CELEX: 62014TJ0752
Carinska unija
Sporazum o pridruživanju između Europske zajednice i Republike Latvije
Članak 239. Uredbe (EEZ) br. 2913/92
Povrat i otpust uvoznih carina
Uvoz lanenih tkanina iz Latvije
Klauzula pravičnosti
Poseban slučaj
Prijevara ili očita nemarnost
Odluka Komisije kojom se otpust uvoznih carina utvrđuje neopravdanim

Okolnosti spora
Sustav koji se primjenjuje na uvoz tekstila i Sporazum o pridruživanju: tužiteljev uvoz
Predmet Odluke C(2014) 4908
final
Europske komisije od 16. srpnja 2014. kojom se utvrđuje da otpust uvozne carine u pojedinačnom slučaju nije bio opravdan (REM 05/2013) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) bio je otpust uvoznih carina na lanene tkanine koje su uvezene u Europsku uniju preko Njemačke između 10. prosinca 1999. i 10. lipnja 2002. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje) i čije latvijsko povlašteno podrijetlo nije dokazano.
Budući da se radi o tekstilu, lanene tkanine podliježu uvoznim ograničenjima. Tijekom relevantnog razdoblja postojale su također i mjere ograničavanja koje su se primjenjivale među ostalim na uvoz iz Kine i Rusije, sukladno Uredbi Vijeća (EEZ) br. 3030/93 od 12. listopada 1993. o zajedničkim pravilima za uvoz određenih tekstilnih proizvoda iz trećih zemalja (
SL 1993., L 275, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 2., str. 3.).
Tekstil povlaštenog latvijskog podrijetla bio je izuzet od uvoznih ograničenja navedenih u točki 2. ove presude. To izuzeće je posljedica europskog sporazuma kojim je uspostavljeno pridruživanje između Europskih zajednica i njihovih država članica, s jedne strane, i Republike Latvije, s druge strane (
SL 1998., L 26, str. 3
., u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju).
Poput ostalih proizvoda povlaštenog latvijskog podrijetla, i tekstil je bio izuzet od carine samo ako je uvoznik mogao dokazati njegovo podrijetlo carinskim tijelima države članice uvoznice potvrdom o prometu robe EUR.1 koju izdaju latvijska carinska tijela prilikom izvoza.
Tužitelj, Combaro SA, je poduzetnik za trgovinu tekstilom sa sjedištem u Švicarskoj od 1978.
Tužitelj je kupovao lanenu tkaninu od dvaju latvijskih trgovačkih društava. Isporuke tih dvaju trgovačkih društava pratile su potvrde o prometu robe kojima se potvrđuje da su dostavljene lanene tkanine bile povlaštenog latvijskog podrijetla.
Potvrde o prometu robe navodile su kao izvoznike jedno od dvaju latvijskih poduzeća, a kao uvoznika tužitelja, ali Austriju kao državu odredišta. Mjesta isporuke navedena u potvrdama o prometu robe bila su Jelgava (Latvija) i Bauska (Latvija).
Tijekom relevantnog razdoblja tužitelj je zatim te lanene tkanine uvozio u Uniju. Tužitelj je robu pustio u slobodni promet u Njemačkoj te je zatražio, podnoseći potvrde o prometu robe, među kojima je 51 potvrda o prometu predmetne robe o kojoj je riječ u ovom postupku (u daljnjem tekstu: sporne potvrde), oslobođenje od uvoznih carina prema Sporazumu o pridruživanju. Njemačka carinska tijela provela su carinjenje tih proizvoda sukladno zahtjevu tužitelja.
Nadzor i postupak naknadne naplate
Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) sastavio je 18. srpnja 2002. izvješće o posjetu u svrhu utvrđivanja činjenica koji je obavio u Latviji (u daljnjem tekstu: OLAF‑ovo izvješće). Prema OLAF‑ovu izvješću, danska carinska uprava je u veljači 2002. izrazila OLAF‑u sumnje u povlašteno latvijsko podrijetlo lanenih tkanina uvezenih iz Latvije, unatoč tome što su joj podnesene potvrde o prometu robe iz kojih je bilo razvidno njezino podrijetlo. U OLAF‑ovu izvješću navodi se da su, nakon misije za utvrđivanje činjenica, OLAF i latvijska carinska tijela utvrdili da potvrde o prometu robe koje su podnesene za uvoz iz Danske nisu bile upisane u upisnike latvijskih carinskih tijela. Također je utvrđeno da je službenik čiji se potpis nalazi na navedenim potvrdama dao pisanu izjavu prema kojoj potpis na tim potvrdama nije bio njegov. Konačno, u OLAF‑ovu izvješću je navedeno da istrage koje se odnose na otiske pečata koji se nalaze na odnosnim potvrdama još nisu bile završene.
Nakon OLAF‑ova izvješća Europska komisija je državama članicama uputila 11. rujna 2002. priopćenje o uzajamnoj pomoći kojim se traži nadzor cjelokupnog uvoza lanenih tkanina podrijetlom iz Latvije.
Njemačka carinska tijela zatražila su stoga od latvijskih carinskih tijela naknadni nadzor spornih potvrda (u daljnjem tekstu: naknadni nadzor). Latvijska carinska tijela odgovorila su na zahtjeve njemačkih carinskih tijela 7. travnja, 2. svibnja i 7. svibnja 2003. sljedeće:
„[…][sporne] potvrde nisu upisane u carinski upisnik. Te potvrde nisu izdala latvijska carinska tijela pa ih slijedom toga treba smatrati nevažećima.”
Navedene odgovore potpisao je zamjenik ravnatelja latvijske carinske uprave, R., koji je kasnije osuđen u kaznenom postupku te se protiv njega vodio stegovni postupak jer je propustio naplatiti porezni dug od jednog latvijskog poduzetnika.
Budući da su latvijska carinska tijela proglasila sporne potvrde nevažećima, njemačka carinska tijela zaključila su da tužiteljev uvoz lanenih tkanina podrijetlom iz Latvije više nema pravo na povlašteni tretman te su, odlukom od 3. srpnja 2003., pokrenula postupak naknadne naplate odgovarajuće uvozne carine (u daljnjem tekstu: postupak naknadne naplate). Njemačka carinska tijela su, osim toga, pokrenula kazneni postupak protiv dvaju izvršnih direktora tužitelja zbog sumnje u prijevaru u vezi s uvoznim carinama. Što se jednog od njih tiče, nisu poduzete nikakve daljnje radnje, a što se drugog tiče, postupak je nastavljen pred Landgerichtom München (Zemaljski sud u Münchenu, Njemačka).
U međuvremenu je provedeno vještačenje koje se odnosi na usporedbu otisaka pečata i potpisa, na poticaj OLAF‑a, u vezi s potvrdama o prometu robe podnesenima prilikom uvoza u Dansku. Da bi se to vještačenje provelo OLAF je morao priskrbiti materijale za usporedbu koji su se nalazili u Latviji. U predmetnom nalazu vještaka utvrđeno je da su neki od otisaka pečata bili isti kao i oni autentičnih pečata latvijskih carinskih tijela, dok se za druge otiske pečata, zbog nedostatka referentnog materijala, mogla provesti samo opća ocjena slike, iz koje proizlazi da su oni vjerojatno bili autentični.
