CELEX: 62019CJ0458
Apelācija
Atcelšanas prasība
Komisijas Īstenošanas lēmums C(2016) 3549 final
Bis(2‑etilheksil)ftalāta (DEHP) lietošanas licence
Regula (EK) Nr. 1907/2006
60. un 62. pants
Regula (EK) Nr. 1367/2006
Pieteikums veikt iekšēju pārskatīšanu
Komisijas Lēmums C(2016) 8454 final
Pieteikuma noraidīšana

Ar apelācijas sūdzību
ClientEarth
lūdz Tiesu atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 4. aprīļa spriedumu
ClientEarth
/Komisija (T‑108/17, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2019:215
), ar kuru Vispārējā tiesa ir noraidījusi
ClientEarth
celto prasību atcelt Komisijas Lēmumu C(2016) 8454
final
(2016. gada 7. decembris) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar ko ir noraidīts
ClientEarth
2016. gada 2. augustā iesniegtais pieteikums veikt iekšēju pārskatīšanu (turpmāk tekstā – “2016. gada pārskatīšanas pieteikums”) attiecībā uz Komisijas Īstenošanas lēmumu C(2016) 3549
final
(2016. gada 16. jūnijs), ar kuru piešķir bis(2‑etilheksil)ftalāta (DEHP) lietošanas licenci atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 1907/2006 (2006. gada 18. decembris), kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (
REACH
) un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (
OV 2006, L 396, 1. lpp.
; labojums –
OV 2007, L 136, 3. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas Regulu (ES) 2016/217 (2016. gada 16. februāris) (
OV 2016, L 40, 5. lpp.
) (turpmāk tekstā – “
REACH
regula”).
Atbilstošās tiesību normas
Orhūsas konvencija
Konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, kas parakstīta Orhūsā (Dānija) 1998. gada 25. jūnijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2005/370/EK (2005. gada 17. februāris) (
OV 2005, L 124, 1. lpp.
), 9. panta 3. punktā ir noteikts:
“Turklāt, neskarot 1. un 2. punktā minētās pārskatīšanas procedūras, katra Puse nodrošina to, ka sabiedrības pārstāvjiem, kas atbilst attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem, ja tādi būtu, ir pieejamas administratīvas vai tiesas procedūras, lai apstrīdētu fizisku personu vai valsts iestāžu darbību vai bezdarbību, kas pārkāpj attiecīgās valsts tiesību aktus vides jomā.”
REACH regula
REACH
regulas 55. pantā “Licencēšanas mērķis un aizstāšanas apsvērumi” ir precizēts:
“Šīs sadaļas mērķis ir nodrošināt labu iekšējā tirgus darbību, reizē nodrošinot to, ka pienācīgi kontrolē risku, ko rada vielas, kas rada ļoti lielas bažas, un šīs vielas pakāpeniski aizvieto ar piemērotām alternatīvām vielām vai tehnoloģijām, ja to darīt ir pamatoti no ekonomikas un tehnoloģiju viedokļa. Tāpēc visi ražotāji, importētāji un pakārtotie lietotāji, kas iesniedz pieteikumu licences saņemšanai, analizē attiecīgās vielas iespējamās alternatīvas, apsver ar tām saistītos riskus un šādas aizstāšanas tehnisko un ekonomisko iespējamību.”
REACH
regulas 56. pantā “Vispārēji noteikumi” ir paredzēts:
“1.   Ražotājs, importētājs vai pakārtots lietotājs nelaiž tirgū vielu lietošanai vai nelieto to pats, ja tā ir iekļauta XIV pielikumā – ja vien:
a)
vielas vai vielas maisījumā lietošanas veids(‑i) vai vielas iekļaušana izstrādājumā, kā dēļ vielu laiž tirgū vai kā dēļ viņš pats lieto vielu, ir licencēta saskaņā ar 60. līdz 64. pantu; [..]
[..].”
Saskaņā ar šīs regulas 57. pantu “Vielas, kas jāiekļauj XIV pielikumā”:
“Šādas vielas var iekļaut XIV pielikumā saskaņā ar 58. pantā paredzēto procedūru:
[..]
c)
vielas, kas atbilst kritērijiem, lai tās saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulas (EK) Nr. 1272/2008 [(2008. gada 16. decembris) par vielu un maisījumu klasificēšanu, marķēšanu un iepakošanu un ar ko groza un atceļ Direktīvas 67/548/EEK un 1999/45/EK un groza Regulu (EK) Nr. 1907/2006 (
OV 2008, L 353, 1. lpp.
)] I pielikuma 3.7. iedaļu klasificētu seksuālo funkciju un auglību vai attīstību kaitīgi ietekmējošas bīstamības klases reproduktīvajai sistēmai toksiskas vielas 1.A vai 1.B kategorijā;
[..]
f)
vielas, piemēram, tādas, kam ir endokrīno sistēmu noārdošas īpašības, vai tādas, kurām ir noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas vai ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas īpašības, kuras neatbilst d) vai e) [punktā] konkretizētajiem kritērijiem un par kurām ir zinātnes liecības, ka tās var izraisīt nopietnu ietekmi uz cilvēku veselību vai apkārtējo vidi, izraisot tādas pašas bažas kā citas a) līdz e) [punktā] uzskaitītās vielas, un kuras ir apzinātas katrā gadījumā individuāli saskaņā ar 59. pantā paredzēto procedūru.”
REACH
regulas 58. panta “Vielu iekļaušana XIV pielikumā” 1. punktā ir paredzēts:
“Pieņemot lēmumu par 57. pantā minēto vielu iekļaušanu XIV pielikumā, lēmumu pieņem saskaņā ar 133. panta 4. punktā paredzēto procedūru. [..]
[..]”
REACH
regulas 59. panta “Regulas 57. pantā minēto vielu apzināšana” 1. punktā ir noteikts:
“Šā panta 2. līdz 10. punktā izklāstīto procedūru piemēro, lai apzinātu vielas, kas atbilst 57. pantā minētajiem kritērijiem, un sastādītu sarakstu vielām, ko ar laiku iekļaut XIV pielikumā. [Eiropas Ķimikāliju] aģentūra šajā sarakstā uzskaita vielas, uz ko attiecas tās darba programma saskaņā ar 83. panta 3. punkta e) apakšpunktu.”
REACH
regulas 60. pantā “Licenču piešķiršana” ir noteikts:
“1.   Komisija atbild par lēmumu pieņemšanu attiecībā uz licencēšanas pieteikumiem saskaņā ar šo sadaļu.
2.   Neskarot 3. [punktu], licenci piešķir, ja XIV pielikumā norādīto vielas raksturīgo īpašību dēļ vielas lietošanas veida radīto risku cilvēku veselībai vai apkārtējai videi pietiekami kontrolē saskaņā ar I pielikuma 6.4. iedaļu un risks ir tāds, kā dokumentēts pieteikuma iesniedzēja ķīmiskās drošības pārskatā, ņemot vērā 64. panta 4. punkta a) apakšpunktā minētās Riska novērtēšanas komitejas atzinumu. Piešķirot licenci un jebkādos atbilstīgi no tā izrietošajos apstākļos Komisija ņem vērā visas izdalīšanās, emisiju apjomu un zudumus, tostarp riskus, kuri rodas saistībā ar vielas difūzu vai izkliedētu lietojumu, par ko zināms attiecīgā lēmuma pieņemšanas laikā.
[..]
