CELEX: 62019CJ0900
Ennakkoratkaisupyyntö
Ympäristö
Direktiivi 2009/147/EY
Luonnonvaraisten lintujen suojelu
5 ja 8 artikla
Kielto käyttää yhtäkään lintujen pyydystämismenetelmää
9 artiklan 1 kohta
Lupa käyttää perinteistä menetelmää poikkeuksen nojalla
Edellytykset
Muun tyydyttävän ratkaisun puuttuminen
”Muun tyydyttävän ratkaisun” puuttumisen perusteleminen ainoastaan perinteisen menetelmän säilyttämisellä
Saaliin valikoivuus
Kansallinen lainsäädäntö, jossa sallitaan lintujen pyydystäminen liima-ansoilla

Ennakkoratkaisupyyntö koskee luonnonvaraisten lintujen suojelusta 30.11.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/147/EY (
EUVL 2010, L 20, s. 7
; jäljempänä lintudirektiivi) 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä One Voice ja Ligue pour la protection des oiseaux (lintujensuojeluyhdistys) ja toisaalta ministre de la Transition écologique et solidaire (ekologisesta ja yhteisvastuullisesta siirtymävaiheesta vastaava ministeri, Ranska) ja jossa on kyse 24.9.2018 annetun viiden sellaisen asetuksen pätevyydestä, jotka koskevat liima-ansojen käyttöä houkuttimina käytettävien rastaiden ja mustarastaiden pyydystämisessä departementeissa Alpes-de-Haute-Provence, Alpes-Maritimes, Bouches-du-Rhône, Vaucluse ja Var (Ranska) metsästyskaudella 2018–2019 (JORF 27.9.2018, tekstit nro 10–13 ja 15; jäljempänä 24.9.2018 annetut asetukset).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Luonnonvaraisten lintujen suojelusta 2.4.1979 annetun neuvoston direktiivin 79/409/ETY (
EYVL 1979, L 103, s. 1
) 9 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat, jollei muuta tyydyttävää ratkaisua ole, poiketa 5, 6, 7 ja 8 artiklasta seuraavin perustein:
– –
c)
salliakseen tiukasti valvotuissa oloissa ja valikoivasti tiettyjen lintujen pienien määrien pyydystämisen, hallussapitämisen tai muuten asiallisen hyötykäytön.”
Lintudirektiivillä kodifioitiin direktiivi 79/409 ja kumottiin se.
Lintudirektiivin johdanto-osan kolmannessa ja viidennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(3)
Monien sellaisten luonnonvaraisten lintulajien kannat, joiden luontaisena elinympäristönä on jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluva alue, ovat pienenemässä, eräissä tapauksissa hyvin nopeasti, ja tämä kantojen pieneneminen uhkaa vakavasti luonnollisen ympäristön säilymistä, erityisesti sen vuoksi, että se uhkaa biologista tasapainoa.
– –
(5)
Jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluvaa aluetta luontaisena elinympäristönään pitävien luonnonvaraisten lintulajien suojelu on välttämätöntä elinolojen parantamista ja kestävää kehitystä koskevien [Euroopan unionin] päämäärien osalta.”
Kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraavaa:
”Tämä direktiivi koskee kaikkien luonnonvaraisina elävien lintulajien suojelua jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluvalla alueella, johon perustamissopimusta sovelletaan. Sen tavoitteena on näiden lajien suojelu, hoitaminen ja sääntely, ja se antaa säännökset niiden hyödyntämisestä.”
Mainitun direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa tarkoitettujen lintulajien kantojen ylläpitämiseksi sellaisella tasolla, joka vastaa erityisesti ekologisia, tieteellisiä ja sivistyksellisiä vaatimuksia ottaen huomioon taloudelliset ja virkistykseen liittyvät vaatimukset, taikka näiden kantojen mukauttamiseksi tähän tasoon.”
Saman direktiivin 5 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava, kuitenkaan rajoittamatta 7 ja 9 artiklan soveltamista, kaikkien 1 artiklassa tarkoitettujen lintulajien yleisen suojelujärjestelmän luomiseksi tarvittavat toimenpiteet, joilla kielletään erityisesti
a)
kyseisten lintujen tahallinen tappaminen tai pyydystäminen käytetystä menetelmästä riippumatta;
– –”
Lintudirektiivin 7 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin liitteessä II lueteltujen lajien kantojen koon, maantieteellisen levinneisyyden ja lisääntymisnopeuden takia koko [unionissa] niitä voidaan metsästää kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että lajien metsästys ei vaaranna suojelutoimenpiteitä niiden levinneisyysalueella.
– –
3.   Liitteessä II olevassa B osassa lueteltuja lajeja saa metsästää vain niissä jäsenvaltioissa, joista on siinä maininta.”
Kyseisen direktiivin liitteessä II olevassa B osassa mainitaan muun muassa
turdus merula
(mustarastas),
turdus pilaris
(räkättirastas),
turdus philomelos
(laulurastas),
turdus iliacus
(punakylkirastas) ja
turdus viscivorus
(kulorastas).