Što se vještačenja koje se odnosi na potpise tiče, u odgovarajućem nalazu vještaka utvrđeno je da su se kod ocjene autentičnosti potpisa na potvrdama o prometu robe pojavile određene teškoće s obzirom na to da se usporedba mora provesti na temelju preslika toga potpisa, da nema autentičnih potpisa dotičnog službenika, to jest O.-a, iz razdoblja kada su potpisi stavljeni i da metoda naknadnog zahtijevanja potpisa radi vještačenja stvara problem što se tiče pouzdanosti. Posljedično, nalaz vještaka je zaključio da je potpis koji se nalazi na ispitanim potvrdama, uz lagano prevladavajuću vjerojatnost, onaj O.-ov.
Kako bi zaštitio svoje interese u postupcima koji su bili u tijeku pred njemačkim kaznenim i carinskim tijelima, tužitelj se obratio latvijskim carinskim tijelima i OLAF‑u. U odgovoru na zahtjeve tužitelja latvijska carinska tijela su potvrdila, u dopisu od 26. lipnja 2007., svoj odgovor od 7. svibnja 2003. upućen njemačkim carinskim tijelima, prema kojemu sporne potvrde „treba smatrati nevažećima”, a OLAF je obavijestio tužitelja o stanju svojih istraga.
Konačno, tužitelj je uputio Komisiji zahtjev za pristup korespondenciji između potonje i latvijskih carinskih tijela. Taj je zahtjev bio djelomično odbijen. Tužitelj nije podnio tužbu radi osporavanja djelomičnog odbijanja pristupa predmetnoj korespondenciji.
Dana 30. travnja 2009. rješenjem Landgerichta München (Zemaljski sud u Münchenu) dovršen je kazneni postupak protiv izvršnog direktora tužitelja. Prema tom rješenju, nije bilo moguće nedvojbeno navedenom direktoru staviti na teret da je svjesno izbjegao plaćanje uvozne carine. Konkretno, iz navedenog rješenja proizlazi da je do nepravilnosti možda došlo u okviru rada latvijske carinske uprave. Landgericht München (Zemaljski sud u Münchenu) je također izrazio sumnje o namjeri navedenog direktora da prijevarno izbjegne plaćanje uvozne carine u korist društva koje je zastupao, odnosno tužitelja, neovisno o pitanju mogu li se objektivni kriteriji koji se odnose na obvezu plaćanja te carine utvrditi ili ne mogu.
Postupak naknadne naplate upućen je Finanzgerichtu München (Financijski sud u Münchenu, Njemačka). U tom okviru, tužitelj je, među ostalim, istaknuo kako njegov dug treba biti otpušten sukladno članku 239. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL 1992., L 302, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.; u daljnjem tekstu: CZZ).
Odlukom od 28. studenoga 2012. Finanzgericht München (Financijski sud u Münchenu) je utvrdio da, u bitnome, otpust uvoznih carina na tužiteljev uvoz mora biti „ozbiljno” osmišljen iz razloga što, s jedne strane, postoje elementi koji omogućuju zaključak da su sporne potvrde svjesno pogrešno izdali službenici latvijske carinske uprave i, s druge strane, što Komisija nije na odgovarajući način nadzirala poštuje li Latvija povlašteni sustav koji je na snazi. Finanzgericht München (Financijski sud u Münchenu) je također utvrdio da se kod tužitelja u većini nije radilo o prijevarnom postupanju s namjerom ili zbog očite nemarnosti. Posljedično, Finanzgericht München (Financijski sud u Münchenu) obustavio je postupak naknadne naplate te je naložio njemačkim carinskim tijelima da Komisiji podnesu zahtjev za otpust tih carina.
Postupak REM 05/2013
Nakon odluke Finanzgerichta München (Financijski sud u Münchenu) Bundesministerium der Finanzen (savezno ministarstvo financija, Njemačka) zatražio je od tužitelja njegovo mišljenje te je 3. rujna 2013. podnio Komisiji zahtjev za otpust uvoznih carina na temelju članka 239. CZZ‑a. Komisija je stoga pokrenula postupak REM 05/2013.
U okviru postupka REM 05/2013 Komisija je na temelju članka 906.a Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL 1993., L 253, str. 1
.,) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.; u daljnjem tekstu: Provedbena uredba) i prava na saslušanje obavijestila tužitelja, dopisom od 14. ožujka 2014., o svojim primjedbama i namjeri da u odnosu na tužitelja donese nepovoljnu odluku te mu ponudila mogućnost da iznese svoja očitovanja. Tužitelj je iznio svoja očitovanja o odluci koju je u odnosu na njega predložila Komisija.
Komisija je 16. srpnja 2014. donijela pobijanu odluku.
U uvodnoj izjavi 32. pobijane odluke Komisija je obrazložila da nije postojao poseban slučaj, u smislu članka 239. CZZ‑a, do kojeg je došlo zbog povrede obveza latvijskih carinskih tijela s obzirom na to da ona ne može zaključiti da su navedena tijela sudjelovala u izdavanju spornih potvrda.
Komisija je također ispitala je li ona sama počinila povredu u okviru nadzora pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju. U uvodnim izjavama 36. do 41. pobijane odluke zaključila je da njezino postupanje nije dovelo do posebnog slučaja.
U uvodnim izjavama 42. do 44. pobijane odluke Komisija je smatrala da ni njemačka carinska tijela ne mogu biti kriva za povredu u okviru postupka naknadne naplate.
Komisija je, u uvodnoj izjavi 45. pobijane odluke, zaključila da otpust uvoznih carina nije bio opravdan u izostanku posebnog slučaja u smislu članka 239. CZZ‑a te je u uvodnim izjavama 48. do 52. pobijane odluke dodala da tužitelj nije dokazao dužnu pažnju.
Pobijana odluka dostavljena je tužitelju 4. rujna 2014.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. studenoga 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Komisija je 17. veljače 2015. podnijela svoj odgovor na tužbu tajništvu Općeg suda.
Dana 2. travnja odnosno 18. svibnja 2015. tajništvu Općeg suda podneseni su replika i odgovor na repliku.
Opći sud (drugo vijeće) odlučio je 12. listopada 2016. na prijedlog suca izvjestitelja otvoriti usmeni dio postupka pa je u okviru mjera upravljanja postupkom, propisanih u članku 89. Poslovnika Općeg suda, dopisom od 19. listopada 2016. postavio pisanim putem pitanja Komisiji te od nje zatražio da na njih odgovori do 3. studenoga 2016. Komisija je na pitanja Općeg suda odgovorila u određenom joj roku. Opći sud je među ostalim zatražio od Komisije da podnese pojašnjenja o izvješćima koja sadržavaju rezultate godišnjih nadzora koje je morala provoditi na temelju Sporazuma o pridruživanju i navede u kojim se prilozima podnesenima Općem sudu ti rezultati nalaze ili, ako je potrebno, da dostavi preslike. Opći sud je osim toga zatražio od Komisije da dostavi priopćenje COM(97) 402 od 23. srpnja 1997. na koje se tužitelj poziva u točki 106. tužbe. Konačno, Opći sud je od Komisije zatražio da mu odgovori je li provedeno vještačenje koje se odnosi na otiske pečata i potpise koji se nalaze na spornim potvrdama te da mu dostavi nalaz istoga ili, ako je potrebno, da obrazloži zašto takvo vještačenje nije provedeno.