3.   Šā panta 2. punktu nepiemēro:
a)
vielām, kas atbilst 57. panta a), b), c) vai f) punktā ietvertajiem kritērijiem un kurām nevar noteikt robežlielumu saskaņā ar I pielikuma 6.4. iedaļu;
b)
vielām, kas atbilst 57. panta d) vai e) [punktā] ietvertajiem kritērijiem;
c)
vielām, kurām saskaņā ar 57. panta f) [punktu] identificētas endokrīno sistēmu noārdošas īpašības vai noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas īpašības, vai arī ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas īpašības.
4.   Ja licenci nevar piešķirt saskaņā ar 2. punktu vai 3. punktā minētajām vielām, licenci var piešķirt tikai tad, ja pierāda, ka vielas lietošanas veida sociālās un ekonomiskās priekšrocības ir lielākas par tās radīto risku cilvēku veselībai vai apkārtējai videi un ka nav piemērotas alternatīvas vielas vai tehnoloģijas. Tādu lēmumu pieņem, ņemot vērā [..] Riska novērtēšanas komitejas un Sociālās un ekonomiskās analīzes komitejas atzinumus, pēc tam, kad apsvērti visi šādi aspekti:
a)
vielas lietošanas veidu radītais risks, tostarp ierosināto riska pārvaldības pasākumu atbilstība un efektivitāte;
b)
pieteikuma iesniedzēja vai citu ieinteresēto personu pierādītas sociālās un ekonomiskās priekšrocības, ko dod vielas lietošanas veids, un sociālās un ekonomiskās sekas, ko rada atteikums licencēt vielu;
c)
alternatīvu analīze, ko iesniedz pieteikuma iesniedzējs saskaņā ar 62. panta 4. punkta e) apakšpunktu, vai jebkāds aizstāšanas plāns, ko iesniedz pieteikuma iesniedzējs saskaņā ar 62. panta 4. punkta f) apakšpunktu, un jebkuras trešās personas iesniegums, ko iesniedz saskaņā ar 64. panta 2. punktu;
d)
pieejamā informācija par jebkuras citas alternatīvas vielas vai tehnoloģijas radītiem riskiem cilvēku veselībai vai videi.
5.   Apsverot to, vai ir pieejamas piemērotas alternatīvas vielas vai tehnoloģijas, Komisijai jāņem vērā visi attiecīgie aspekti, tostarp:
a)
tas, vai pāreja uz alternatīvām vielām samazinātu risku cilvēka veselībai un videi, ņemot vērā riska pārvaldības pasākumu atbilstību un efektivitāti;
b)
alternatīvu tehniskā un ekonomiskā iespējamība.
[..]
7.   Licenci piešķir tikai tad, ja pieteikums ir sastādīts atbilstīgi 62. panta prasībām.
[..]
10.   Neskarot nekādus licences nosacījumus, tās turētājs nodrošina, lai iedarbību mazinātu, cik vien tehniski un praktiski iespējams.”
REACH
regulas 62. pants “Pieteikumi licences saņemšanai” ir formulēts šādi:
“[..]
3.   Pieteikumus var iesniegt par vienu vai vairākām vielām, kas atbilst XI pielikuma 1.5. punktā minētajai vielu grupas definīcijai, un par vienu vai vairākiem lietošanas veidiem. Pieteikumus var iesniegt par pieteikuma iesniedzēja paša lietošanas veidu(‑iem) un/vai par lietošanas veidiem, kādiem viņš paredz vielu laist tirgū.
4.   Pieteikumā par licences saņemšanu iekļauj šādu informāciju:
[..]
c)
licencēšanas lūgumu, norādot, kādam lietošanas veidam vai lietošanas veidiem licence ir lūgta, un vajadzības gadījumā attiecīgi raksturojot vielas lietošanas veidu maisījumos un/vai iekļaušanu izstrādājumos;
d)
ķīmiskās drošības pārskatu – ja vien tas jau nav iesniegts kā daļa no reģistrācijas pieteikuma – saskaņā ar I pielikumu, raksturojot tādus vielas raksturīgo, XIV pielikumā norādīto īpašību izraisītos riskus cilvēku veselībai un/vai apkārtējai videi, kas izriet no vielas(‑u) lietošanas veida;
e)
alternatīvu analīzi, apsverot to radīto risku un aizstāšanas tehnisko un ekonomisko pamatojumu, tostarp atbilstīgā gadījumā informāciju par jebkādām attiecīgajām pieteikuma iesniedzēja veiktajām pētniecības un attīstības darbībām;
f)
aizstāšanas plānu, tostarp pieteikuma iesniedzēja ierosināto darbību grafiku, ja e) apakšpunktā minētā alternatīvu analīze uzrāda, ka ir iespējamas piemērotas alternatīvas, ņemot vērā 60. panta 5. punkta elementus.
5.   Pieteikumā var iekļaut:
a)
saskaņā ar XVI pielikumu veiktu sociālo un ekonomisko aspektu analīzi;
[..].”
Regula (EK) Nr. 1367/2006
Eiropas Parlamenta u Padomes Regulas (EK) Nr. 1367/2006 (2006. gada 6. septembris) par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (
OV 2006, L 264, 13. lpp.
), 10. panta “Pieprasījums veikt administratīvu aktu iekšēju pārskatīšanu” 1. punktā ir paredzēti šādi noteikumi:
“Jebkura nevalstiska organizācija, kas atbilst 11. [pantā] noteiktajiem kritērijiem, ir tiesīga Kopienas iestādei vai struktūrai, kas saskaņā ar tiesību aktiem vides jomā ir pieņēmusi administratīvu aktu vai – ja ir konstatēta iespējama administratīva bezdarbība – kam būtu bijis jāpieņem šāds akts, iesniegt pieprasījumu veikt iekšēju pārskatīšanu.
[..]”
Tiesvedības priekšvēsture
Ar Komisijas Regulu (ES) Nr. 143/2011 (2011. gada 17. februāris), ar ko groza XIV pielikumu Regulā Nr. 1907/2006 (
OV 2011, L 44, 2. lpp.
), šajā pielikumā tika ietverts DEHP – organisks savienojums, kas galvenokārt tiek izmantots, lai mīkstinātu plastmasu, kuras pamatā ir polivinilhlorīds (PVH), jo tai piemīt reproduktīvai funkcijai toksiskas vielas īpašības
REACH
regulas 57. panta c) punkta izpratnē.
2013. gada 13. augustā trīs atkritumu pārstrādes uzņēmumi (turpmāk tekstā – “licences pieteikuma iesniedzēji”) iesniedza kopīgu licences pieteikumu atbilstoši
REACH
regulas 62. pantam, kas aplūkots kopā ar šīs regulas 60. panta 2. punktu (turpmāk tekstā – “licences pieteikums”), lai laistu tirgū DEHP šādiem “lietošanas” veidiem:
–
“pārstrādāta plastificēta polivinilhlorīda (PVH), kura sastāvā kompozītu un sauso maisījumu veidā ir DEHP, izstrāde;
–
pārstrādāta plastificēta PVH, kura sastāvā ir DEHP, rūpnieciska izmantošana polimēru pārstrādē, lai ar kalandrēšanas, ekstrūzijas, kompresijas un inžektorliešanas metodi ražotu PVH izstrādājumus”.
Licences pieteikumam pievienotajā alternatīvu analīzē licences pieteikuma iesniedzēji ir norādījuši:
“DEHP ir plastifikators, kurš jau vairākus gadu desmitus tiek izmantots, lai mīkstinātu PVH nolūkā ražot plastificētu vai elastīgu PVH. [..]