Mainitun direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Siltä osin kuin on kyse tässä direktiivissä tarkoitetusta lintujen metsästyksestä, pyydystämisestä ja tappamisesta, jäsenvaltioiden on kiellettävä kaikkien sellaisten erityisesti liitteessä IV olevassa a kohdassa lueteltujen välineiden, laitteiden ja menetelmien käyttö, joilla laajamittaisesti tai valikoimattomasti pyydystetään tai tapetaan lintuja tai joilla saatetaan paikallisesti hävittää jokin laji.”
Liima-ansat kuuluvat saman direktiivin liitteessä IV olevassa a kohdassa tarkoitettuihin pyydystämisvälineisiin.
Lintudirektiivin 9 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot voivat, jollei muuta tyydyttävää ratkaisua ole, poiketa 5–8 artiklasta seuraavin perustein:
– –
c)
salliakseen tiukasti valvotuissa oloissa ja valikoivasti tiettyjen lintujen pienien määrien pyydystämisen, hallussa pitämisen tai muuten asiallisen hyötykäytön.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetuissa poikkeuksissa on mainittava:
a)
lajit, joita poikkeukset koskevat;
b)
pyydystämistä tai tappamista varten hyväksytyt välineet, laitteet ja menetelmät;
c)
vaaratekijät sekä ne ajalliset ja paikalliset olot, joissa näitä poikkeuksia voidaan myöntää;
d)
viranomainen, joka on valtuutettu ilmoittamaan, että vaaditut edellytykset täytetään, ja joka päättää, missä laajuudessa ja kuka saa käyttää mitäkin välineitä, laitteita ja menetelmiä;
e)
suoritettavat tarkastukset.”
Ranskan oikeus
Ympäristölain (code de l’environnement) IV osan II osastossa, joka koskee metsästystä, on muun muassa IV luku, jonka otsikko on ”Metsästyksen harjoittaminen” ja joka puolestaan jakautuu kuuteen jaksoon, joista kolmas jakso koskee ”metsästystapoja ja ‑välineitä”. Kyseisen lain L. 424-4 §:ssä, joka kuuluu kolmanteen jaksoon, säädetään seuraavaa:
”Metsästyskauden aikana luvan haltijalla on oikeus harjoittaa metsästystä päivällä joko asein, ajamalla saalista koirilla pesäkäytävissä tai metsästyslinnuilla metsästyksestä vastaavan ministerin antamissa asetuksissa vahvistettujen erottelujen mukaisesti. Päivä alkaa tuntia ennen auringonnousua departementin pääkaupungissa ja päättyy tunti auringonlaskun jälkeen.
– –
Salliakseen tiukasti valvotuissa oloissa ja valikoivasti tiettyjen muuttolintujen pienien määrien metsästyksen metsästyksestä vastaava ministeri antaa vahvistamiensa edellytysten mukaisesti luvan käyttää perinteisiä metsästystapoja ja ‑välineitä, jotka poikkeavat 1 kohdassa sallituista metsästystavoista ja ‑välineistä.
– –
Liima-ansat asetetaan tuntia ennen auringonnousua ja poistetaan ennen kello yhtätoista.
Kaikki muut metsästysvälineet, mukaan lukien lentokoneet ja autot myös ajometsästyksen välineinä, ovat kiellettyjä.
– –”
Pääministerin valtiosihteerin, joka vastaa ympäristöstä sekä suurten tekniikkaan ja luontoon liittyvien uhkien torjumisesta, 17.8.1989 antaman asetuksen, joka koskee liima-ansojen käyttöä houkuttimina käytettävien rastaiden ja mustarastaiden pyydystämisessä departementeissa Alpes-de-Haute-Provence, Alpes-Maritimes, Bouches-du-Rhône, Var ja Vaucluse (JORF 13.9.1989, s. 11560; jäljempänä 17.8.1989 annettu asetus), 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Liima-ansojen käyttö houkuttimina käytettävien kulo-, räkätti-, punakylki-, laulu- ja mustarastaiden pyydystämisessä henkilökohtaiseen käyttöön sallitaan departementeissa Alpes-de-Haute-Provence, Alpes-Maritimes, Bouches-du-Rhône, Var ja Vaucluse tiukasti valvotuissa oloissa, jotka määritellään jäljempänä, kyseisten lintujen pienten määrien ja valikoidun pyydystämisen sallimiseksi, koska muuta tyydyttävää ratkaisua ei ole.”
Tämän asetuksen 4 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Liima-ansoja saa käyttää ainoastaan metsästäjän ollessa läsnä. Kaikki pyydystetyt linnut on puhdistettava välittömästi.”
Mainitun asetuksen 6 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Metsästyksestä vastaava ministeri vahvistaa vuosittain kauden aikana pyydystettävien lintujen enimmäismäärän ja tarvittaessa departementtikohtaiset tekniset määritykset.”
Saman asetuksen 11 §:ssä täsmennetään seuraavaa:
”Kaikki muu tahattomasti pyydystetty riista lukuun ottamatta kulo-, räkätti-, punakylki-, laulu- ja mustarastaita on puhdistettava ja vapautettava välittömästi.”