Opći sud je na raspravi 6. prosinca 2016. saslušao izlaganja i odgovore stranaka na pitanja koja im je usmeno postavio.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
Komisiji naloži snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu kao neosnovanu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe jedini tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 239. CZZ‑a.
Provedba članka 239. stavka 1. druge alineje CZZ‑a
Tužitelj tvrdi da je Komisija počinila pogrešku u ocjeni uvjeta koji se odnose na postojanje posebne situacije i okolnosti koje ne uključuju ni prijevaru ni očitu nemarnost u smislu članka 905. Provedbene uredbe u vezi s člankom 239. CZZ‑a.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Ponajprije, treba podsjetiti da članak 905. Provedbene uredbe, koji razrađuje i proširuje pravilo predviđeno člankom 239. CZZ‑a prema kojemu se uvozne carine mogu vratiti ili otpustiti u slučajevima koji se ne mogu pripisati prijevari ili očitoj nemarnosti određene osobe, koje predstavlja opću klauzulu o pravičnosti čija je namjena, među ostalim, obuhvatiti iznimne situacije koje, same po sebi, ne pripadaju u jedan od slučajeva predviđenih člancima 900. do 904. Provedbene uredbe (presuda od 25. veljače 1999., Trans‑Ex‑Import,
C‑86/97
,
EU:C:1999:95
, t.
18.
). Iz teksta članka 905. Provedbene uredbe proizlazi da povrat uvoznih carina podliježe ispunjenju dvaju kumulativnih uvjeta, odnosno, kao prvo, postojanju posebne situacije i, kao drugo, izostanku očite nemarnosti ili prijevare od strane zainteresirane osobe (presuda od 12. veljače 2004., Aslantrans/Komisija,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
, t.
53.
). Posljedično, dovoljno je da jedan od tih dvaju uvjeta ne bude ispunjen kako bi povrat uvoznih carina bio odbijen (presude od 5. lipnja 1996., Günzler Aluminium/Komisija,
T‑75/95
,
EU:T:1996:74
, t.
54.
, i od 12. veljače 2004., Aslantrans/Komisija,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
, t.
53.
).
Kako bi se utvrdilo čine li okolnosti ovog slučaja posebnu situaciju koja se ne može pripisati prijevari ili očitoj nemarnosti određene osobe u smislu članka 239. CZZ‑a, Komisija mora ocijeniti sve činjenično relevantne podatke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. svibnja 1986., Oryzomyli Kavallas i Oryzomyli Agiou Konstantinou/Komisija,
160/84
,
EU:C:1986:205
, t.
16.
).
Ta obveza znači, u slučaju poput ovoga kada se obveznik pozvao, u prilog zahtjevu za povrat ili otpust uvoznih carina, na postojanje određenih povreda od strane latvijskih i njemačkih carinskih tijela kao i Komisije u okviru primjene Sporazuma o pridruživanju, da se Komisijina ocjena odnosi, prilikom ispitivanja toga zahtjeva, na sve činjenice koje se odnose na sporne potvrde za koje je saznala u okviru svoje funkcije nadzora i provjere pravilne primjene toga sporazuma (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
90.
).
Taj zaključak štoviše nalazi potporu u članku 904. točki (c) Provedbene uredbe, koji predviđa da se uvozne carine ne vraćaju i ne otpuštaju kada je „jedini razlog” na kojem se temelji zahtjev za povrat ili otpust podnošenje, u smislu priznavanja povlaštenog tarifnog postupanja za robu deklariranu za slobodni promet, isprava za koje se naknadno utvrdi da su lažne, krivotvorene ili da nisu valjane za tu svrhu, čak i ako su bile podnesene u dobroj vjeri. Drugim riječima, podnošenje lažnih, krivotvorenih potvrda ili nevažećih potvrda ne čini, samo po sebi, posebnu situaciju u smislu članka 239. CZZ‑a (presuda od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
91.
).
Naprotiv, ostale okolnosti na kojima se temelji zahtjev za povrat ili otpust uvoznih carina, kao što je nedostatan Komisijin nadzor pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju, mogu predstavljati takvu posebnu situaciju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
92.
).
A Komisija, iako ima marginu prosudbe što se tiče primjene članka 239. CZZ‑a, ne može zanemariti svoju obvezu djelotvornog odvagivanja, s jedne strane, interesa Unije u osiguranju poštovanja odredaba carinskih propisa, bilo onih Unije ili onih s njima povezanih i, s druge strane, interesa uvoznika u dobroj vjeri da ne trpe štetu koja prelazi uobičajeni trgovački rizik (presuda od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
93.
).
To se uravnoteživanje temelji na tekstu članka 239. CZZ‑a koji predstavlja opću klauzulu o pravičnosti. Posljedično, prilikom ispitivanja zahtjeva za povrat ili otpust uvoznih carina Komisija ne može valjano ocijeniti samo ponašanje i postupanja uvoznika i izvoznika. Ona također mora voditi računa o, među ostalim, utjecaju vlastitog postupanja na konkretnu situaciju slučaja, u okviru svoje obveze nadzora i provjere (presuda od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
94.
).
Budući da su uvjeti iz članka 239. CZZ‑a kumulativni, treba ispitati, najprije, prvi uvjet koji se odnosi na postojanje posebne situacije i, zatim, ako se pokaže nužnim, drugi uvjet koji se odnosi na nepostojanje prijevare ili očite nemarnosti.
Uvjet koji se odnosi na postojanje posebne situacije
Tužitelj je podijelio prvi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na povredu uvjeta postojanja posebne situacije, na više prigovora. Međutim, Opći sud smatra da je te prigovore korisno zajedno razmatrati.
Na temelju prethodnog razmatranja, treba podsjetiti da je već presuđeno da treba ispitati, kako bi se ocijenilo postojanje povreda od strane trećih zemalja i Komisije, koje bi mogle dovesti do posebnih slučajeva u smislu članka 239. CZZ‑a, u svakom pojedinom slučaju pravu narav obveza koje se primjenjivim zakonodavstvom stavljaju na teret tim tijelima i Komisiji (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. srpnja 2002., Hyper/Komisija,
T‑205/99
,
EU:T:2002:189
, t.
117.
).