Tādējādi DEHP pievieno PVH, pirms plastmasa tiek pārveidota plastmasas izstrādājumos un pirms šie plastmasas izstrādājumi tiek uzskatīti par atkritumiem, proti, [licences pieteikuma iesniedzējiem] šis produkts ir potenciāli vērtīgs. Aplūkojot šaurā kontekstā, DEHP nav nekādas īpašas funkcionālas nozīmes attiecībā uz [licences pieteikuma iesniedzējiem]; tas vienkārši ir (lielākoties nevēlams) piemaisījums atkritumiem, kuri tiek savākti, šķiroti un pārveidoti, un pēc tam laisti “reciklēta” materiāla tirgū. Tomēr neliels DEHP (vai citu plastifikatoru) piemaisījums reciklētajā produktā teorētiski varētu sniegt zināmas priekšrocības turpmākajiem lietotājiem (PVH pārveidotājiem):
–
tas var atvieglot sākotnējā pārstrādājamā materiāla pārveidošanu jaunos PVH izstrādājumos; un
–
ar to PVH pārveidotāji var samazināt tīra (vai “neapstrādāta”) DEHP (vai cita plastifikatora) daudzumu, kas tiek pievienots savienojumiem, lai ražotu jaunus elastīga PVH izstrādājumus.”
2014. gada 10. oktobrī Eiropas Ķimikāliju aģentūras (
ECHA
) Riska novērtēšanas komiteja un Sociālās un ekonomiskās analīzes komiteja (turpmāk tekstā – “
SEAC
”) sniedza atzinumus par licences pieteikumu.
Riska novērtēšanas komiteja uzskata, ka licences pieteikuma iesniedzēji nav pierādījuši, ka risks darbinieku veselībai, ko rada divi pieteikumā norādītie lietošanas veidi, ir pietiekami kontrolēts, kā tas ir prasīts
REACH
regulas 60. panta 2. punktā.
SEAC
uzskatīja, ka, neņemot vērā atsevišķus trūkumus analīzē, ko licences pieteikuma iesniedzēji ir iesnieguši, lai pierādītu licences pieteikumā norādīto lietošanas veidu sociālās un ekonomiskās priekšrocības, licenci var piešķirt, balstoties uz “kvalitatīvu analīzi”, kurā ir ietvertas attiecīgas neskaidrības.
2014. gada 12. decembrī
ECHA
atjaunināja un papildināja jau esošo ierakstu par DEHP
REACH
regulas 59. panta 1. punktā paredzētajā “sarakstā ar vielām, kuras ar laiku tiks iekļautas XIV pielikumā” (turpmāk tekstā – “kandidātvielu saraksts”), šo vielu apzinot kā vielu, kura noārda endokrīno sistēmu un attiecībā uz kuru ir zinātniski pierādīts, ka tai var būt nopietna ietekme uz vidi, kas izraisa tāda mēroga bažas, kuras ir līdzvērtīgas tām, kādas rada citu
REACH
regulas 57. panta a)–e) punktā uzskaitīto vielu izmantošana šīs pašas regulas 57. panta f) punkta izpratnē.
2016. gada 16. jūnijā Komisija pieņēma Īstenošanas lēmumu C(2016) 3549
final
, ar ko saskaņā ar
REACH
regulu piešķir DEHP izmantošanas licenci (turpmāk tekstā – “lēmums piešķirt licenci”).
Šī lēmuma 1. pantā Komisija piešķīra licenci attiecībā uz šādiem “izmantošanas” veidiem:
“–
pārstrādāta plastificēta polivinilhlorīda (PVH), kura sastāvā kompozītu un sauso maisījumu veidā ir DEHP, izstrāde;
–
pārstrādāta plastificēta PVH, kura sastāvā ir DEHP, rūpnieciska izmantošana polimēru pārstrādē, lai ar kalandrēšanas, ekstrūzijas, kompresijas un inžektorliešanas metodi ražotu PVH izstrādājumus [..]”.
Saskaņā ar šo pašu lēmuma noteikumu minētā licence tika piešķirta atbilstoši
REACH
regulas 60. panta 4. punktam.
Ar 2016. gada pārskatīšanas pieteikumu
ClientEarth
, kas ir bezpeļņas vides aizsardzības organizācija, lūdza Komisiju veikt lēmuma piešķirt licenci iekšēju pārskatīšanu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1367/2006 10. pantu.
Ar apstrīdēto lēmumu Komisija šo pieteikumu noraidīja kā nepamatotu.
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 17. februārī,
ClientEarth
lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu un lēmumu piešķirt licenci.
Ar Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2017. gada 29. jūnija lēmumu
ECHA
pieteikums par iestāšanos lietā tika apmierināts.
Pārsūdzētā sprieduma 31. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka prasība ir acīmredzami nepieņemama, jo prasītājs lūdza atcelt lēmumu piešķirt licenci.
Runājot par pieteikumu atcelt apstrīdēto lēmumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 92. punktā kā nepieņemamu un katrā ziņā kā nepamatotu noraidīja arī pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdu un kļūdu vērtējumā, interpretējot
REACH
regulas 56. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 62. panta 4. punkta c) apakšpunktā paredzēto “lietošanas veida” jēdzienu.
Pārsūdzētā sprieduma 151. punktā Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdu un kļūdu vērtējumā saistībā ar trūkumiem ķīmiskās drošības pārskatā.
Pārsūdzētā sprieduma 167. punktā tā uzskatīja, ka argumenti, kas ir minēti, lai pamatotu pirmā pamata trešo daļu, kura attiecas uz tiesību kļūdām un acīmredzamām kļūdām vērtējumā saistībā ar atbilstošu alternatīvu vērtējumu, ir jāizskata trešā pamata ietvaros.
Pārsūdzētā sprieduma 178. punktā Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja pirmā pamata ceturto daļu, kas attiecas uz
REACH
regulas 60. panta 7. punkta un 64. panta 3. punkta pārkāpumu, un pirmo pamatu noraidīja kopumā.
Runājot par otro pamatu, kas attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kuras ir pieļautas
REACH
regulas 60. panta 4. punktā paredzētajā sociālo un ekonomisko aspektu novērtējumā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 189. punktā kā nepamatotu noraidīja šī pamata pirmo daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdām un acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kuras ir pieļautas šīs analīzes atsauces sistēmā, un pārsūdzētā sprieduma 204. punktā kā nepieņemamu un katrā ziņā kā nepamatotu noraidīja šī pamata otro daļu, kas attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kuras ir pieļautas, izsverot riskus un priekšrocības.
Pārsūdzētā sprieduma 224. punktā Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja arī šī paša pamata trešo daļu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo šajā vērtējumā nav ņemta vērā atsevišķa informācija.
Tādējādi tā noraidīja otro pamatu kopumā.
Pārsūdzētā sprieduma 271. punktā Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja trešo pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdām un acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kuras ir pieļautas alternatīvu risinājumu analīzē.
Pārsūdzētā sprieduma 307. punktā tā noraidīja ceturto pamatu, kas attiecas uz LESD 191. panta 2. punktā paredzētā piesardzības principa pārkāpumu.
Līdz ar to Vispārējā tiesa noraidīja prasību kopumā.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
Apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai vai
–
pakārtoti – atzīt atcelšanas prasību par pieņemamu un pamatotu un līdz ar to atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kuri ir radušies personām, kas iestājušas lietā pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
Komisija lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt kā nepamatotu;
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
ECHA
lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt kā nepamatotu;
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza septiņus pamatus.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumentācija
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nepamatoti kā nepieņemamas ir noraidījusi dažas tās atcelšanas prasības daļas.
