsee tosin musiikkiteosten välittämistä yleisölle, asiassa ei ollut osoitettu, että käytössä olevat junat olisi varustettu tällaisella järjestelmällä.
UPFR valitti tästä ratkaisusta Curtea de Apel Bucureștiin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että valtaosassa kansallista oikeuskäytäntöä katsotaan erityisesti 7.12.2006 annetun tuomion  SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764) perusteella, että se, että junanvaunussa on äänentoistojärjestelmä, merkitsee musiikkiteosten välittämistä yleisölle. Kyseinen tuomioistuin suhtautuu tähän kuitenkin epäilevästi.
Tässä tilanteessa Curtea de Apel București päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Suorittaako rautatieliikenteen harjoittaja, joka käyttää sellaisia junanvaunuja, joihin on asennettu äänentoistojärjestelmä tiedotusten välittämiseksi matkustajille, näin tehdessään [direktiivin 2001/29] 3 artiklassa tarkoitetun yleisölle välittämisen?
2)      Onko [direktiivin 2001/29] 3 artikla esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään äänentoistojärjestelmien olemassaoloon perustuvasta yleisölle välittämistä koskevasta olettamasta, vaikka äänentoistojärjestelmiä edellytetään muussa liikenteenharjoittajan toimintaa sääntelevässä lainsäädännössä?”

Menettely unionin tuomioistuimessa
Asiat C‑775/21 ja C‑826/21 yhdistettiin 1.3.2022 tehdyllä päätöksellä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 54 artiklan mukaisesti kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys asiassa
C
‑
/21
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että musiikkiteoksen levittäminen henkilöliikenteen kulkuneuvossa tunnelmamusiikkia varten merkitsee kyseisessä säännöksessä tarkoitettua yleisölle välittämistä.
Direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on säädettävä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa langallinen tai langaton välittäminen yleisölle, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus tutustua teoksiin itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana.
Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, tekijöillä on kyseisen säännöksen nojalla luonteeltaan ehkäisevä oikeus, jonka perusteella he voivat puuttua sellaiseen yleisölle välittämiseen, johon heidän teostensa mahdolliset käyttäjät saattaisivat ryhtyä, ja kieltää tällaisen välittämisen (tuomio 22.6.2021, YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa ei täsmennetä käsitettä ”yleisölle välittäminen”, tämän käsitteen merkitys ja soveltamisala on määritettävä kyseisellä direktiivillä tavoiteltujen päämäärien ja sen asiayhteyden perusteella, johon tulkittu säännös kuuluu (tuomio 7.8.2018, Renckhoff, C‑161/17, EU:C:2018:634, 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on muistuttanut tältä osin, että – kuten direktiivin 2001/29 johdanto-osan 23 perustelukappaleessa korostetaan – tämä käsite on ymmärrettävä laajasti siten, että se koskee kaikenlaista välittämistä yleisölle, joka ei ole läsnä paikassa, josta välittäminen saa alkunsa, ja siten kaikenlaista tämän luonteista teoksen siirtoa tai edelleen siirtoa yleisölle sekä langallisesti että langattomasti, mukaan lukien yleisradiointi. Mainitun direktiivin johdanto-osan neljännestä, yhdeksännestä ja kymmenennestä perustelukappaleesta näet ilmenee, että direktiivin päätavoitteena on suojan saattaminen korkealle tasolle tekijöiden hyväksi, mikä