U tom pogledu treba primijetiti da se tužiteljeva argumentacija u prilog prvom dijelu jedinog tužbenog razloga u bitnome temelji na tezi prema kojoj su latvijska carinska tijela stvarno izdala sporne potvrde. Različite povrede koje tužitelj stavlja latvijskim carinskim tijelima na teret predstavljaju navode o osnovanosti njegove teze. Nadalje, tužitelj ističe da poseban slučaj u kojem se nalazi proizlazi iz svih okolnosti slučaja, osobito iz onih koje se odnose na nepravilnosti koje pripisuje latvijskim carinskim tijelima.
Tužitelj također prigovara njemačkoj carinskoj upravi da je povrijedila svoje obveze koje proizlaze iz dodatnih protokola Sporazumu o pridruživanju i Uredbe (EZ) br. 515/97 Vijeća od 13. ožujka 1997. o uzajamnoj pomoći upravnih tijela država članica i o suradnji potonjih s Komisijom radi osiguravanja pravilne primjene propisa o carinskim i poljoprivrednim pitanjima (
SL 1997., L 82, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 13., str. 163.). U pogledu, konkretno, sadržaja dopisa od 7. travnja i 7. svibnja 2003. i izvješća njemačkog ureda za carinske istrage, tužitelj njemačkim carinskim tijelima prigovara da su sporne potvrde blago kvalificirali kao „lažne”. On smatra da su se njemačka carinska tijela suzdržala od objašnjavanja činjenica, bilo izravno u odnosu na latvijsku carinsku upravu ili posredovanjem OLAF‑a.
S obzirom na te okolnosti, tužitelj ističe da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni jer je zaključila da u ovom slučaju ne postoji poseban slučaj. Tužitelj također tvrdi, u bitnome, da je Komisija povrijedila svoju obvezu nadzora u smislu Sporazuma o pridruživanju te da je trebala, na temelju određenih odredbi toga sporazuma, postupiti kako bi razjasnila činjenice slučaja.
Indicije i argumenti na koje se tužitelj poziva su sljedeći.
Kao prvo, tužitelj tvrdi da otisci pečata koji se nalaze na potvrdama pokazuju „očitu podudarnost” s otiscima pečata koje su koristila latvijska carinska tijela. Osim toga, vještačenje koje je provedeno nad potvrdama o prometu robe koje su podnesene za uvoz u Dansku dokazuju da je u najmanju ruku vjerojatno da su otisci pečata i potpisi koji se na njima nalaze autentični.
Kao drugo, tužitelj tvrdi, u bitnome, da su odgovori koje su uputila latvijska carinska tijela, u okviru naknadnog nadzora, bili nepravilni i dvosmisleni. U tom pogledu tužitelj ističe da činjenica da su latvijska carinska tijela navela da su sporne potvrde bile „nevažeće” dokazuje da su navedena tijela sudjelovala u izdavanju tih potvrda. Prema tužitelju, nije dosljedno da se latvijska carinska tijela očituju o važenju spornih potvrda, dok u isto vrijeme navode da navedene potvrde ne postoje u njihovim upisnicima. Osim toga, iako spornih potvrda nema u upisnicima latvijskih carinskih tijela, to ne dokazuje da su one lažne. Naime, prema tužitelju, latvijska carinska tijela nisu imala obvezu voditi te upisnike. Štoviše, prema tužitelju, ti upisnici nisu bili definirani u odgovorima koje su dala latvijska carinska tijela.
Kao treće, činjenica da je odgovore latvijskih carinskih tijela potpisao zamjenik direktora latvijskih carinskih tijela R., koji je potom bio osuđen zbog kaznenog djela počinjenog u izvršavanju dužnosti, dovodi u pitanje dokaznu snagu tih odgovora. U tom pogledu tužitelj upućuje na novinske članke prema kojima su R. i druga osoba s visokim položajem u latvijskim carinskim tijelima bili osuđeni u kaznenom postupku zbog nezakonitih postupanja u okviru svojih dužnosti.
Tužitelj također ističe da je u latvijskim carinskim tijelima u relevantnom razdoblju vladala korupcijska klima. On se u tom pogledu poziva na Komisijina izvješća o stanju korupcije u Latviji (u daljnjem tekstu: Komisijina izvješća).
Kao četvrto, tužitelj tvrdi da više nije moguće razjasniti činjenice. On ističe da latvijska carinska tijela nisu odgovorila na OLAF‑ove zahtjeve da mu dostave dokumente, ili su to učinila sa zakašnjenjem, što proizlazi iz njihove korespondencije. Prema tužitelju, latvijska carinska tijela svjesno su uništila pečate kako bi uklonila dokaze koji ih uključuju u izdavanje spornih potvrda.
Štoviše, prema tužitelju, činjenica da latvijska carinska tijela ili državno odvjetništvo nisu bili savjesni u istrazi dokazuje da su latvijska carinska tijela bila umiješana u izdavanje spornih potvrda.
Komisija osporava tužiteljeve argumente. Ona u bitnome smatra da indicije koje je iznio tužitelj ne dokazuju da su latvijska carinska tijela sudjelovala u izdavanju spornih potvrda. Osim toga, ona smatra da je izvršila svoje obveze nadzora i provjere pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju. Ona tvrdi da joj, protivno onome što navodi tužitelj, Sporazum o pridruživanju ne dopušta da poduzme aktivnosti pred latvijskom carinskom upravom koje bi uključivale provjeru od strane pouzdanih carinskih službenika ili uvođenje centraliziranog sustava izdavanja potvrda o podrijetlu i organiziranje posebnih posjeta kako bi se osigurala dobra primjena Sporazuma o pridruživanju.
Komisija ne osporava da postoji „podudarnost” između otisaka pečata koji su na spornim potvrdama i onih koji koriste latvijska carinska tijela. Međutim, Komisija ističe da vještačenja otisaka pečata kao i potpisa na potvrdama koje su podnesene za uvoz u Dansku nisu provedena na spornim potvrdama i nisu dovela do konačnih zaključaka, nego je u njima samo naznačeno da se vjerojatno radi o autentičnim otiscima pečata i potpisima. Sličnosti između otisaka pečata i rezultati vještačenja ne omogućuju da se izvede konačni zaključak o tome jesu li sporne potvrde autentične ili lažne.
Što se odgovora koje su latvijska carinska tijela dala u okviru naknadnog nadzora tiče, Komisija smatra da su oni bili jasni i nedvosmisleni.
Što se kaznene presude protiv zamjenika ravnatelja latvijske carinske uprave, R.-a, tiče, Komisija ističe da ona nije povezana s izdavanjem spornih potvrda. Ta okolnost stoga ne dopušta zaključak da su latvijska carinska tijela izdala ili sudjelovala u izdavanju spornih potvrda. Štoviše, Komisija ističe da su odgovorima koje su latvijska carinska tijela uputila kasnijeg datuma te koje je potpisao drugi carinski službenik (vidjeti točku 16. ove presude) potvrđeni dopisi R.-a.
Što se Komisijinih izvješća u kojima se spominje korupcijska klima u latvijskim carinskim tijelima tiče, Komisija smatra da takva situacija ne dopušta pretpostavku da su sporne potvrde izdala latvijska carinska tijela. Nadalje, korupcija o kojoj se u navedenim izvješćima radi nema nikakve veze s povlaštenim tarifnim tretmanom.