Tā norāda, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 53. un 54. punktā uzskatīdama, ka prasība var attiekties tikai uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, nevis uz licences pieteikuma pietiekamību. Tā uzskata, ka šī analīze neatbilst ne Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktam, ne tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību.
Tā piebilst, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 54. punktā ar lēmumu piešķirt licenci saistīto argumentu pieņemamību kļūdaini ir padarījusi atkarīgu no tā, vai apgalvotās kļūdas ir skaidri ietvertas Komisijas lēmumā par pieteikumu veikt iekšēju pārskatīšanu.
Tā apgalvo, otrkārt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 55. un 56. punktā uzskatīdama, ka ne tikai pamati, bet arī argumenti, kas tajā ir izvirzīti prasībā atcelt lēmumu, ar kuru ir noraidīts 2016. gada pārskatīšanas pieteikums, ir pieņemami tikai, ciktāl tie jau ir bijuši ietverti šajā pārskatīšanas pieteikumā.
Replikas rakstā tā norāda, ka Tiesa 2019. gada 12. septembra spriedumā TestBioTech u.c./Komisija (
C‑82/17 P
,
EU:C:2019:719
) ir precizējusi, ka prasība atcelt lēmumu, ar ko ir noraidīts iekšējās pārskatīšanas pieteikums, protams, nevar būt pamatots ar jauniem pamatiem vai pierādījumiem, kuri nav bijuši izvirzīti iekšējās pārskatīšanas pieteikumā, bet ka šādas pārskatīšanas pieteikuma iesniedzējam nav pienākuma precīzi pārņemt tos pašus argumentus savā prasībā Savienības tiesās.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka daži argumenti, ko Vispārējā tiesa ir noraidījusi kā nepieņemamus pārsūdzētā sprieduma 61., 62., 74., 75., 85.–87., 195.–200. un 234.–236. punktā, katrā ziņā bija minēti tās 2016. gada pārskatīšanas pieteikumā vai ir tikai to pilnveidojums.
Komisija apgalvo, ka pirmo pamatu nevar apmierināt.
ECHA
atbalsta Komisijas argumentus.
Tiesas vērtējums
Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, konstatēdama pret lēmumu piešķirt licenci celtās prasības nepieņemamību, ir jānorāda, kā to ir norādījusi Komisija, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi pārsūdzētā sprieduma 26. punktu, kurā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka tā nelūdz atcelt lēmumu piešķirt licenci, jo uzskatīja, ka tas neatbilst LESD 263. pantā izvirzītajiem nosacījumiem.
Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, konstatēdama to argumentu nepieņemamību, kuru mērķis ir pierādīt iespējamās kļūdas, ko ir pieļāvuši licences pieteikuma iesniedzēji, ir jānorāda, pirmkārt, ka, nepieļaujot tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 53. punktā uzskatīja, ka šajā prasībā, kas attiecas uz Komisijas lēmumu par pieteikumu veikt iekšēju pārskatīšanu, pieņemami ir tikai tie pamati, kuru mērķis ir pierādīt tiesību kļūdu vai kļūdu vērtējumā, kas šo lēmumu padara prettiesisku, nevis pamati, kuri attiecas uz licences pieteikumu.
Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, no pārsūdzētā sprieduma 54. punkta izriet nevis tas, ka Vispārējā tiesā var tikt apstrīdēti tikai elementi, kuri ir “skaidri” pārņemti Komisijas lēmumā par pieteikumu veikt iekšēju pārskatīšanu, bet ka šādu prasību var celt tikai par šajā lēmumā pieļautajām kļūdām, kā tas izriet arī no pārsūdzētā sprieduma 234. un 235. punkta.
Runājot par argumentu par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, ciktāl tā pārsūdzētā sprieduma 55. un 56. punktā esot uzskatījusi, ka pamati, kā arī argumenti, kuri tajā ir izvirzīti prasībā atcelt tādu lēmumu kā apstrīdētais lēmums, ir pieņemami tikai tad, ja tie jau ir bijuši iesniegti 2016. gada pārskatīšanas pieteikumā, ir jākonstatē, ka tas ir neefektīvs, jo Vispārējā tiesa katrā ziņā pakārtoti ir arī konstatējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā pamatā pausto argumentu nepamatotību, un šis vērtējums pēc būtības nav apstrīdēts šajā apelācijas sūdzībā.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, saskaņā ar kuru vienīgi vielas aktīva ieviešana vai aktīva izmantošana “industriālā procesā” ir “lietošanas veids”
REACH
regulas 56. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē un kurš pārsūdzētā sprieduma 62. punktā tika noraidīts kā nepieņemams, pakārtoti tika noraidīts pēc būtības pārsūdzētā sprieduma 63.–68. un 72. punktā.
Tas pats attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka Komisija patiesībā esot atļāvusi “visu procesu kopumā”, proti, “materiālu, kuru saturā ir viela, kas rada ļoti lielas bažas, pārstrādi”, un izsniegusi licences attiecībā uz “plastmasas atkritumu apstrādi”, pārkāpjot Savienības tiesību aktus par atkritumiem, kā arī uz argumentu par stadiju, kurā “atkritumi vairs nav atkritumi”, ko Vispārējā tiesa kā nepieņemamus noraidīja attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 75. un 87. punktā un katrā ziņā kā nepamatotus – attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 76., 86., 88. un 89. punktā.
Tāpat arī apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par risku un priekšrocību samērošanas vērtējumu, kas kā nepieņemams ir noraidīts pārsūdzētā sprieduma 200. punktā, katrā ziņā tika uzskatīts par nepamatotu minētā sprieduma 204. punktā, un arguments par it kā nepietiekamo licences pieteikumā piedāvāto alternatīvo risinājumu analīzi, jo šajā pieteikumā neesot sīkāk precizēta DEHP funkcija, kurš kā nepieņemams tika noraidīts pārsūdzētā sprieduma 234. punktā, katrā ziņā tika uzskatīts par nepamatotu pārsūdzētā sprieduma 236. punktā.
Tā kā visi pirmā pamata pamatojumam izvirzītie argumenti ir nepamatoti vai neefektīvi, tie ir jānoraida.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumentācija
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nevalstiskām organizācijām ir noteikusi pārāk lielu pierādīšanas pienākumu. Tā šajā ziņā atsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 57., 112., 113., 148.–150. un 248.–251. punktu.
Tā it īpaši atsaucas uz 2013. gada 14. novembra spriedumu ICdA u.c./Komisija (
T‑456/11
,
EU:T:2013:594
,
61.
punkts), kurā Vispārējā tiesa citiem saimnieciskās darbības veicējiem esot noteikusi zemāku pierādīšanas pienākuma līmeni.
Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja patiesībā tikai atkārto pirmajā instancē izvirzītos argumentus un ka otrais pamats katrā ziņā ir nepamatots.
ECHA
atbalsta Komisijas argumentus.
Tiesas vērtējums
Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka no Tiesas judikatūras izriet – lai prasītajā veidā precizētu pārskatīšanas iemeslus, pieprasījuma veikt administratīvā akta iekšēju pārskatīšanu saskaņā ar vides tiesībām iesniedzējam ir jānorāda būtiski faktiskie apstākļi vai juridiskie argumenti, kas var pamatot ticamas šaubas, proti, būtiskas šaubas attiecībā uz Savienības iestādes vai struktūras attiecīgajā tiesību aktā veikto vērtējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 12. septembris, TestBioTech u.c./Komisija,
C‑82/17 P
,
EU:C:2019:719
,
69.
punkts).
Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītajiem trūkumiem risku vērtējumā, ko ir snieguši licences pieteikuma iesniedzēji, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 112. un 113. punktā nav lēmusi par apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā pierādīšanas pienākuma apmēru, bet pārsūdzētā sprieduma 114. punktā ir konstatējusi, ka argumenti, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja ir minējusi šajā ziņā, ir neefektīvi.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 148. un 149. punktā Vispārējā tiesa tikai ir norādījusi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto argumentu nepietiekamo raksturu, jo uzskatīja, ka tā nevar izolēti atsaukties uz nepilnībām drošības pārskatā, pamatoti neapstrīdot
SEAC
vērtējumu, kurā ir norādīts, ka licenci šajā gadījumā var piešķirt.
Veicot šo vērtējumu, Vispārējā tiesa tādējādi tikai ir izdarījusi secinājumus no šī sprieduma 60. punktā atgādinātā principa.
Runājot par alternatīvu risinājumu analīzi, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 248.–250. punktā, uz kuriem attiecas apelācijas sūdzība, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi nevienu pierādījumu, kas liktu apšaubīt faktu vērtējumu, kuru Komisija ir veikusi apstrīdētajā lēmumā saistībā ar alternatīvu risinājumu nepieejamību. Šis secinājums bija pamatots ar konstatējumu, ka, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav paskaidrojusi, uz ko pamatojoties Komisija būtu varējusi iegūt citādu rezultātu, nevis to, kurš ir ietverts
SEAC
atzinumā šajā jautājumā, un ka, otrkārt, tā katrā ziņā savā 2016. gada pārskatīšanas pieteikumā konkrēti nav apstrīdējusi arī vispārējo secinājumu, ko ir izdarījusi Komisija attiecībā uz alternatīvu risinājumu nepieejamību.
Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, no minētajiem punktiem tādējādi izriet nevis tas, ka Vispārējā tiesa tai būtu prasījusi licences pieteikuma iesniedzēju vietā sniegt alternatīvu risinājumu pilnīgu analīzi, bet gan tikai tas, ka tā ir konstatējusi, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] nav norādījusi būtiskus faktiskos apstākļus vai juridiskos argumentus, kas var pamatot ticamas šaubas par Komisijas veikto vērtējumu.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka no otrajā pamatā minētajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem nekādā veidā neizriet, ka Vispārējā tiesa apelācijas sūdzības iesniedzējam būtu noteikusi pārāk lielu pierādīšanas pienākumu, un tādējādi tās argumentam, ka citiem saimnieciskās darbības veicējiem lietā, kas atšķiras no šīs lietas, esot bijis noteikts mazāks pierādīšanas pienākums, katrā ziņā nevar piekrist.
No tā izriet, ka otrais pamats ir nepamatots un ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumentācija
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi
REACH
regulu un it īpaši tās 55. pantu, pārsūdzētā sprieduma 71., 72., 79., 91., 162., 238. un 242.–244. punktā uzskatīdama, ka neapstrādātā DEHP ražošanas samazināšana, kas ļauj izmantot pārstrādātu DEHP, varēja būt
REACH
regulai atbilstošs lietošanas veids un pamats atbilstošai alternatīvu risinājumu analīzei.
Tā apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējās tiesas argumentācija ir pamatota ar kļūdainu pieņēmumu, jo
REACH
regulā paredzētais licencēšanas režīms attiecas nevis uz šo vielu ražošanu Savienībā, bet uz to lietošanu vai laišanu tirgū lietošanas nolūkā, kā tas izriet no šīs regulas 56. panta. Izstrādājumi, kuros DEHP jau ir ietverts, turklāt varētu tikt likumīgi ievesti Savienībā.
Tā norāda, otrkārt, ka, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 91. punktā uzskatīdama, ka citi maisījumi, kuros nav DEHP, varētu būt atbilstīgi alternatīvi risinājumi, neņemot vērā DEHP patieso funkciju, proti, piešķirt materiālam elastību. Tāpat arī Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 247. punktā nepamatoti par pietiekamu esot uzskatījusi vienīgo atsauci uz citiem (neapstrādāta) PVH, kas satur citus plastifikatorus, avotiem, tos pat konkrēti nenosaucot un neminot materiālu elastīguma īpašības.
Tā piebilst – lai gan
REACH
regulas 55. pantā ir paredzēta vielu “pakāpeniska” aizvietošana, tai tomēr ir jānotiek, tiklīdz ir pieejami alternatīvi risinājumi, pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 243. un 244. punkta. Uzskatot, ka citiem plastifikatoriem vai elastīgiem materiāliem šajā vērtējumā nav nozīmes, Vispārējā tiesa esot traucējusi šādu aizvietošanu. Tā piebilst, ka bija plaši zināms, ka ir pieejami citi, drošāki plastifikatori elastīgu plastmasas produktu ražošanai.
Replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka tā nav sajaukusi jēdzienus vielas “lietošanas veids” un “funkcija” un ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, vielas funkcija ir tā, kura veido atbilstošu kritēriju alternatīvu risinājumu analīzes veikšanai. Līdz ar to, ja viela maisījumā veic kādu funkciju, alternatīvu risinājumu analīzei noteikti ir jābalstās uz šo funkciju.
Turklāt Komisija esot kļūdījusies, norādīdama, ka alternatīvu risinājumu analīze ir jāveic no licences pieteikuma iesniedzēju viedokļa.
Komisija apgalvo, ka šis pamats nevar tikt apmierināts.
ECHA
atbalsta Komisijas argumentus.
Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka no dažādiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir minējusi trešajā pamatā, tikai minētā sprieduma 238. un 242.–244. punkts iekļaujas tās pamatojumā, kas attiecas uz
REACH
regulas 55. panta un šīs regulas 60. panta 4. un 5. punkta pārkāpumu saistībā ar alternatīvu risinājumu analīzi.
Jākonstatē arī, ka, lai gan Vispārējās tiesas analīze attiecībā uz to alternatīvo risinājumu atbilstību, ko Komisija ir ņēmusi vērā, ietilpst faktu vērtējumā, trešajā pamatā tomēr ir izvirzīts arī tiesību jautājums, jo tas attiecas uz apstākļiem, kādos Komisijai ir jāvērtē alternatīvi risinājumi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, kā tas izriet no
REACH
regulas 60. panta 2. un 4. punkta, ka šajās tiesību normās paredzētie licencēšanas režīmi attiecas uz tādas vielas laišanu tirgū tās lietošanai vai uz lietošanas veidu, uz kuru attiecas licences pieteikums.
Turklāt
REACH
regulas 3. panta 24. punktā “lietošanas veida” jēdziens ir definēts plaši kā “jebkāda pārstrāde, formulēšana, patērēšana, uzglabāšana, glabāšana, apstrāde, [..] iejaukšana, izstrādājumu ražošana vai jebkāds citāds izmantošanas veids”, un šīs regulas 56. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka licence ir jāsaņem ne tikai attiecībā uz vielas kā tādas lietošanas veidu, bet arī tad, ja tā ir ietverta maisījumā.
Tādējādi, nepieļaujot tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 238. punktā ir norādījusi, ka Komisija likumīgi ir uzskatījusi, ka šajā gadījumā izsniegtā licence attiecas uz “maisījumā” iekļautā DEHP lietošanas veidu.