Valtioministeri ja ekologisesta ja yhteisvastuullisesta siirtymävaiheesta vastaava ministeri on 17.8.1989 annetun asetuksen mukaisesti vahvistanut 24.9.2018 annetuilla asetuksilla houkuttimina käytettävien ja liima-ansoilla pyydystettävien rastaiden ja mustarastaiden enimmäismäärät departementtien osalta siten, että ne ovat Alpes-de-Haute-Provencen osalta 2900, Alpes-Maritimesin osalta 400, Bouches-du-Rhônen osalta 11400, Vauclusen osalta 15600 ja Varin osalta 12200 metsästyskaudella 2018–2019.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
One Voice nosti Conseil d’État’ssa (ylin hallintotuomioistuin, Ranska) viisi kannetta, joissa vaadittiin 24.9.2018 annettujen asetusten kumoamista sekä sitä, että ekologisesta ja yhteisvastuullisesta siirtymävaiheesta vastaava ministeri velvoitetaan kumoamaan 17.8.1989 annettu asetus. Ligue pour la protection des oiseaux nosti samassa tuomioistuimessa viisi kannetta, joissa vaadittiin 24.9.2018 annettujen asetusten kumoamista. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin yhdisti nämä erilliset kanteet.
Pääasian kantajat ovat kanteidensa tueksi lähinnä väittäneet, että 17.8.1989 annetulla asetuksella, jonka nojalla 24.9.2018 annetut asetukset on annettu, rikotaan lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan säännöksiä erityisesti sen vuoksi, että siinä sallitaan perinteinen valikoimaton metsästystapa eli liima-ansojen käyttö, ilman että muun tyydyttävän ratkaisun puuttumista olisi perusteltu. Lisäksi Ligue pour la protection des oiseaux väittää, että 24.9.2018 annetuilla asetuksilla rikotaan kyseistä direktiiviä myös sen vuoksi, että niissä sallitaan lintujen pyynti oloissa, jotka eivät ole tiukasti valvottuja, ja ilman että osoitetaan, että sallitut pyynnit rajoittuvat pieniin määriin.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa ensinnäkin, että 27.4.1988 annetussa tuomiossa komissio v. Ranska (
252/85
,
EU:C:1988:202
) yhteisöjen tuomioistuin totesi, että 27.7.1982 annetun asetuksen säännökset, joista 17.8.1989 annetun asetuksen säännökset eivät olennaisesti poikkea, olivat yhteensopivia direktiivin 79/409 vaatimusten kanssa, ja erityisesti, että ne täyttivät vaatimuksen ”tiettyjen lintujen pienien määrien – – asiallisesta hyötykäytöstä”, kun otetaan huomioon, että kyseinen sääntely oli ”hyvin täsmällistä”.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa kuitenkin, että 21.6.2018 antamassaan tuomiossa komissio v. Malta (
C‑557/15
,
EU:C:2018:477
), joka annettiin SEU 3 artiklan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 37 artiklan voimaantulon jälkeen, unionin tuomioistuin katsoi, että kansallinen lainsäädäntö, jossa sallitaan muu perinteinen metsästysmenetelmä, ei täyttänyt yhtä lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetyistä edellytyksistä, joka koskee kyseessä olevan pyydystysmenetelmän valikoivuutta, jotta voitaisiin poiketa kyseisen direktiivin 8 artiklasta, ja se perusti kantansa sivusaaliiden olemassaoloon täsmentämättä näiden sivusaaliiden määrää.
Tätä taustaa vasten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltiot sallivat sellaisten välineiden, laitteiden ja menetelmien käytön, joilla pyydystetään tai tapetaan lintuja ja jotka voivat johtaa sivusaaliisiin, vaikka vähäisiinkin ja ainoastaan tilapäisesti. Jos edellä esitettyyn kysymykseen vastataan kieltävästi, olisi määritettävä, mitä arviointiperusteita, jotka koskevat muun muassa kyseisten sivusaaliiden rajallista osuutta tai määrää ja sallittua metsästysmenetelmää, joka ei lähtökohtaisesti tapa, sekä velvollisuutta vapauttaa tahattomasti pyydystetyt yksilöt aiheuttamatta vakavaa vahinkoa, voidaan tarvittaessa soveltaa, jotta kyseisissä säännöksissä asetettu valikoivuutta koskeva edellytys täyttyy.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että vaikka 27.4.1988 annetussa tuomiossa komissio v. Ranska (
252/85
,
EU:C:1988:202
) on myös todettu, että liima-ansojen käyttö rastaiden pyydystämisessä, mikä on tietyissä Ranskan departementeissa perinteinen metsästystapa, täytti direktiivissä 79/409 asetetut vaatimukset, jotka on sisällytetty lintudirektiiviin, unionin tuomioistuin on kuitenkin katsonut 21.6.2018 antamassaan tuomiossakomissio v. Malta (
C‑557/15
,
EU:C:2018:477
), että kyseisen direktiivin 9 artiklan säännöksissä edellytetään täsmällisiä ja asianmukaisia perusteluja muun tyydyttävän ratkaisun puuttumiselle jäsenvaltion myöntämän poikkeuksen osalta.