mahdollistaa sen, että nämä saavat teostensa käytöstä asianmukaisen korvauksen erityisesti silloin, kun teoksia välitetään yleisölle (tuomio 22.6.2021, YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten unionin tuomioistuin on useaan kertaan todennut, kyseisessä 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa yleisölle välittämisen käsitteessä yhdistyy kaksi kumulatiivista tekijää, eli teoksen välittäminen ja teoksen välittäminen yleisölle, ja se edellyttää yksilöllistä arviointia (tuomio 2.4.2020, Stim ja SAMI, C‑753/18, EU:C:2020:268, 30 kohta ja tuomio 22.6.2021, YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tällaisessa arvioinnissa on otettava huomioon useita toisiaan täydentäviä, epäitsenäisiä ja toisistaan riippuvia arviointiperusteita. Koska näiden arviointiperusteiden intensiteetti voi erilaisissa todellisissa tilanteissa olla hyvin vaihteleva, niitä on sovellettava sekä erikseen että vuorovaikutuksessa toistensa kanssa (ks. vastaavasti tuomio 14.6.2017, Stichting Brein, C‑610/15, EU:C:2017:456, 25 kohta ja tuomio 22.6.2021, YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on näistä arviointiperusteista yhtäältä korostanut käyttäjän keskeistä roolia ja sen toiminnan tarkoituksellisuutta. Kyseinen käyttäjä suorittaa näet välittämistoimen, kun se toimii täysin tietoisena menettelynsä seurauksista tarjotakseen asiakkailleen pääsyn suojattuun teokseen, erityisesti silloin, kun ilman tätä toimintaa kyseiset asiakkaat eivät lähtökohtaisesti voisi vastaanottaa levitettyä teosta (tuomio 14.6.2017, Stichting Brein, C‑610/15, EU:C:2017:456, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, ettei se, että direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla yleisölle välittämisellä tavoitellaan voittoa, ole merkityksetöntä (tuomio 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuin on kuitenkin myöntänyt, ettei  voiton tavoittelu ei välttämättä ole väistämätön edellytys, joka ratkaisee sen, onko kyseessä yleisölle välittäminen (tuomio 7.3.2013, ITV Broadcasting ym., C‑607/11, EU:C:2013:147, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 31.5.2016,  Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, 49 kohta).
Toisaalta direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yleisölle välittämisen käsitteen soveltamisalaan kuulumiseksi edellytetään vielä, että suojatut teokset todella välitetään yleisölle (tuomio 28.10.2020, BY (Valokuvatodiste), C‑637/19, EU:C:2020:863, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on tältä osin täsmentänyt, että ”yleisön” käsitteellä tarkoitetaan rajoittamatonta määrää potentiaalisia vastaanottajia ja se edellyttää lisäksi, että henkilöitä on varsin huomattava määrä (tuomio 22.6.2021, YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin – kuten tämän tuomion 49 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee – todettava, että se, että henkilöliikenteen harjoittaja, joka levittää henkilöliikenteen kulkuneuvossa musiikkiteoksen tunnelmamusiikkia varten, merkitsee direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua välittämistä, koska näin tehdessään kyseinen liikenteenharjoittaja toimii täysin tietoisena menettelynsä seurauksista tarjotakseen asiakkailleen pääsyn suojattuun teokseen, erityisesti silloin, kun ilman tätä toimintaa kyseiset asiakkaat eivät lähtökohtaisesti voisi vastaanottaa levitettyä teosta.