No tā arī izriet, ka Vispārējā tiesa pamatoti pārsūdzētā sprieduma 239. punktā ir uzskatījusi, ka alternatīvu risinājumu vērtējumu līdz ar to varēja veikt drīzāk salīdzinājumā ar šo “maisījumu”, nevis salīdzinājumā ar tajā ietverto vielu.
Runājot par to, vai Vispārējā tiesa tomēr ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 238. punktā it īpaši uzskatīdama, ka Komisija likumīgi ir atzinusi, ka viena no DEHP “funkcijām”, kas ir ņemtas vērā, lai pārbaudītu alternatīvus risinājumus, bija “samazināt to plastifikatoru daudzumu, kuri ir jāpievieno, lai ražotu elastīga PVH izstrādājumus no pārstrādāta elastīga PVH materiāla”, ir jākonstatē, ka no tiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir minējusi trešajā pamatā, neizriet, ka Vispārējai tiesai
REACH
regulas 60. panta 4. punktā paredzēto alternatīvo risinājumu analīze būtu bijusi jāatzīst par nederīgu tāpēc, ka Komisija nav ņēmusi vērā ne materiāla elastību, ne arī to ir minējusi, jo tieši pretēji gan no pārsūdzētā sprieduma 238. punkta, gan no tā 242. punkta izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā arī DEHP kā plastifikatora funkciju.
Ir jāpiebilst arī, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka bija “plaši zināms”, ka ir pieejami citi, drošāki plastifikatori elastīga plastmasas izstrādājuma ražošanai, tā apšauba Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu. Šādu vērtējumu nevar pārbaudīt šajā apelācijas tiesvedībā, ja vien nav notikusi faktu sagrozīšana, bet to apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvo.
Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 244. punkta neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu uzskatījusi, ka
REACH
regulas 55. pants neliek izmantot alternatīvus risinājumus, ja tie ir pieejami. Minētajā 244. punktā Vispārējā tiesa vienkārši ir atgādinājusi, kā tas izriet no paša šī 55. panta formulējuma, ka izvirzītais mērķis ir “pakāpeniski” aizvietot vielas, kas rada ļoti lielas bažas, ar piemērotām alternatīvām vielām vai tehnoloģijām, “ja to darīt ir pamatoti no ekonomikas un tehnoloģiju viedokļa”.
No tā izriet – tā kā dažādie argumenti, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi trešā pamata pamatojumam, ir nepamatoti, tas ir jānoraida.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumentācija
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 104.–111. punktā uzskatīdama, ka
REACH
regulas 60. panta 7. punktā paredzētais licences pieteikuma atbilstības vērtējums ir pilnībā formāls un neprasa, lai Komisija pārbaudītu, vai pieteikuma iesniedzēja sniegtā informācija pēc būtības atbilst šīs regulas 62. pantā un tās I pielikumā paredzētajām prasībām.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka tā neapstrīd
REACH
regulas 60. panta 7. punkta interpretāciju, ko Vispārējā tiesa ir veikusi pārsūdzētā sprieduma 104. un 106. punktā, ciktāl Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisijai ir jāpārbauda, vai pieteikums atbilst šīs regulas 62. pantā paredzētajām prasībām no “formālā” viedokļa, nenoskaidrojot, vai ķīmiskās drošības pārskatā “ir izdarīti atbilstoši secinājumi” it īpaši saistībā ar ķīmiskās vielas īpašībām.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa tomēr ir pieļāvusi kļūdu saistībā ar to, kas ir jāsaprot ar “formālu” pārbaudi, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 109. punktā tā ir precizējusi, ka, lai gan
REACH
regulas I pielikumā ir aprakstīti elementi, kuriem noteikti ir jābūt ietvertiem dažos dokumentos, ko ir iesniedzis licences pieteikuma iesniedzējs, piemēram, ķīmiskās drošības pārskats, šajā pielikumā Komisijai nav noteikts pienākums, veicot pārbaudi, kura tai ir jāveic saskaņā ar šīs regulas 60. panta 7. punktu, kas aplūkots kopā ar tās 62. pantu, pārbaudīt šos elementus pēc būtības.
Tā norāda, ka pārsūdzētais spriedums ir pretrunīgs, jo Vispārējā tiesa tā 109. punktā ir precizējusi, ka Komisijai šajā procedūras stadijā nav jāveic vērtējums pēc būtības, vienlaikus pārsūdzētā sprieduma 112. punktā prasot, lai Komisija novērtētu, vai sniegtā informācija ir “pārbaudāma”, un tas nozīmē noteiktu šīs informācijas satura pārbaudi.
Tā apgalvo, pirmkārt, ka pat “formāla” atbilstības pārbaude nozīmē, ka Komisija pārbauda ķīmiskās drošības pārskata atbilstību konkrētām prasībām, kas ir minētas
REACH
regulas I pielikumā, kurā ir paredzēti it īpaši “pareizi iegūti, raksturīgi iedarbības” dati. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi šīs regulas 62. pantu un I pielikumu, pārsūdzētā sprieduma 112. punktā uzskatot, ka licences pieteikuma iesniedzēji ir izpildījuši šīs prasības, lai gan šāda pārbaude netika veikta.
Komisija apgalvo, ka ceturto pamatu nevar apmierināt.
ECHA
atbalsta Komisijas argumentus.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar
REACH
regulas 60. panta 7. punktu licenci piešķir tikai tad, ja “pieteikums ir sastādīts atbilstīgi 62. panta prasībām”.
Šajā tiesību normā tādējādi Komisijai ir prasīts, lai tā pārbaudītu, vai licences pieteikumā ir ietverta visa minētās regulas 62. pantā prasītā informācija un it īpaši saskaņā ar šīs pašas tiesību normas 4. punkta d) apakšpunktu – ķīmiskās drošības pārskats, kas ir sagatavots “saskaņā ar I pielikumu, raksturojot tādus vielas raksturīgo, [
REACH
regulas] XIV pielikumā norādīto īpašību izraisītos riskus cilvēku veselībai un/vai apkārtējai videi, kas izriet no vielas(‑u) lietošanas veida”.
Kā apelācijas sūdzības iesniedzēja to atzīst savā apelācijas sūdzībā, no tā izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 104. un 106. punktā pamatoti ir uzskatījusi, ka
REACH
regulas 60. panta 7. punkts nozīmē, ka Komisija pārbauda, vai licences pieteikums atbilst šīs regulas 62. panta prasībām no formālā viedokļa, šajā stadijā nenovērtējot sniegto elementu pamatotību un it īpaši to, vai ķīmiskās drošības pārskatā attiecībā uz kādu vielu “ir izdarīti atbilstoši secinājumi” saistībā ar tās īpašībām.
Turklāt šādi prasīto elementu pārbaudāmības pārbaude ir kontrole, kas atšķiras no to pamatotības pārbaudes, līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējai nav pamata apgalvot, ka pastāv pretruna starp pārsūdzētā sprieduma 109. punktu, kurā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Komisijai šajā procedūras stadijā nav pēc būtības jāpārbauda elementi, kas pieteikuma iesniedzējam ir jāsniedz saskaņā ar
REACH
regulas I pielikumu, un šī paša sprieduma 112. punktu, kurā ir precizēts, ka dokumentiem, kas ir jāiesniedz saskaņā ar šīs regulas 62. panta 4. punktu, ir jābūt pārbaudāmiem.
Ir arī jāprecizē – pat ja kontrole, kas Komisijai ir jāveic saskaņā ar
REACH
regulas 60. panta 7. punktu, kas aplūkots kopā ar šīs regulas 62. pantu, protams, nedrīkst būt virspusēja un liek šai iestādei pārbaudīt vismaz šajā regulā prasītās informācijas un dokumentu esamību, tāda pārbaude kā apelācijas sūdzības iesniedzējas paredzētā saistībā ar
REACH
regulas I pielikuma prasību izpildi liek Komisijai lemt arī par nodoto datu kvalitāti un pasteidzināt analīzi pēc būtības, kas iestādei ir jāveic vēlāk, lai noskaidrotu, vai ir izpildīti nosacījumi, kuri ir izvirzīti licences izsniegšanai.
No tā izriet, ka ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumentācija
Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 131.–138. punktā uzskatīdama, ka
REACH
regulas 60. panta 4. punkts ļauj Komisijai lemt par risku un priekšrocību samērošanu, lai gan informācija par riskiem neatbilst šīs regulas I pielikuma prasībām.
Tā arī apgalvo, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 135. un 136. punktā,
REACH
regula paredz, ka novērtējums par pakļautību riskam attiecas konkrēti uz tās vielas lietošanas veidu, attiecībā uz kuru ir lūgts piešķirt licenci, un ka tas raksturo šo lietošanas veidu.
Tā piebilst, ka
REACH
regulas 62. panta 4. punkta d) apakšpunktā ir prasīts šīs regulas I pielikumam atbilstošs ķīmiskās drošības pārskats neatkarīgi no juridiskā pamata, kas ir minēts licences piešķiršanai.
Tā atsaucas arī uz
REACH
regulas 60. panta 10. punktu, kurā ir prasīts, lai licences turētājs nodrošinātu, ka iedarbība tiek mazināta, cik vien tehniski un praktiski tas ir iespējams, neatkarīgi no tā, vai licence tiek piešķirta saskaņā ar šīs regulas 60. panta 2. punktu vai tā 4. punktu.
Replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka pārsūdzētā sprieduma 130. un 131. punkts katrā ziņā skaidri neapstiprina, ka ķīmiskās drošības pārskatam ir jābūt vienlīdz pilnīgam un precīzam gan
REACH
regulas 60. panta 4. punkta piemērošanas nolūkā, gan tās 60. panta 2. punkta piemērošanas nolūkā, un tā lūdz Tiesu precizēt, ka tā tam ir jābūt.
Tā arī norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tā nav sajaukusi
SEAC
veikto kvalitatīvo analīzi un
REACH
regulas I pielikumā minēto risku novērtējumu, bet tā tomēr uzskata, ka pastāv saikne starp riska sociālo un ekonomisko analīzi, ieskaitot kvalitatīvos datus, un riska pakārtoto novērtējumu, kuru ir veicis pieteikuma iesniedzējs saskaņā ar šo I pielikumu un kurš var ietvert kvalitatīvus datus tikai ierobežotā skaitā apstākļu. Tā norāda, ka licences pieteikuma iesniedzēju sniegtajos pierādījumos ir būtiski trūkumi, līdz ar to nebija iespējams pareizi novērtēt risku pašu par sevi un to pareizi samērot ar citiem faktoriem sociālajā un ekonomiskajā analīzē.
Komisija apgalvo, ka piekto pamatu nevar apmierināt.
ECHA
atbalsta Komisijas argumentus.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar
REACH
regulas 60. panta 7. punktu licenci piešķir tikai tad, ja pieteikums ir iesniegts saskaņā ar šīs regulas 62. panta prasībām, un šī panta 4. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts ķīmiskās drošības pārskats saskaņā ar minētās regulas I pielikumu, raksturojot tādus vielas raksturīgo,
REACH
regulas XIV pielikumā norādīto īpašību izraisītos riskus cilvēku veselībai un/vai apkārtējai videi, kas izriet no vielas(‑u) lietošanas veida.
Turklāt
REACH
regulas 60. panta 4. punkts ir piemērojams pakārtoti, ņemot vērā šīs regulas 60. panta 2. punktu, ja licence nevar tikt piešķirta atbilstoši šai pēdējai minētajai tiesību normai.
No šo dažādo tiesību normu teksta un uzbūves izriet, ka licenci saskaņā ar
REACH
regulas 60. panta 4. punktu var piešķirt tikai tad, ja pieteikuma iesniedzējs ir iesniedzis ķīmiskās drošības pārskatu saskaņā ar šīs regulas I pielikumu.
Taču no tiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir minējusi piektajā pamatā, neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu lēmusi citādi.
Turklāt no pārsūdzētā sprieduma arī neizriet, ka Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka licences pieteikuma iesniedzēju iesniegtais ķīmiskās drošības pārskats neatbilst
REACH
regulas I pielikuma prasībām.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 112. punktā Vispārējā tiesa turklāt ir norādījusi, pirmkārt, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka, runājot par šo pārskatu, licences pieteikuma iesniedzēji ir izpildījuši
REACH
regulas I pielikuma prasības, un, otrkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi pierādījumus arī 2016. gada pārskatīšanas pieteikumā, kas pamatotu atšķirīgu analīzi.
Jāprecizē arī, ka, lai gan Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 131. punktā ir norādījusi, ka neskaidrību vai trūkumu esamība šajā pārskatā var radīt jautājumu, vai, pamatojoties uz Komisijas rīcībā esošajiem faktiem un pierādījumiem, licenci varēja piešķirt saskaņā ar
REACH
regulas 60. panta 4. punktu, runa ir par jautājumu, kas atšķiras no tā, uz kuru attiecas šis pamats.
No tā izriet, ka piektais pamats ir nepamatots un tas ir jānoraida.
Par sesto pamatu
Lietas dalībnieku argumentācija
Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 216.–224. punktā atzīstot, ka tikai dati, kas attiecas uz vielas raksturīgajām īpašībām un ir ietverti
REACH
regulas XIV pielikumā, ir nozīmīgi tās 60. panta 4. punktā paredzētajam risku novērtējumam, nevis informācija par raksturīgajām īpašībām, kuras ir iekļautas
REACH
regulas 59. panta 1. punktā paredzētajā kandidātvielu sarakstā, bet kuras nav minētas šajā pielikumā.
Tādējādi tā uzskata, ka Komisijai būtu bijis jāņem vērā informācija par DEHP piemītošajām endokrīnā disruptora īpašībām, kura 2014. gada decembrī bija likusi
ECHA
DEHP apzināt kā vielu, kas rada ļoti lielas bažas,
REACH
regulas 57. panta f) punkta izpratnē.
Tā norāda, ka Vispārējā tiesa nepamatoti ir pamatojusies tikai uz
REACH
regulas 60. panta 2. punkta un 62. panta 4. punkta gramatisko interpretāciju, neņemot vērā ne to kontekstu, ne Savienības likumdevēja izvirzīto mērķi.
Turklāt tā uzsver, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 216. punktā ir norādījusi, ka Komisijai pēc savas iniciatīvas ir jāpārbauda visa būtiskā informācija, kas ir tās rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī, un risku novērtēšana neaprobežojas vienīgi ar licences pieteikumā ietvertās informācijas pārbaudi, un, otrkārt, minētā sprieduma 217. punktā ir norādījusi, ka no
REACH
regulas 60. panta 4. punkta pirmā teikuma formulējuma tieši neizriet, ka novērtēšana būtu jābalsta vienīgi uz informāciju par tām pārbaudāmās vielas raksturīgajām īpašībām, kuras ir minētas šīs regulas XIV pielikumā.