Komisija konačno tvrdi da su, protivno tvrdnjama tužitelja, latvijska carinska tijela iskazala dobru suradnju s OLAF‑om i s njemačkim carinskim tijelima. Naime, u okviru naknadnog nadzora i u okviru OLAF‑ove istrage u Latviji ona su odgovorila na zahtjeve njemačkih carinskih tijela i Komisijine zahtjeve. Iz dopisa na koje se pozivaju tužitelji razvidno je da su latvijska carinska tijela na postavljena pitanja odgovorila u razumnom roku. Komisija navodi da, iako su latvijska carinska tijela objasnila da nisu bila u mogućnosti poslati autentične otiske pečata, ništa ne upućuje na to da je do toga došlo zbog njihove namjere da prikriju nezakonito postupanje.
U pogledu tih razmatranja Komisija tvrdi, u bitnome, da su latvijska carinska tijela poštovala Sporazum o pridruživanju i da su u rokovima uputila zadovoljavajuće odgovore OLAF‑u i njemačkim carinskim tijelima. Prema tome, Komisija nije imala razloga provoditi detaljnije istrage što se tiče spornih potvrda. Ona također tvrdi da je poštovala obvezu nadzora kada se radi o dobroj primjeni Sporazuma o pridruživanju te podsjeća da se pravila o podrijetlu proizvoda temelje na uzajamnom povjerenju između tijela država članica uvoznica i tijela država izvoznica.
Isto tako, Komisija tvrdi da njemačka carinska tijela također nisu povrijedila ni svoje obveze. Naime, ona su bila vezana odgovorima koja su latvijska carinska tijela dala u okviru naknadnog nadzora. Iz dopisa koji su njemačka carinska tijela uputila kao odgovor na tužiteljev zahtjev proizlazi također da su ona razjasnila činjenice.
Treba podsjetiti da je Komisija, u svojoj ulozi čuvara Ugovora i na temelju njega sklopljenih sporazuma, dužna osigurati da treća zemlja pravilno primjenjuje obveze koje je ona preuzela na temelju sporazuma sklopljenog s Unijom sredstvima koje taj sporazum predviđa ili odlukama donesenima na temelju tog sporazuma (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
95.
).
Ta obveza također proizlazi iz Sporazuma o pridruživanju kao i pripadajućih mu protokola. Članak 110. Sporazuma o pridruživanju propisuje da je vijeće za pridruživanje, sastavljeno od članova Komisije, Vijeća Europske unije i članova koje je imenovala latvijska vlada, zaduženo za nadzor primjene toga sporazuma. Iz članka 113. Sporazuma o pridruživanju proizlazi da svaka strana može podnijeti vijeću za pridruživanje svaki spor koji se odnosi na primjenu ili tumačenje toga sporazuma. Osim toga, iz članka 14. Protokola br. 5 uz Sporazum o pridruživanju, naslovljenog „Provedba”, koji se odnosi na uzajamnu pomoć između upravnih tijela u carinskim stvarima, proizlazi sljedeće:
„Provedba ovog Protokola povjerena je, s jedne strane, carinskim tijelima Latvije i, s druge strane, nadležnim službama Komisije […] i, prema potrebi, carinskim tijelima država članica Europske unije. Oni odlučuju o svim praktičnim mjerama i dogovorima koji su potrebni za njegovu primjenu, uzimajući u obzir važeća pravila, posebice na području zaštite podataka. Oni mogu preporučiti vijeću za pridruživanje izmjene koje je prema njihovom mišljenju potrebno unijeti u ovaj protokol.”
Treba također istaknuti da u okviru svoje obveze provjere i nadzora nad pravilnom primjenom Sporazuma o pridruživanju Komisija raspolaže određenim ovlastima.
Tako Komisija može zahtijevati od latvijskih carinskih tijela sukladno članku 3. stavku 1. Protokola br. 5 uz Sporazum o pridruživanju sve informacije koje bi joj mogle omogućiti da osigura da se carinsko zakonodavstvo pravilno primjenjuje (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
100.
).
Komisija može također na temelju članka 3. stavka 3. točke (a) Protokola br. 5 uz Sporazum o pridruživanju zahtijevati od latvijskih carinskih tijela da poduzmu sve mjere potrebne za provedbu nadzora nad fizičkim ili pravnim osobama za koje postoji osnovana sumnja da krše ili su prekršile carinsko zakonodavstvo (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
101.
).
Osim toga, prema članku 7. stavcima 3. i 4. Protokola br. 5 uz Sporazum o pridruživanju, dužnosnici Komisije koji su propisno ovlašteni mogli bi, iz ureda latvijskih carinskih tijela, dobiti informacije koje se odnose na postupke koji predstavljaju povredu carinskog zakonodavstva te biti prisutni u istragama koje se odvijaju na latvijskom državnom području, uz suglasnost tih tijela i prema uvjetima koje ona predviđaju (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
102.
).
Usto, isto vrijedi i za članak 31. stavak 2. Protokola br. 3 uz Sporazum o pridruživanju, kako je izmijenjen Odlukom br. 4/98 Vijeća za pridruživanje između Europskih zajednica i njihovih država članica, s jedne strane, i Republike Latvije, s druge strane, od 2. prosinca 1998., koji se odnosi na usvajanje izmjena Protokola br. 3 uz Sporazum o pridruživanju, uključenih u Odluku br. 1/97 Zajedničkog odbora usvojenu na temelju Sporazuma o liberalizaciji trgovine i uvođenju potpornih mjera između Europske zajednice, Europske zajednice za atomsku energiju i Europske zajednice za ugljen i čelik, s jedne strane, i Republike Latvije, s druge strane (
SL 1999., L 6, str. 10
., u daljnjem tekstu: Odluka br. 4/98), prema kojoj „[u] svrhu jamstva pravilne primjene ovog protokola, [Europska unija] i Latvija preko nadležnih carinskih uprava pomažu jedna drugoj u provjeravanju izvornosti potvrda o prometu robe EUR.1 ili izjava na računu ili točnost podataka koji se navode u tim dokumentima” (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
103.
).
Slijedi da je na Komisiji da u cijelosti primjenjuje ovlasti kojima raspolaže na temelju odredbi Sporazuma o pridruživanju te odluka i protokola usvojenih za njegovu primjenu kako ne bi povrijedila svoje obveze provjere i nadzora nad pravilnom primjenom toga sporazuma (vidjeti, po analogiji, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
104.
).