Koska 17.8.1989 annetussa asetuksessa vahvistetaan, että – kun otetaan huomioon se, että liima-ansoilla harjoitettava metsästys on perinteinen metsästysmenetelmä kyseisissä departementeissa – ”muuta tyydyttävää ratkaisua ei ole”, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii siis selvittämään, onko lintudirektiiviä tulkittava siten, että itse tavoitteella, jonka mukaan perinteiset lintujen metsästystavat ja ‑välineet on säilytettävä virkistystarkoituksia varten, voidaan perustella – sikäli kuin kaikki muut 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tällaiselle poikkeukselle asetetut edellytykset täyttyvät – se, ettei muuta tyydyttävää ratkaisua ole direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, minkä perusteella voidaan siten poiketa direktiivin 8 artiklassa asetetusta metsästystapoja ja ‑välineitä koskevasta yleisestä kiellosta.
Tässä tilanteessa Conseil d’État päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan säännöksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltiot sallivat sellaisten välineiden, laitteiden ja menetelmien käytön, joilla pyydystetään tai tapetaan lintuja ja jotka voivat johtaa sivusaaliisiin, vaikka vähäisiinkin ja ainoastaan tilapäisesti? Mitä arviointiperusteita, jotka koskevat muun muassa kyseisten sivusaaliiden rajallista osuutta tai määrää ja sallittua metsästysmenetelmää, joka ei lähtökohtaisesti tapa, sekä velvollisuutta vapauttaa tahattomasti pyydystetyt yksilöt aiheuttamatta vakavaa vahinkoa, voidaan tarvittaessa soveltaa, jotta kyseisissä säännöksissä asetettu valikoivuutta koskeva edellytys täyttyy?
2)
Onko lintudirektiiviä tulkittava siten, että tavoitteella, jonka mukaan perinteiset lintujen metsästystavat ja ‑välineet on säilytettävä virkistystarkoituksia varten, voidaan perustella – sikäli kuin kaikki muut 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tällaiselle poikkeukselle asetetut edellytykset täyttyvät – se, ettei muuta tyydyttävää ratkaisua ole direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, minkä perusteella voidaan siten poiketa direktiivin 8 artiklassa asetetusta metsästystapoja ja ‑välineitä koskevasta yleisestä kiellosta?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään, jota on tarkasteltava ensimmäiseksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että lintujen pyydystämismenetelmän perinteinen luonne yksinään riittää osoittamaan, ettei tätä menetelmää voida korvata muulla tyydyttävällä ratkaisulla kyseisessä säännöksessä tarkoitetuin tavoin.
Aluksi on huomautettava, että unionin tuomioistuimen mukaan on niin, että jotta toimivaltaiset viranomaiset voisivat käyttää lintudirektiivin 9 artiklassa säädettyjä poikkeuksia vain unionin oikeuden kanssa yhdenmukaisella tavalla, kansallisen lainsäädännön on oltava laadittu niin, että siinä mainitut poikkeussäännökset pannaan täytäntöön oikeusvarmuuden periaatteen vaatimusten mukaisesti. Näin ollen tällä alalla sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä on mainittava poikkeuskriteerit selvästi ja täsmällisesti ja velvoitettava niiden soveltamisesta vastaavat viranomaiset ottamaan ne huomioon. Poikkeusjärjestelmässä, jota on tulkittava suppeasti ja jonka yhteydessä vaadittujen edellytysten täyttymistä koskevan todistustaakan on oltava päätöksen tekevällä viranomaisella kunkin poikkeuksen osalta, jäsenvaltioiden on taattava, että kaikki suojeltuihin lajeihin kohdistuvat puuttumiset sallitaan vain täsmällisesti ja asianmukaisesti perustelluilla päätöksillä, joissa viitataan tämän direktiivin 9 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyihin perusteisiin, edellytyksiin ja vaatimuksiin (tuomio 21.6.2018, komissio v. Malta,
C‑557/15
,
EU:C:2018:477
,
kohta).
Erityisesti niiden seikkojen, jotka osoittavat, että lintudirektiivin suojelujärjestelmästä poikkeamiselle asetetut edellytykset täyttyvät, on perustuttava vakiintuneeseen tieteelliseen tietoon. Siten merkityksellisen parhaan asiantuntemuksen on oltava viranomaisten käytössä silloin, kun ne myöntävät luvat (tuomio 23.4.2020, komissio v. Suomi (Uroshaahkan kevätmetsästys),
C‑217/19
,
EU:C:2020:291
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on niin, että kun luonnonvaraisten lintujen suojeluun sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä on lintudirektiivin 9 artiklassa säädettyä poikkeusjärjestelmää sovellettaessa mainittava poikkeuskriteerit selvästi ja täsmällisesti ja velvoitettava toimivaltainen viranomainen varmistamaan, ettei muuta tyydyttävää ratkaisua ole kyseisessä artiklassa tarkoitetuin tavoin, kyseisen poikkeusjärjestelmän soveltamisen yhteydessä esitetyistä perusteluista on käytävä ilmi, että muun tyydyttävän ratkaisun puuttumista koskeva vaatimus täyttyy (ks. vastaavasti tuomio 21.6.2018, komissio v. Malta,
C‑557/15
,
EU:C:2018:477
,
ja
kohta).