Toiseksi tällainen musiikkiteos todella välitetään yleisölle tämän tuomion 51 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla. Vaikka on totta, että – kuten unionin tuomioistuin on todennut – yleisön käsitteelle on ominaista tietty vähimmäistaso, jolla tämän käsitteen piiristä suljetaan pois liian pieni tai merkityksetön henkilöjoukko, unionin tuomioistuin on myös korostanut, että tämän joukon suuruuden määrittämiseksi on otettava huomioon muun muassa se, kuinka monen henkilön saatavilla sama teos on samanaikaisesti, ja myös se, kuinka monen heistä saatavilla se on peräkkäin (ks. vastaavasti tuomio 31.5.2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, 43 ja 44 kohta sekä tuomio 19.12.2019, Nederlands Uitgeversverbond ja Groep Algemene Uitgevers, C‑263/18, EU:C:2019:1111, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, nyt käsiteltävässä asiassa on kuitenkin selvää, että pääasiassa kyseessä oleva teosta on todella levitetty puolessa Blue Airin liikennöimistä lentokoneista kyseisen lentoyhtiön lennoilla, joten kyseessä oleva yleisö muodostuu kaikista matkustajaryhmistä, jotka ovat olleet samanaikaisesti tai peräkkäin kyseisillä lennoilla, eikä tällaista henkilöjoukkoa voida pitää liian pienenä tai merkityksettömänä tämän tuomion 54 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
Tässä yhteydessä se ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsema seikka ei ole ratkaiseva, jonka mukaan on erittäin kyseenalaista, tavoitellaanko tällaisella välittämisellä voittoa, koska kyse on musiikkiteosten katkelmien levittämisestä tunnelman luomiseksi lentokoneen kaikille matkustajille lennon nousun, laskun tai milloin tahansa lennon aikana. Tällainen voiton tavoittelu ei näet ole välttämätön edellytys sen toteamiselle, että kyseessä on direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yleisölle välittäminen, koska unionin tuomioistuin on katsonut, ettei voiton tavoittelu välttämättä ole väistämätön edellytys, joka ratkaisee sen, onko kyseessä yleisölle välittäminen, kuten tämän tuomion 50 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen asiassa C‑775/21 on vastattava, että direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että musiikkiteoksen levittäminen henkilöliikenteen kulkuneuvossa tunnelmamusiikkia varten merkitsee kyseisessä säännöksessä tarkoitettua yleisölle välittämistä.

Toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys asiassa C‑
/21 sekä ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys asiassa C‑
/21
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Se, että kansallinen tuomioistuin on muodollisesti esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen viittaamalla tiettyihin unionin oikeuden määräyksiin tai säännöksiin, ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä kansalliselle tuomioistuimelle kaikkia tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kansallinen tuomioistuin kysymyksiä esittäessään viitannut niihin. Unionin tuomioistuimen on tältä osin poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (tuomio 22.6.2022, Volvo ja DAF Trucks, C‑267/20, EU:C:2022:494, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun otetaan huomioon kaikki ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyynnöissään esittämät seikat, ennakkoratkaisukysymykset on nyt käsiteltävässä asiassa muotoiltava uudelleen, jotta kyseiselle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus.
Erityisesti asiassa C‑826/21 nostetun kanteen osalta on todettava, että sen on nostanut äänitetuottajien lähioikeuksien yhteishallinnointiorganisaatio, jotta CFR saataisiin maksamaan kohtuullinen korvaus musiikkiteosten välittämisestä yleisölle sen liikennöimissä matkustajavaunuissa. Kun otetaan huomioon se, että tähän oikeusriitaan sovelletaan tämän tuomion 10 kohdassa mainitun lain nro 8/1996  105 §:n 1 momentin f kohtaa, jossa säädetään äänitallenteiden tuottajan taloudellisesta oikeudesta sallia omien äänitallenteidensa yleisradiointi ja välittäminen yleisölle, on siis ilmeistä, että myös direktiivin 2006/115  8 artiklan 2 kohdan tulkinnalla on merkitystä mainitun oikeusriidan ratkaisemisen kannalta.
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, jotka on tutkittava yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohtaa ja direktiivin 2006/115  8 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että sellaisen äänentoistolaitteen ja mahdollisesti ohjelmiston asentaminen kulkuneuvoon, joilla voidaan levittää tunnelmamusiikkia, merkitsee näissä säännöksissä tarkoitettua yleisölle välittämistä.
On huomautettava, että unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on, ja sen asiayhteys. Erityisesti direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohdan osalta on todettava, että sitä on tulkittava WIPOn tekijänoikeussopimuksen merkityksellisten määräysten mukaisesti, koska direktiivin 2001/29 tarkoituksena on panna täytäntöön tietyt unionille mainitun yleissopimuksen nojalla kuuluvat velvoitteet (ks. vastaavasti tuomio 17.4.2008, Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, 33 kohta ja tuomio 21.6.2012, Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, 23 kohta).
Ensimmäiseksi on huomautettava kyseessä olevien säännösten sanamuodosta, että tämän tuomion 43 kohdassa on muistutettu, että direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa langallinen tai langaton välittäminen yleisölle, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus käyttää teoksia itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana.
Direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa säädetään lisäksi, että jäsenvaltioiden lainsäädännössä on varmistettava yhtäältä, että käyttäjä maksaa kohtuullisen kertakorvauksen, jos kaupallisessa tarkoituksessa julkaistua äänitettä tai sen kopiota käytetään vapaasti etenevien radioaaltojen välityksellä tapahtuvaan yleisradiointiin tai mihin tahansa välittämiseen yleisölle, ja toisaalta, että tämä korvaus jaetaan asianomaisten esittäjien ja äänitetuottajien kesken.
Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että koska unionin lainsäätäjä ei ole ilmaissut tahtovansa muuta, kahdessa edellä mainitussa säännöksessä käytettyä yleisölle välittämisen käsitettä on tulkittava siten, että sillä on sama merkitys (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, 33 kohta ja tuomio 17.6.2021, M.I.C.M., C‑597/19, EU:C:2021:492, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi on todettava kyseisillä säännöksillä tavoitellusta päämäärästä, että tämän tuomion 46 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tämä käsite on kyllä ymmärrettävä laajasti siten, että se koskee kaikenlaista välittämistä yleisölle, joka ei ole läsnä paikassa, josta välittäminen saa alkunsa, ja siten kaikenlaista tämän luonteista teoksen siirtoa tai edelleen siirtoa yleisölle sekä langallisesti että langattomasti, mukaan lukien yleisradiointi, koska direktiivin 2001/29 päätavoitteena on suojan saattaminen korkealle tasolle tekijöiden hyväksi.
Tämän täsmennyksen jälkeen on kolmanneksi todettava siitä asiayhteydestä, johon kyseessä olevat säännökset kuuluvat, että direktiivin 2001/29 johdanto-osan 27 perustelukappaleesta, jossa toistetaan pääosin tekijänoikeussopimuksen 8 artiklaa koskeva julkilausuma – kuten unionin tuomioistuin on 22.6.2021 antamassaan tuomiossa YouTube ja Cyando (C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, 79 kohta) huomauttanut –, ilmenee, että ”pelkkä aineiston välittämisen mahdollistavien tai toteuttavien välineiden tarjoaminen ei ole tässä direktiivissä tarkoitettua välittämistä”.
Jos tältä osin jo se, että äänentoistolaitteen ja mahdollisesti ohjelmiston käyttö on tarpeen, jotta yleisö voi todella vastaanottaa teoksen, johtaisi automaattisesti siihen, että kyseisen välineen ylläpitäjän toiminta luonnehditaan ”välittämistoimeksi”, mikä tahansa ”aineiston välittämisen mahdollistavien tai toteuttavien välineiden tarjoaminen” – myös silloin, kun tällaisten välineiden olemassaoloa edellytetään liikenteenharjoittajan toimintaa sääntelevässä kansallisessa lainsäädännössä – merkitsisi tällaista toimea, mikä ei ole direktiivin 2001/29 johdanto-osan 27 perustelukappaleen mukaan nimenomaan kuitenkaan mahdollista (ks. vastaavasti tuomio 22.6.2021, YouTube ja Cyando, C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, 79 kohta).
Näiden seikkojen perusteella on katsottava, että se, että kulkuneuvossa on sellainen äänentoistolaite ja mahdollisesti ohjelmisto, jolla voidaan levittää tunnelmamusiikkia, ei merkitse direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohdassa ja direktiivin 2006/115  8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua välittämistoimea, koska kyse on pelkästä aineiston välittämisen mahdollistavien tai toteuttavien fyysisten välineiden tarjoamisesta.
Unionin tuomioistuin on tosin katsonut yhtäältä, että ravitsemisliikkeen, hotellin tai terveyskylpylälaitoksen toiminnanharjoittajat suorittavat välittämistoimen, kun he siirtävät asiakkailleen tietoisesti suojattuja teoksia lähettämällä tarkoituksellisesti tiloihinsa sijoitettujen televisio- tai radiovastaanottimien avulla signaalin (ks. vastaavasti tuomio 7.12.2006, SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, 47 kohta; tuomio 4.10.2011, Football Association Premier League ym., C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, 196 kohta ja tuomio 27.2.2014, OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, 26 kohta). Samoin kuntoutuskeskuksen toiminnanharjoittaja, joka tietoisesti siirtää potilailleen suojattuja teoksia useisiin paikkoihin kyseisessä laitoksessa sijoitettujen televisiovastaanottimien avulla, suorittaa välittämistoimen (tuomio 31.5.2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, 55 ja 56 kohta).
Pelkkää äänentoistolaitteen asentamista kulkuneuvoon ei kuitenkaan voida rinnastaa toimiin, joilla palveluntarjoajat siirtävät asiakkailleen tietoisesti suojattuja teoksia lähettämällä tiloihinsa sijoitettujen vastaanottimien avulla signaalin, mikä mahdollistaa tällaisten teosten saataville saamisen.
Koska sellaisen äänentoistolaitteen ja mahdollisesti ohjelmiston asentaminen kulkuneuvoon, joilla voidaan levittää tunnelmamusiikkia, ei merkitse ”välittämistoimea”, ei ole tarpeen pohtia sitä, onko mahdollinen välittäminen tapahtunut yleisölle oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
Kaiken edellä esitetyn perusteella asiassa C‑775/21 esitettyihin toiseen ja kolmanteen kysymykseen ja asiassa C‑826/21 esitettyyn ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohtaa ja direktiivin 2006/115  8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sellaisen äänentoistolaitteen ja mahdollisesti ohjelmiston asentaminen kulkuneuvoon, joilla voidaan levittää tunnelmamusiikkia, ei merkitse näissä säännöksissä tarkoitettua yleisölle välittämistä.

Asiassa
C
‑
/21 esitetty toinen kysymys
Kun otetaan huomioon edellä 60 kohdassa esitetyt seikat, hyödyllisen vastauksen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on katsottava, että kyseinen tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2006/115  8 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle – sellaisena kuin kansalliset tuomioistuimet sitä tulkitsevat –, jossa säädetään musiikkiteosten yleisölle välittämistä koskevasta yksinkertaisesta olettamasta, joka perustuu siihen, että kulkuneuvossa on äänentoistojärjestelmä.
Aluksi on todettava, että Romanian hallitus kiistää kirjallisissa huomautuksissaan sen lähtökohdan, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nojautuu ja jonka mukaan kansallisessa säännöstössä säädetään musiikkiteosten yleisölle välittämistä koskevasta yksinkertaisesta olettamasta, joka perustuu siihen, että kulkuneuvossa on äänentoistojärjestelmä.
On kuitenkin muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa määrätyssä menettelyssä unionin tuomioistuimen ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävät on selvästi eroteltu, ja yksinomaan tämän jälkimmäisen tehtävänä on tulkita kansallista lainsäädäntöä (tuomio 17.3.2022, Daimler, C‑232/20, EU:C:2022:196, 91 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimen tehtävänä ennakkoratkaisumenettelyssä ei ole siis lausua kansallisten säännösten tulkinnasta. Unionin tuomioistuimen tehtävänä on unionin tuomioistuinten ja kansallisten tuomioistuinten välisen toimivallanjaon mukaisesti ottaa huomioon ennakkoratkaisukysymyksiin liittyvät tosiasiat ja oikeudelliset seikat sellaisina kuin nämä on esitetty ennakkoratkaisupyynnössä (tuomio 17.3.2022, Daimler, C‑232/20, EU:C:2022:196, 92 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin muun muassa direktiivin 2001/29 johdanto-osan ensimmäisestä, kuudennesta ja seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee, että kyseisen direktiivin tavoitteena on muun muassa lainsäädännöllisten erojen korjaaminen ja oikeudellisen epävarmuuden poistaminen tekijänoikeuksien suojaan liittyen, koska tämä epävarmuus voi haitata sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa ja tietoyhteiskunnan asianmukaista kehittämistä Euroopassa, ja sen välttäminen, että jäsenvaltiot antavat epäjohdonmukaisia kansallisia vastauksia teknisen kehityksen asettamiin haasteisiin. Kyseisissä perustelukappaleissa todetaan lisäksi, että jos alalla ei suoriteta unionin tasolla yhdenmukaistamista, suojaan liittyvät erot voisivat olla merkittäviä, mikä johtaa sisämarkkinoiden pirstoutumiseen ja epäjohdonmukaisuuksiin lainsäädännössä. Näiden perustelukappaleiden mukaan on edelleen niin, että merkittävät oikeudelliset erot ja epävarmuus suojan osalta voivat estää uusia, tekijänoikeuteen ja lähioikeuksiin sidoksissa olevia tuotteita ja palveluja saavuttamasta suurtuotannon etuja.
Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, sen myöntäminen, että jäsenvaltio voisi antaa tekijänoikeuden haltijoille kattavampaa suojaa säätämällä, että yleisölle välittämisen käsite kattaa myös muita kuin direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja toimia, johtaisi kuitenkin lainsäädännöllisten erojen ja siis kolmansien osalta oikeudellisen epävarmuuden syntymiseen (tuomio 13.2.2014, Svensson ym., C‑466/12, EU:C:2014:76, 34 kohta).
Tästä seuraa, että direktiivin 2001/29  3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio voi antaa tekijänoikeuden haltijoille kattavampaa suojaa säätämällä, että yleisölle välittämisen käsite kattaa useampia toimia kuin ne, joita kyseisessä säännöksessä tarkoitetaan (tuomio 13.2.2014, Svensson ym., C‑466/12, EU:C:2014:76, 41 kohta).
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 65 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, tällaista tulkintaa voidaan soveltaa analogisesti direktiivissä 2006/115 tarkoitettuun yleisölle välittämisen käsitteeseen.
Esillä olevassa tapauksessa asiassa C‑826/21 esitettyyn ensimmäiseen kysymykseen annetusta vastauksesta ilmenee, että direktiivin 2006/115  8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sellaisen äänentoistolaitteen ja mahdollisesti ohjelmiston asentaminen kulkuneuvoon, joilla voidaan levittää tunnelmamusiikkia matkustajille, jotka joutuvat kuuntelemaan sitä tahdostaan riippumatta, ei merkitse kyseisessä säännöksessä tarkoitettua ”yleisölle välittämistä”.
Kyseinen säännös on näin ollen esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään yleisölle välittämistä koskevasta yksinkertaisesta olettamasta, joka perustuu tällaisten äänentoistojärjestelmien olemassaoloon. Tällainen säännöstö voi näet johtaa siihen, että pelkästä näiden äänentoistojärjestelmien asentamisesta on maksettava korvaus, vaikka mitään yleisölle välittämistä koskevaa toimea ei olisi suoritettu, mikä on vastoin kyseistä säännöstä.
Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2006/115  8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle – sellaisena kuin kansalliset tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet –, jossa säädetään musiikkiteosten välittämistä yleisölle koskevasta yksinkertaisesta olettamasta, joka perustuu siihen, että kulkuneuvossa on äänentoistojärjestelmä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että musiikkiteoksen levittäminen henkilöliikenteen kulkuneuvossa tunnelmamusiikkia varten merkitsee kyseisessä säännöksessä tarkoitettua yleisölle välittämistä.
2)
Direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohtaa ja vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/115/EY 8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sellaisen äänentoistolaitteen ja mahdollisesti ohjelmiston asentaminen kulkuneuvoon, joilla voidaan levittää tunnelmamusiikkia, ei merkitse näissä säännöksissä tarkoitettua yleisölle välittämistä.
3)
Direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle – sellaisena kuin kansalliset tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet –, jossa säädetään musiikkiteosten välittämistä yleisölle koskevasta yksinkertaisesta olettamasta, joka perustuu siihen, että kulkuneuvossa on äänentoistojärjestelmä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: romania.