Takva primjena se još više nameće u ovom slučaju, kada postoje indicije o mogućoj umiješanosti latvijskih carinskih tijela u izdavanje spornih potvrda, odnosno:
–
naknadni nadzor spornih potvrda pokrenut je kao posljedica OLAF‑ove istrage u vezi s uvozom lanenih tkanina u Dansku;
–
OLAF‑ovo izvješće navodi vrlo kratak tranzit lanenih tkanina u latvijskom carinskom skladištu kako bi se prikrilo podrijetlo odnosne robe;
–
vještačenja koja su provedena nad otiscima pečata i potpisima na spornim potvrdama korištenima za uvoz u Dansku, nakon OLAF‑ovog izvješća, dokazuju da se vjerojatno radi o autentičnim otiscima pečata i potpisima;
–
otisci pečata koji se nalaze na potvrdama vrlo su slični otiscima pečata koje su koristila latvijska carinska tijela;
–
zamjenik direktora latvijskih carinskih tijela, R., koji je potpisao sporne potvrde i dopise u okviru naknadnog nadzora, osuđen je zbog nezakonitih postupanja u okviru dužnosti;
–
latvijska carinska tijela nisu bila u mogućnosti dostaviti izvorne otiske pečata koje su koristile predmetne carinarnice, odnosno carinarnice Jelgava i Bauska;
–
Komisijina izvješća ističu korupcijsku klimu, osobito u latvijskim carinskim tijelima;
–
uvoz lanenih tkanina podrijetlom iz Latvije se povećao i prelazi proizvodne kapacitete te države.
Naime, s obzirom na te indicije, odgovori latvijskih carinskih tijela pokazuju se nedovoljnima za utvrđivanje jesu li sporne potvrde bile autentične ili lažne. Dakako, nesporno je, kao što to primjećuje Komisija, da dokazi koje je tužitelj dostavio ne omogućuju zaključak da su latvijska carinska tijela sudjelovala u izdavanju spornih potvrda. Dakle, u pogledu svih navoda spomenutih u točki 75. ove presude treba smatrati da je Komisija morala primijeniti svoje ovlasti u cilju pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju i provesti detaljniju provjeru od one koja je u ovom slučaju bila provedena.
Posljedično, na Komisiji je bilo da zahtijeva dodatna pojašnjenja što se tiče istraga koje su latvijska carinska tijela provela kako bi razjasnila činjenice slučaja.
Kao prvo, Komisija je morala zahtijevati odgovore kojim dokumentima odgovaraju brojevi koji se nalaze na spornim potvrdama, jesu li potpisi koji se nalaze na spornim potvrdama potpisi osoba koje su zaposlene u latvijskoj carinskoj upravi, i ako je to potvrdno, jesu li te osobe zaista potpisale sporne potvrde.
Kao drugo, iz korespondencije između OLAF‑a i latvijskih carinskih tijela proizlazi da potonja nisu bila u mogućnosti dostaviti autentične otiske pečata koji se odnose na sporne potvrde zato što su iste uništila.
Međutim, iako ih latvijska carinska tijela nisu bila obvezna čuvati, važno je primijetiti da je upravo dostava primjeraka otisaka pečata i potpisa koji su bili korišteni u predmetnim carinarnicama ono što omogućuje provedbu učinkovitog nadzora poštovanja carinskih propisa koji se odnose na povlaštene tarife (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
117.
).
Obveza Komisije da osigura pravilnu primjenu Sporazuma o pridruživanju zahtijeva da ona, i preko nje carinska tijela država članica, u svakom trenutku raspolaže svim podacima koji joj omogućuju provedbu učinkovitog nadzora, a uzorci otisaka pečata nedvojbeno predstavljaju takve podatke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
, t.
118.
).
Međutim, u ovom slučaju Komisija nije zaprimila zahtijevane otiske pečata u okviru naknadnog nadzora pa nije ni zahtijevala ni istražila potpise koji se nalaze na spornim potvrdama.
Kao treće, treba istaknuti da iz spisa ne proizlazi jesu li ili nisu latvijska carinska tijela provela inspekcijski nadzor izvoznika. U tom pogledu treba podsjetiti da iz članka 32. stavak 3. Protokola br. 3 Sporazuma o pridruživanju, kako je izmijenjen Odlukom br. 4/98, proizlazi da carinska tijela zemlje izvoznice „[…] imaju pravo zatražiti sve potrebne dokaze i obaviti potreban uvid u poslovne knjige dobavljača ili provesti druge provjere koje smatraju primjerenima”. Posljedično, Komisija je morala zatražiti, osobito ako ispitivanje otisaka pečata i potpisa nije bilo moguće, odgovor od latvijskih carinskih tijela jesu li takve provjere bile provedene i ako nisu, zbog kojih razloga.
Sigurno je točno da članak 32. stavak 3. Protokola br. 3. koji se odnosi na definiciju pojma „proizvodi s podrijetlom” i na načine administrativne suradnje iz Sporazuma o pridruživanju, ne nameće državi izvoznici detaljan način kako treba provesti naknadni nadzor potvrda o prometu. Međutim, ta odredba pretpostavlja da se u pogledu financijskih posljedica za uvoznika i okolnosti slučaja Komisija morala uvjeriti da se taj nadzor provodi na pouzdan i savjestan način, to osobito zato što se u točki 4. OLAF‑ovog izvješća, naslovljenog „Zaključci”, navodi kako slijedi:
„Ovaj predmet je pokazao, još jednom, da je u kontekstu slučajeva složenih prijevara korisnije i djelotvornije ne oslanjati se isključivo na primjenjive upravne postupke (kao što je u ovom slučaju postupak naknadnog nadzora), nego pokušati razjasniti sve aspekte predmeta na licu mjesta i u uskoj suradnji s nadležnim tijelima dotičnih trećih zemalja. Taj način postupanja dovodi do toga da, među ostalim, različite države mogu naučiti kako postupati u okviru takvih istraga i saznati koji su podaci i dokumenti potrebni za razjašnjavanje i progon prijestupa u Zajednici kako bi mogle bolje ocijeniti potrebe država članica u slučaju sličnih događaja te kako bi u skladu s time mogle provesti svoje vlastite istrage.”
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je Komisija povrijedila svoje obveze nadzora i provjere pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju. Naime, iako je Komisija u potpunosti primijenila ovlasti kojima raspolaže u okviru Sporazuma o pridruživanju u cilju pravilne primjene toga sporazuma, trebalo je s više sigurnosti utvrditi jesu li sporne potvrde autentične ili lažne.
Točno je da je Sud već odlučio da sustav administrativne suradnje koji je uveden protokolom kojim se navode, u dodatku sporazumu sklopljenom između Unije i treće zemlje, pravila o podrijetlu proizvoda počiva na uzajamnom povjerenju između tijela država članica uvoznica i tijela država izvoznica (vidjeti presudu od 15. prosinca 2011., Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
, t.
28.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, s obzirom na okolnosti slučaja (vidjeti točku 75. ove presude), Komisija je morala primijeniti svoje ovlasti u cilju pravilne primjene Sporazuma o pridruživanju bez obzira na odgovore koje su latvijska carinska tijela dala u okviru naknadnog nadzora. Naime, Komisija je raspolagala podacima koji otvaraju važna pitanja o podrijetlu spornih potvrda.