Tässä tilanteessa ei voida katsoa, että kansallinen lainsäädäntö, jossa käytetään lintudirektiivin 9 artiklassa säädettyä poikkeusjärjestelmää, täyttäisi kyseisen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan mukaiset perusteluvelvollisuutta koskevat edellytykset, kun se sisältää ainoastaan maininnan siitä, ettei muuta tyydyttävää ratkaisua ole, ilman että tämän maininnan tueksi olisi esitetty yksityiskohtaisia perusteluja, jotka perustuvat parhaaseen merkitykselliseen tieteelliseen tietoon ja joissa esitetään, millä perusteella toimivaltainen viranomainen on päätynyt katsomaan, että kaikki edellytykset, joiden nojalla poikkeus voidaan kyseisen direktiivin 9 artiklan mukaan myöntää, mukaan lukien edellytys muun tyydyttävän ratkaisun puuttumisesta, ovat täyttyneet.
Tämän jälkeen on muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että luonnonvaraisten lintujen metsästys, jota harjoitetaan virkistystarkoituksessa lintudirektiivissä säädetyin edellytyksin, voi olla kyseisessä direktiivissä sallittua ”asiallista hyötykäyttöä” (tuomio 23.4.2020, komissio v. Suomi (Uroshaahkan kevätmetsästys),
C‑217/19
,
EU:C:2020:291
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Myös perinteiset metsästysmenetelmät voivat kuulua ”asiallisen hyötykäytön” käsitteen piiriin, koska jäsenvaltioiden on toteuttaessaan kyseisessä artiklassa tarkoitettuja toimenpiteitä otettava huomioon virkistykseen liittyvät vaatimukset, kuten kyseisen direktiivin 2 artiklassa mainitaan.
Vaikka lintudirektiivin 2 artiklassa kehotetaan jäsenvaltioita panemaan direktiivi täytäntöön ottaen huomioon ekologiset, tieteelliset ja sivistykselliset vaatimukset sekä taloudelliset ja virkistykseen liittyvät vaatimukset, on kuitenkin todettava, että kyseisen direktiivin päätavoite on lintujen suojelu.
Tähän liittyen unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että perinteisen toiminnan säilyttäminen ei muodosta itsenäistä poikkeusta lintudirektiivillä käyttöön otetusta suojelujärjestelmästä (ks. vastaavasti tuomio 8.7.1987, komissio v. Belgia,
247/85
,
EU:C:1987:339
,
kohta; tuomio 28.2.1991, komissio v. Saksa,
C‑57/89
,
EU:C:1991:89
,
kohta ja tuomio 23.4.2020, komissio v. Suomi (Uroshaahkan kevätmetsästys),
C‑217/19
,
EU:C:2020:291
,
kohta).
Metsästysmenetelmät ovat nimittäin usein osa paikallista perinnettä tai käytäntöä, joten jos tavoite säilyttää ne muodostaisi itsenäisen poikkeamisperusteen, tämä johtaisi siihen, että lukuisat lintudirektiivin 9 artiklan vaatimusten vastaiset käytännöt sallittaisiin. Tällainen lähestymistapa olisi ristiriidassa kyseisen säännöksen välttämättä suppean tulkinnan kanssa.
On vielä syytä muistuttaa, että kun toimivaltaisen viranomaisen on tarkistettava muiden tyydyttävien ratkaisujen puuttuminen, sen on tyydyttävimmän ratkaisun määrittämiseksi verrattava keskenään sellaisia ratkaisuja, jotka täyttävät lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetyn poikkeusjärjestelmän edellytykset (ks. vastaavasti tuomio 23.4.2020, komissio v. Itävalta (Lehtokurpan kevätmetsästys),
C‑161/19
, ei julkaistu,
EU:C:2020:290
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin Fédération nationale des Chasseurs (kansallinen metsästäjäliitto) ja Ranskan hallitus väittävät, että pääasiassa kyseessä olevien lajien kasvattaminen ei voi muodostaa tyydyttävää ratkaisua, kun otetaan huomioon sen kustannukset ja voimassa oleva lainsäädäntö, jossa kielletään näiden lajien kauppa.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 36 kohdassa, on otettava huomioon SEUT 13 artikla, jonka mukaan unionin ja jäsenvaltioiden on otettava eläinten hyvinvoinnin vaatimukset täysimääräisesti huomioon laatiessaan ja pannessaan täytäntöön politiikkaa tällä alalla. Tästä seuraa, että sitä, ovatko vaihtoehtoiset ratkaisut tyydyttäviä, on arvioitava kohtuullisten vaihtoehtojen ja parhaan käytettävissä olevan tekniikan valossa (ks. analogisesti tuomio 9.3.2010, ERG ym.,
C‑379/08 ja C‑380/08
,
EU:C:2010:127
,
kohta).