Tā arī norāda, ka šīs regulas XVI pielikums neierobežo atbilstošo “priekšrocību cilvēka veselībai un videi” apjomu nolūkā veikt sociālo un ekonomisko analīzi.
Turklāt Vispārējā tiesa neesot izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ
REACH
regulas 60. panta 4. punkts – atšķirībā no šīs regulas 60. panta 2. punkta un tās 62. panta 4. punkta d) apakšpunkta formulējuma – neatsaucas tikai uz šīs regulas XIV pielikumā minētajām īpašībām.
Replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka 2019. gada 23. janvāra spriedumā Deza/ECHA (
C‑419/17 P
,
EU:C:2019:52
), ko Komisija ir minējusi savā atbildes rakstā, Tiesa nav lēmusi par Komisijas pienākumiem, veicot licences pieteikuma vērtējumu.
Komisija apgalvo, ka sestais pamats nevar tikt apmierināts.
ECHA
atbalsta Komisijas argumentus.
Tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka, lai gan pārsūdzētā sprieduma 216.–223. punktu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir minējusi sestajā pamatā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 216. punktā ir minējusi kā tādus, kuri ir pārbaudīti “pakārtoti”, sestais pamats tomēr nav neefektīvs, jo šajos punktos patiesībā ir veikta papildu analīze, nevis analīze, kas ir pakārtota tai, kura ir norādīta minētā sprieduma 211.–215. punktā.
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Komisija, nešķiet, ka Tiesa par jautājumu, kas ir izvirzīts sestajā pamatā, būtu lēmusi 2019. gada 23. janvāra spriedumā Deza/ECHA (
C‑419/17 P
,
EU:C:2019:52
).
Tomēr, nepieļaujot tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 217.–220. punktā ir atzinusi – pat ja no
REACH
regulas 60. panta 4. punkta pirmā teikuma formulējuma tieši neizriet, ka risku novērtējumam, kas Komisijai ir jāveic, ir jābūt balstītam vienīgi uz informāciju par pārbaudāmās vielas raksturīgajām īpašībām, kuras ir minētas šīs regulas XIV pielikumā, minētās regulas 60. panta 2. punkta un 62. panta 4. punkta d) apakšpunkta noteikumi, kuros ir skaidra atsauce uz šīs pašas regulas XIV pielikumā paredzētajām raksturīgajām īpašībām, ļauj secināt, ka tā tam ir jābūt.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 221.–223. punktā pamatoti ir uzskatījusi, ka iespējamā informācija par vielas raksturīgajām īpašībām, kas ir iekļauta
REACH
regulas 59. panta 1. punktā paredzētajā kandidātvielu sarakstā, bet nav iekļauta šīs regulas XIV pielikumā, šajā vērtējumā nav jāņem vērā, jo, pirmkārt, runa ir ne tikai par diviem dažādiem šajā regulā paredzētās licencēšanas procedūras posmiem un, otrkārt, atsevišķu vielas raksturīgo īpašību iekļaušana kandidātvielu sarakstā vien obligāti vai automātiski nenozīmē to iekļaušanu minētās regulas XIV pielikumā.
Turklāt ne no
REACH
regulas XVI pielikuma, kas attiecas uz elementiem, kuri var būt iekļauti sociālajā un ekonomiskajā analīzē, formulējuma, ne no tā uzbūves neizriet, ka būtu jāsniedz atšķirīga interpretācija.
No tā izriet, ka sestais pamats ir nepamatots un ir jānoraida.
Par septīto pamatu
Lietas dalībnieku argumentācija
Ar septīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 284.–295. punktā ir pārkāpusi piesardzības principu.
Tā norāda, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi tās pamatu un ka tā apgalvo nevis, ka šis princips uzliek Komisijai pienākumu atteikties piešķirt licenci gadījumā, kad ir izpildīti
REACH
regulas 60. panta 4. punktā paredzētie nosacījumi, bet ka tam ir jānosaka iestādes vērtējums šīs tiesību normas piemērošanas laikā.
Tā uzskata, ka gadījumā, kad, kā tas ir šajā lietā, neskaidrības liedz veikt pietiekamu riska novērtējumu, Komisijai ir jāuzskata, ka licences pieteikuma iesniedzējs saskaņā ar
REACH
regulas 60. panta 4. punktu nav izpildījis pienākumu pierādīt, ka ir izpildīti nosacījumi, kas ir izvirzīti šīs licences iegūšanai.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apgalvo, ka pretēji tam, ko ir nospriedusi Vispārējā tiesa, piesardzības princips neaprobežojas ar pilnvaru piešķiršanu valsts iestādēm veikt konkrētu pasākumu, bet tām tas ir jāievēro savā rīcībā, kā tas izriet it īpaši no 2011. gada 9. septembra sprieduma DowAgroSciences u.c./Komisija (
T‑475/07
,
EU:T:2011:445
,
144.
punkts), kā arī 2018. gada 25. jūlija sprieduma Confédérationpaysanne u.c. (
C‑528/16
,
EU:C:2018:583
,
50.
punkts).
Līdz ar to Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka
REACH
regulas 60. panta 4. punktā paredzētais sociālais un ekonomiskais vērtējums ir “atbrīvojis” Komisiju no pienākuma piemērot piesardzības principu, īstenojot šo tiesību normu.
Komisija norāda, ka septītais pamats ir nepamatots.
ECHA
atbalsta Komisijas argumentus.
Tiesas vērtējums
Pretēji tam, ko ir apgalvojusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, no septītajā pamatā minētajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem neizriet, ka Komisijai nav jāpiemēro piesardzības princips, pārbaudot licences pieteikumu saskaņā ar
REACH
regulas 60. panta 4. punktu.
Vispārējā tiesa minētā sprieduma 292. punktā būtībā ir atgādinājusi, ka
REACH
regulas 60. panta 4. punkts ir vajadzības ņemt vērā šo principu un samērīguma principu izpausme gadījumā, kad viens no šīs regulas 60. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem nav izpildīts, šajā gadījumā – nosacījums par pierādījumu par tā riska kontroli, ko cilvēka veselībai vai videi rada attiecīgās vielas lietošanas veids.
Turklāt nav pamata apgalvot, ka piesardzības princips liedz licenci piešķirt saskaņā ar
REACH
regulas 60. panta 4. punktu tikai tāpēc vien, ka nav pierādījumu par riska kontroli, jo pretējā gadījumā tiktu apšaubīta šīs tiesību normas, kas ļauj piešķirt licenci šādā gadījumā, spēkā esamība.
Taču apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd nevis šīs tiesību normas spēkā esamību, bet gan veidu, kādā tā ir jāpiemēro.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, septītais pamats līdz ar to nevar tikt apmierināts.
Tādējādi, tā kā visi pamati ir noraidīti, apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, ir noteikts, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā pēdējai minētajai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Reglamenta 184. panta 4. punktā ir paredzēts – ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, tai var piespriest atlīdzināt apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus vienīgi tad, ja tā piedalījusies Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā. Ja šī persona piedalās tiesvedībā, Tiesa var nolemt, ka tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Saskaņā ar šīm tiesību normām
ECHA
, kas ir persona, kura iestājusies lietā pirmajā instancē, ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
ClientEarth
sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

3)
Eiropas Ķimikāliju aģentūra (
ECHA
) sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.