U izostanku odgovora na ta pitanja, Komisija nije mogla valjano odlučiti o situaciji u predmetnom slučaju. Tako su odgovori koje su latvijska carinska tijela dala u okviru naknadnog nadzora bili samo kratke bilješke koje nisu omogućile Komisiji da izvede zaključke o tome jesu li službenici latvijskih carinskih tijela bili uključeni u izdavanje spornih potvrda. To se također odnosi i na potvrdu odgovora koje su latvijska carinska tijela uputila tužitelju (vidjeti točku 16. ove presude), koja se, kako proizlazi iz spisa, nije temeljila na stvarnom otvaranju spisa koji su pokrenula latvijska carinska tijela o spornim potvrdama. Naime, iz navedenog odgovora proizlazi da je predmetni spis već bio upućen OLAF‑u.
Stoga je potrebno, među ostalim, podsjetiti da je Komisija trebala provesti vještačenja otisaka pečata i potpisa koji se nalaze na spornim potvrdama i, ako je potrebno, zatražiti dodatna pojašnjenja što se tiče načina na koji je naknadni nadzor proveden kako bi utvrdila raspolaže li s dovoljno podataka za donošenje odluke o predmetnoj situaciji ili je potrebno produbiti njezinu istragu.
Komisija je, prema tome, pogrešno zaključila, u točki 37. pobijane odluke, da raspolaže sa dostatnim podacima koji joj omogućuju ocjenu situacije.
Komisija je također u točki 38. pobijane odluke pogrešno zaključila da je „poštovala sve opće obveze nadzora koje ima na temelju Sporazuma o pridruživanju te provodila godišnje provjere, kojih su rezultati bili objavljeni u Komisijinim izvješćima”. Naime, ona je u ovom slučaju morala poduzeti konkretne mjere.
U tom pogledu potrebno je odbaciti Komisijine argumente prema kojima je istraga o spornim potvrdama bila pod odgovornošću njemačkih carinskih tijela i da se ta tijela nisu obratila OLAF‑u. Naime, iz spisa proizlazi da je Komisija bila obaviještena o istrazi koju su njemačka carinska tijela provela i da je ona stoga mogla od njih zatražiti da provedu dodatne istrage ili sama provesti te istrage kako bi se osigurala da raspolaže spisom koji sadržava dovoljno podataka za ocjenu posebne situacije tužitelja u smislu članka 239. CZZ‑a.
U svakom slučaju, činjenica da nacionalna carinska tijela koja su provodila istrage nisu poduzela određene istražne radnje ne znači da je Komisija mogla, u izostanku takvih mjera, zaključiti da se tužitelj ne nalazi u posebnoj situaciji u smislu članka 239. CZZ‑a.
Iz prethodnog proizlazi da prvi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na povredu uvjeta postojanja posebne situacije, treba usvojiti.
Uzimajući u obzir kumulativnu narav uvjeta iz članka 239. CZZ‑a, potrebno je, sada, ispitati drugi uvjet koji se odnosi na izostanak prijevare ili očite nemarnosti od strane tužitelja.
Uvjet koji se odnosi na izostanak prijevare ili očite nemarnosti od strane uvoznika
Tužitelj tvrdi da je ugovore s latvijskim izvoznicima sklopio prema uobičajenoj trgovačkoj praksi te da je slijedom toga izvršio sporni uvoz. On tvrdi da je teret dokazivanja očite nemarnosti na Komisiji.
Tužitelj također ističe da nije imao nikakvo iskustvo s uvozom iz zemalja na koje se primjenjivao povlašteni režim. Međutim, on napominje da nikada nije tvrdio da su odredbe Sporazuma o pridruživanju, uključujući njegove protokole i dodatke, bile složene i za njega nerazumljive. On tvrdi da nije imao nikakvo pravo nadzora nad načinom na koji su nadležna latvijska carinska tijela konkretno primjenjivala Sporazum o pridruživanju u svojoj svakodnevnoj praksi. On štoviše nije znao je li i u kojoj mjeri Komisija nadzirala, u skladu sa svojim obvezama, pravilnu primjenu Sporazuma o pridruživanju s Latvijom. Tužitelj tvrdi da mu povrede i teški propusti nadležnih tijela koji su utvrđeni naknadno nisu bili poznati i da na njih nije mogao utjecati te da ga je začudilo rješenje o utvrđivanju carina.
Tužitelj smatra da je dokazao dužnu pažnju. On tvrdi da nije ni najmanje sumnjao u zakonitost izvoza iz Latvije ostvarenog u povlaštenom režimu i da je to razlog zbog kojeg su se kaznene istrage pokrenute protiv dva njegova voditelja zbog krivotvorenja dokumenata i utaje poreza pokazale neopravdanima. Tužitelj među ostalim tvrdi, u replici, da navod „podrijetlo iz Rusije” („origin Russia”) u dopisu koji se odnosi na lanene tkanine uvezene prema spornim potvrdama ne dokazuje njegovu očitu nemarnost. Naime, Komisija je taj navod istaknula izvan konteksta. Dostavnice predmetne robe ne dovode u sumnju njihovo latvijsko podrijetlo. Što se tiče navoda „podrijetlo iz Rusije” koji je u tom dopisu, radilo se pogrešci zaposlenika tužitelja. Štoviše, prema tužitelju, tim se navodom u trgovini na uobičajeni način naglašavala posebna kvaliteta lanene tkanine.
Komisija navodi da je tužitelj znao da su lanene tkanine koje uvozi bile ruskog, a ne latvijskog podrijetla. To proizlazi iz rješenja Landgerichta München (Zemaljski sud u Münchenu) od 30. travnja 2009. u kaznenom postupku protiv izvršnog direktora tužitelja. Očita nemarnost se stoga mogla staviti tužitelju na teret. Komisija se ne može očitovati o istinitosti objašnjenja koje se odnosi na navod „podrijetlom iz Rusije” koje je tužitelj pružio. Komisija smatra, u svakom slučaju, da tužitelj nije dokazao dužnu pažnju s obzirom na to da je bilo indicija koje su ga mogle navesti na sumnju da predmetna roba nije bila latvijskog podrijetla i jer, unatoč tome, nije provjerio podrijetlo robe nego ju je nastavio uvoziti zahtijevajući oslobođenje od carina prema povlaštenom režimu.
Opći sud mora podsjetiti da je, kada carinska tijela zaključe da se ne može utvrditi da je gospodarski subjekt postupao prijevarno ili s očitom nemarnosti, na Komisiji, kada namjerava odstupiti od stajališta nacionalnih tijela, da dokaže, na temelju relevantnih činjenica, postojanje očito nemarnog postupanja navedenog subjekta (vidjeti presudu od 19. ožujka 2013., Firma Van Parys/Komisija,
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
, t.
86.
i navedenu sudsku praksu). U ovom slučaju njemačka carinska tijela odbila su tužiteljev zahtjev za otpust uvoznih carina temeljeći se isključivo na uvjetu koji se odnosi na posebnu situaciju. Ta odluka o odbijanju bila je predmet žalbenog postupka pred Finanzgerichtom München (Financijski sud u Münchenu), koji je zaključio da tužitelj nije povrijedio svoju obvezu dužne pažnje (vidjeti točku 20. ove presude). Posljedično, u skladu s navedenom sudskom praksom teret dokazivanja je na Komisiji.