Tältä osin oikeuskäytännössä on jo todettu, että suojeltujen lajien kasvattaminen ja lisääntyminen vankeudessa on omiaan tarjoamaan muun tyydyttävän ratkaisun, jos ne osoittautuvat mahdollisiksi (tuomio 12.12.1996, LRBPO ja AVES,
C‑10/96
,
EU:C:1996:504
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja että myös laillisesti pyydystettyjen tai hallussa pidettyjen lintujen kuljettaminen on direktiivissä 79/409 tarkoitettua asiallista hyötykäyttöä (tuomio 8.7.1987, komissio v. Belgia,
247/85
,
EU:C:1987:339
,
kohta). On myös niin, että se seikka, että kyseisten lajien kasvattaminen ja lisääntyminen vankeudessa ei vielä ole toteutettavissa suuressa mittakaavassa kansallisen lainsäädännön takia, ei sinällään ole omiaan saattamaan kyseenalaiseksi kyseisten muiden ratkaisujen merkityksellisyyttä (ks. vastaavasti tuomio 12.12.1996, LRBPO ja AVES,
C‑10/96
,
EU:C:1996:504
,
kohta).
Tästä seuraa, että muita sellaisia vaihtoehtoja, jotka voivat täyttää lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetyn vaatimuksen, vaikuttaa olevan olemassa, kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 30 ja 38 kohdassa.
Lisäksi on niin, että vaikka lintujen pyydystäminen liima-ansoilla sinänsä kuuluu metsästystoiminnan piiriin, se on vain muiden pyyntimenetelmien alustava vaihe, koska liima-ansoilla pyydystettyjä lintuja on tarkoitus käyttää houkuttimina muiden samaan lajiin kuuluvien lintujen houkuttelemiseksi, minkä jälkeen nämä ammutaan.
Pelkästään sitä, että muu pyydystämismenetelmä edellyttäisi mukauttamista ja siten poikkeamista perinteen tietyistä piirteistä, ei voida pitää riittävänä, jotta voitaisiin katsoa, ettei muuta tyydyttävää ratkaisua ole lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuin tavoin (ks. vastaavasti tuomio 12.12.1996, LRBPO ja AVES,
C‑10/96
,
EU:C:1996:504
,
kohta).
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että lintudirektiivin 9 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että lintujen pyydystämismenetelmän perinteinen luonne ei yksinään riitä osoittamaan, ettei tätä menetelmää voida korvata muulla tyydyttävällä ratkaisulla kyseisessä säännöksessä tarkoitetuin tavoin.
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan kyseisen direktiivin 8 artiklasta poiketen sellaisen lintujen pyydystämismenetelmän käyttö, joka johtaa pieniin sivusaaliisiin rajoitetun ajan.
On todettava, että tämä kysymys vaatii lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetun edellytyksen, jonka mukaan tiettyjen lintujen pyydystäminen, hallussa pitäminen tai muuten asiallinen hyötykäyttö on toteutettava valikoivasti, tulkintaa.
Kirjallisia huomautuksia esittäneet osapuolet ovat tältä osin viitanneet 27.4.1988 annettuun tuomioon komissio v. Ranska (
252/85
,
EU:C:1988:202
), 9.12.2004 annettuun tuomioon komissio v. Espanja (
C‑79/03
,
EU:C:2004:782
) tai 21.6.2018 annettuun tuomioon komissio v. Malta (
C‑557/15
,
EU:C:2018:477
).
Tässä yhteydessä on ensiksi korostettava, että yhteisön tuomioistuin totesi ensiksi mainitussa tuomiossa, että voimassa ollut kansallinen sääntely oli ”hyvin täsmällistä”, ja erityisesti, että pyyntilupien myöntämiselle oli ”huomattava määrä rajoittavia edellytyksiä”, ja se tyytyi katsomaan, ettei Euroopan komission esittämillä seikoilla voitu tukea tämän väitteitä, joiden mukaan kyseessä olevan jäsenvaltion lainsäädäntö oli ristiriidassa direktiivin 79/409 vaatimusten kanssa (ks. vastaavasti tuomio 27.4.1988, komissio v. Ranska,
252/85
,
EU:C:1988:202
,
ja
kohta), tarkastelematta kuitenkaan erityisesti ja nimenomaisesti pyydystämistä koskevan säännöstön sisältöä valikoivuutta koskevan edellytyksen kannalta. Näin ollen kyseistä tuomiota ei voida ymmärtää siten, että siinä olisi nimenomaisesti vahvistettu mainittu säännöstö kyseisen edellytyksen kannalta.
Toiseksi mainitusta tuomiosta on todettava, että siihen johtaneessa asiassa kyseessä ollut kansallinen lainsäädäntö, jossa sallittiin liima-ansoilla harjoitettavan metsästyksen tietty muoto, ei ollut yhtä tiukka kuin pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö, minkä vuoksi kyseisessä tuomiossa annettua ratkaisua ei voida soveltaa esillä olevassa asiassa.
Kolmanneksi mainitussa tuomiossa kyseessä ollut jäsenvaltio oli itse myöntänyt, ettei sen lainsäädännössä sallittu pyydystämismenetelmä ollut valikoiva.
Tämän jälkeen on todettava, että lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan sanamuodosta ilmenee, että jäsenvaltiot voivat poiketa kyseisen direktiivin 8 artiklassa säädetystä kiellosta käyttää direktiivin liitteessä IV olevassa a kohdassa lueteltuja pyydystämismenetelmiä muun muassa sillä edellytyksellä, että näillä menetelmillä sallitaan tiettyjen lintujen pyydystäminen ”valikoivasti”.
On todettava, että lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ei täsmennetä sitä, miten tämä edellytys on ymmärrettävä. Kyseisen säännöksen eri kieliversioiden tarkastelu ei myöskään anna viitteitä siitä, miten ”valikoivuuden” käsite on ymmärrettävä, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 53 ja 54 kohdassa.
Koska lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohta ei sisällä minkäänlaista viittausta kansallisiin lainsäädäntöihin, on todettava, että ”valikoivuuden” käsitettä on pidettävä unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä, jota on tulkittava yhtenäisesti unionin alueella (ks. analogisesti tuomio 25.6.2020, A ym. (Tuulivoimalat – Aalter ja Nevele),
C‑24/19
,
EU:C:2020:503
,
kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkinnassa on lisäksi otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys, johon se kuuluu, sekä toimella, jonka osa se on, tavoiteltavat päämäärät (tuomio 9.10.2019, BGL BNP Paribas,
C‑548/18
,
EU:C:2019:848
,
kohta).
Ilmaisusta ”valikoivuus” on aluksi todettava, että se kattaa sen tavanomaisessa merkityksessä kaiken sen, mikä liittyy valintaan eli prosessiin, jossa tietystä kokonaisuudesta valitaan määrättyjen ominaisuuksien perusteella tietyt osatekijät ja suljetaan pois muut.
Lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan asiayhteydestä on muistutettava, että kyseisen direktiivin 5 artiklan a alakohdassa kielletään yleisesti kaikkien 1 artiklassa tarkoitettujen lintulajien tahallinen tappaminen tai pyydystäminen käytetystä menetelmästä riippumatta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 ja 9 artiklan soveltamista. Tässä yhteydessä on todettava, että kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on kiellettävä ”kaikkien sellaisten erityisesti liitteessä IV olevassa a kohdassa lueteltujen välineiden, laitteiden ja menetelmien käyttö, joilla laajamittaisesti tai valikoimattomasti pyydystetään tai tapetaan lintuja tai joilla saatetaan paikallisesti hävittää jokin laji” ja joihin myös liima-ansojen käyttö kuuluu.
Näistä säännöksistä seuraa, että lintudirektiivissä kielletään lähtökohtaisesti käyttämästä sellaista pyydystämismenetelmää, jossa käytetään liima-ansoja, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 21 kohdassa.
Näin ollen lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetty poikkeamismahdollisuus on vastapuoli direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa säädetylle kiellolle käyttää valikoimattomia pyyntimenetelmiä ja erityisesti mainitun direktiivin liitteessä IV olevassa a kohdassa lueteltuja pyyntimenetelmiä.
Siltä osin kuin on lopuksi kyse lintudirektiivin päämääristä, on korostettava – kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan kolmannesta ja viidennestä perustelukappaleesta ilmenee –, että ”jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluvaa aluetta luontaisena elinympäristönään pitävien luonnonvaraisten lintulajien suojelu on välttämätöntä elinolojen parantamista ja kestävää kehitystä koskevien [unionin] päämäärien osalta” ja että monien sellaisten lintulajien kantojen pieneneminen ”uhkaa vakavasti luonnollisen ympäristön säilymistä, erityisesti sen vuoksi, että se uhkaa biologista tasapainoa”.
Tällaisen uhkan poistamiseksi lintudirektiivin 1 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että kyseisen direktiivin, joka ”koskee kaikkien luonnonvaraisina elävien lintulajien suojelua jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluvalla alueella, johon perustamissopimusta sovelletaan”, tavoitteena on ”näiden lajien suojelu, hoitaminen ja sääntely, ja se antaa säännökset niiden hyödyntämisestä”.
Lisäksi kyseinen direktiivi sijoittuu puitteisiin, jotka on luotu SEU 3 artiklalla ja perusoikeuskirjan 37 artiklalla, joiden mukaan unioni pyrkii pääasiallisesti kestävään kehitykseen ja ympäristönsuojelun korkean tason varmistamiseen.
Lisäksi lintudirektiivin 9 artiklan säännöksistä, joissa viitataan kyseisessä artiklassa säädetyn poikkeuksen tiukkaan valvontaan ja pyydystämisen valikoivuuteen, ja myös yleisestä suhteellisuusperiaatteesta ilmenee, että mainitun poikkeuksen, jota jäsenvaltio aikoo käyttää, on oltava oikeassa suhteessa sen oikeuttavaan tarpeeseen (tuomio 23.4.2020, komissio v. Suomi (Uroshaahkan kevätmetsästys),
C‑217/19
,
EU:C:2020:291
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen arvioitaessa sitä, onko pyydystämismenetelmä valikoiva lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, pyydystämismenetelmää koskevan toteuttamistavan ja muiden kuin kohdelintujen saaliin määrän lisäksi on otettava huomioon myös kyseisen menetelmän mahdollisesti aiheuttama vahinko pyydystetyille lajeille ottaen huomioon kyseisen direktiivin suojelutavoitteet.
Tältä osin on tehtävä ero sen mukaan, onko pyydystämismenetelmä tappava vai ei. Ensimmäisessä tilanteessa valikoivuutta koskevaa edellytystä on tulkittava pikemminkin tiukasti, mutta jälkimmäisessä tilanteessa kyseisen edellytyksen voidaan sen sijaan katsoa täyttyvän, jos on sivusaaliita, edellyttäen kuitenkin, että lajeja, jotka eivät ole kyseisen menetelmän kohdelajeja, pyydystetään pieni määrä määrätyn ajan, ja ne voidaan vapauttaa aiheuttamatta niille vähäistä suurempaa vahinkoa.
Vaikka siis sen perusteella, että pyydystämismenetelmä, joka ei lähtökohtaisesti tapa, johtaa sivusaaliisiin, ei sinänsä voida todeta, ettei kyseinen menetelmä ole valikoiva; näiden sivusaaliiden määrä ja kohdelajeihin sekä muihin kuin kohdelajeihin kohdistuvien mahdollisten vaikutusten laajuus kuvastavat tällaisen menetelmän valikoivuuden tasoa.
Lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan sanamuodosta, kun sitä luetaan kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan valossa, ja mainitun direktiivin päämääristä sekä SEU 3 artiklan, perusoikeuskirjan 37 artiklan, SEUT 191 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan ja eläinten hyvinvointia koskevan SEUT 13 artiklan määräyksiin perustuvista puitteista, joihin lintudirektiivi kuuluu, ilmenee, että kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu valikoivuutta koskeva edellytys on ymmärrettävä siten, että kun kyse on pyydystämismenetelmästä, joka ei tapa ja joka johtaa sivusaaliisiin, kyseinen edellytys täyttyy vain siinä tapauksessa, että sivusaaliiden määrä on rajallinen, eli sivusaaliissa on kyse tahattomasti pyydystettyjen yksilöiden hyvin pienestä määrästä rajoitettuna aikana, ja että ne voidaan vapauttaa aiheuttamatta niille vähäistä suurempaa vahinkoa.
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että pääasiassa kyseessä oleva pyydystämismenetelmä ei ”lähtökohtaisesti” tapa ja että se johtaa ainoastaan sivusaaliiden pieniin määriin erittäin rajoitetun ajan. Lisäksi 17.8.1989 annetun asetuksen 11 §:ssä säädetään, että kaikki sivusaaliina saadut linnut ”on puhdistettava ja vapautettava välittömästi”.
Kuten sekä pääasian kantajat että komissio ovat huomauttaneet ja kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 51 ja 64 kohdassa, on kuitenkin niin, jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen viime kädessä esittämistä toteamuksista muuta johdu, että pyydystetyille linnuille aiheutuu mitä todennäköisimmin peruuttamatonta vahinkoa puhdistamisesta huolimatta, koska liima-ansat saattavat luonteensa vuoksi vahingoittaa kaikkien pyydystettyjen lintujen sulkapeitettä.
Tältä osin on ensinnäkin muistutettava, että tämän tuomion 30 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että toimivaltaisilla viranomaisilla on lupien myöntämishetkellä oltava paras tieteellinen tieto, jonka perusteella voidaan osoittaa, että edellytykset, joiden nojalla lintudirektiivissä säädetystä suojelujärjestelmästä voidaan poiketa, täyttyvät.
Toiseksi on niin, että toimivaltaisten viranomaisten on poikkeusten myöntämisen jälkeen suoritettava kyseisen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan e alakohdan mukaisesti tarvittavat tarkastukset sen varmistamiseksi, että sivusaaliit vastaavat mahdollisimman tarkasti ennakoituja määriä ja ettei niille ole aiheutunut vähäistä suurempaa vahinkoa.
Tästä seuraa, että sellainen pyydystämismenetelmä, joka ei tapa ja joka johtaa sivusaaliisiin, ei täytä lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädettyä valikoivuutta koskevaa vaatimusta, kun sivusaaliit, vaikkakin kyse on pienistä määristä rajoitetun ajan, voivat aiheuttaa vähäistä suurempaa vahinkoa sellaisille pyydystetyille lajeille, jotka eivät ole kohdelajeja.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan kyseisen direktiivin 8 artiklasta poiketen sellainen pyydystämismenetelmä, joka johtaa sivusaaliisiin, jos sivusaaliit, vaikkakin kyse on pienistä määristä rajoitetun ajan, voivat aiheuttaa vähäistä suurempaa vahinkoa sellaisille pyydystetyille lajeille, jotka eivät ole kohdelajeja.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Luonnonvaraisten lintujen suojelusta 30.11.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/147/EY 9 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että lintujen pyydystämismenetelmän perinteinen luonne ei yksinään riitä osoittamaan, ettei tätä menetelmää voida korvata muulla tyydyttävällä ratkaisulla kyseisessä säännöksessä tarkoitetuin tavoin.

2)
Direktiivin 2009/147 9 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan kyseisen direktiivin 8 artiklasta poiketen sellainen pyydystämismenetelmä, joka johtaa sivusaaliisiin, jos sivusaaliit, vaikkakin kyse on pienistä määristä rajoitetun ajan, voivat aiheuttaa vähäistä suurempaa vahinkoa sellaisille pyydystetyille lajeille, jotka eivät ole kohdelajeja.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.