U svrhu ispitivanja uvjeta predviđenih člankom 239. CZZ‑a u vezi s člankom 905. stavkom 3. Provedbene uredbe, i kao što je navedeno u točki 40. ove presude, Komisija mora analizirati sve relevantne elemente, uključujući one povezane s postupanjem dotičnog subjekta, osobito njegovo poslovno iskustvo, njegovu dobru vjeru i dužnu pažnju koju je iskazao.
U tom pogledu, treba podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu prema kojoj, da bi se ocijenilo postojanje očite nemarnosti u smislu članka 239. CZZ‑a treba voditi računa, među ostalim, o složenosti odredbi čije je nepoštovanje dovelo do nastanka carinskog duga te o poslovnom iskustvu i dužnoj pažnji odnosnog gospodarskog subjekta (vidjeti presudu od 27. rujna 2005., Common Market Fertilizers/Komisija,
T‑134/03 i T‑135/03
,
EU:T:2005:339
, t.
135.
i navedenu sudsku praksu).
U skladu s tim načelima valja ispitati čimbenike koje je Komisija uzela u obzir kad je ispitivala ispunjenje drugog uvjeta iz članka 239. CZZ‑a.
Iz pobijane odluke proizlazi da je, prema Komisiji, tužitelj povrijedio svoju obvezu dužne pažnje zato što je uvozio predmetnu robu, iako je morao znati da ona nije bila latvijskog podrijetla. U pobijanoj odluci se također spominje i sastanak skupine stručnjaka koji se održao 8. svibnja 2014. u okviru odbora za CZZ, odjel „Carinski dug i jamstva”, sukladno članku 907. Provedbene uredbe, na kojemu je raspravljano o tužiteljevom slučaju (u daljnjem tekstu: sastanak skupine stručnjaka). Prema pobijanoj odluci, Latvija je izjavila da nije izdala sporne potvrde i da posjeduje „čvrste” dokaze koji dokazuju da predmetna roba nije bila latvijskog podrijetla. Prema tome, latvijska carinska tijela su iznijela, na sastanku skupine stručnjaka, da je prijevoz lanenih tkanina bio obavljen u više etapa samo kako bi se prikrilo pravo podrijetlo robe i kako bi se prijevozne isprave izdane u Latviji koristile da bi se lažno potvrdilo da je roba bila latvijskog podrijetla.
S obzirom na prethodno navedeno, treba zaključiti da Komisija nije provela nikakvu analizu postupanja tužitelja. Naime, dokazivanje da je tužitelj morao znati da roba koju uvozi nije bila latvijskog podrijetla ne proizlazi iz pobijane odluke. To je pitanje, uostalom, glavno pitanje koje se postavlja u ovom predmetu s obzirom na to da tužitelj ističe da nije znao da je predmetna roba bila podrijetla različitog od latvijskog. Činjenica da je potonji pokušavao koristiti povlašteni režim ne dokazuje da je postupao s očitom nemarnosti.
Isto tako, izjava latvijskih carinskih tijela tijekom sastanka skupine stručnjaka također ne dokazuje da je tužitelj postupao s očitom nemarnosti. Naime, treba istaknuti da je do navedenog sastanka došlo 8. svibnja 2014., to jest više od dvanaest godina nakon završetka relevantnog razdoblja, što stvara sumnju da su uvjeti uvoza tijekom relevantnog razdoblja, i osobito oni koji se odnose na tužiteljev uvoz, bili konkretno ispitani u ovom predmetu.
Nadalje, činjenica da je predmetna roba prolazila kroz latvijska carinska skladišta, kao što su to latvijska carinska tijela istaknula tijekom sastanka skupine stručnjaka, nije relevantna s obzirom na to da je to navedeno samo u OLAF‑ovom izvješću, odnosno nakon relevantnog razdoblja. Osim toga, ta činjenica, čak i ako bi bila utvrđena, dokazuje samo nepravilnosti koje bi se mogle pripisati i latvijskim carinskim tijelima kao i tužitelju ili ostalim zainteresiranim gospodarskim subjektima.
Štoviše, Komisija nije pružila nijedan dokaz koji bi joj omogućio da potkrijepi ili potvrdi izjavu koju su latvijska carinska tijela dala na sastanku skupine stručnjaka. Potrebno je, nadalje, istaknuti da se istovjetna izjava nalazi u dopisu od 14. ožujka 2014. kojime Komisija obavještava tužitelja o svojoj namjeri da u odnosu na njega donese nepovoljnu odluku (vidjeti točku 22. ove presude). Međutim, u tom dopisu Komisija kao izvor ne navodi latvijska carinska tijela, nego rješenje Finanzgerichta München (Financijski sud u Münchenu) od 30. travnja 2009., koje pak upućuje na OLAF‑ovo izvješće.
Prema tome, Komisija u pobijanoj odluci nije utvrdila da tužiteljevo postupanje predstavlja povredu dužne pažnje s njegove strane.
Što se tiče protuargumenta obrane Komisije, prema kojem je tužitelj bio očito nemaran zbog toga što je jedan od njegovih zaposlenika spomenuo „rusko podrijetlo” u jednom dopisu, treba zaključiti da taj navod predstavlja zakašnjeli pokušaj obrazloženja pobijane odluke te je on, prema tome, nedopušten pred Općim sudom. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi obrazloženje odluke zainteresiranoj osobi mora načelno biti dostavljeno istodobno s odlukom koja ima negativan učinak, s time da nepostojanje obrazloženja ne može biti ispravljeno činjenicom da je zainteresirana osoba razloge odluke saznala tijekom postupka pred sudom Unije (presude od 26. studenoga 1981., Michel/Parlament,
195/80
, Zb.,
EU:C:1981:284
, t.
22.
; od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P
, Zb.,
EU:C:2005:408
, t.
463.
, i od 12. prosinca 2006., Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Vijeće,
T‑228/02
,
EU:T:2006:384
, t.
139.
).
U svakom slučaju, ta okolnost sama po sebi ne dokazuje tužiteljevu očitu nemarnost.
Budući da Komisija nije dokazala, kao što to zahtijeva sudska praksa navedena u točkama 100. i 102. ove presude, izostanak tužiteljeve dužne pažnje i, dakle, njegovu očitu nemarnost, drugi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na povredu uvjeta koji se odnosi na izostanak očite nemarnosti od strane uvoznika, stoga također treba usvojiti.
Iz svega prethodnog proizlazi da tužiteljevu tužbu treba usvojiti i, posljedično, poništiti pobijanu odluku.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevom zahtjevu.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se Odluka Komisije C(2014) 4908
final
od 16. srpnja 2014., kojom se odbija zahtjev društva Combaro SA za otpust uvozne carine u iznosu od 461415,12 eura.

2.
Europska komisija snosi vlastite troškove kao i troškove društva Combaro.

Prek
Schalin
Costeira
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 19. srpnja 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački