CELEX: 62020CJ0447
Преюдициално запитване
Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95
Собствени ресурси на Европейския съюз
Защита на финансовите интереси на Съюза
Процедури за установяване на нередности
Член 4
Приемане на административни мерки
Член 3, параграф 1
Давностен срок за процедурите
Изтичане
Възможност за позоваване в контекста на производството по принудително събиране
Член 3, параграф 2
Срок за изпълнение
Приложимост
Начален момент
Прекъсване и спиране
Свобода на преценка на държавите членки

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 3, параграфи 1 и 2 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95 на Съвета от 18 декември 1995 година относно защитата на финансовите интереси [на Европейския съюз] (
ОВ L 312, 1995 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 166).
Запитванията са отправени в рамките на спор между Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP) [Институт за финансиране на земеделието и риболова IP (IFAP)] и LM (C‑447/20), както и на спор между BD и Autoridade Tributária e Aduaneira (данъчен и митнически орган, Португалия) (C‑448/20) по повод принудителното събиране, по реда за изпълнение на данъчни задължения, на помощ, отпусната по съфинансирана от Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА) програма.
Правна уредба
Правото на Съюза
Трето и четвърто съображение от Регламент № 2988/95 гласят:
„[…]трябва […] да се противодейства на действията, насочени срещу финансовите интереси [на Съюза];
[…] ефективността на борбата с измамите срещу финансовите интереси [на Съюза] изисква създаването на общ набор от правни средства във всички области, попадащи в обхвата на политиките [на Съюза]“.
Съгласно член 1 от този регламент:
„1.   За целите на защитата на финансовите интереси [на Съюза], с настоящото се приемат общи правила, отнасящи се до единните проверки и до административните мерки и санкции, касаещи нередностите по отношение на правото [на Съюза].
2.   „Нередност“ означава всяко нарушение на разпоредба на правото [на Съюза], в резултат на действие или бездействие от икономически оператор, което е имало или би имало за резултат нарушаването на общия бюджет [на Съюза] или на бюджетите, управлявани от [него], или посредством намаляването или загубата на приходи, произтичащи от собствени ресурси, които се събират направо от името [на Съюза] или посредством извършването на неоправдан разход“.
Член 3 от посочения регламент, който се намира в дял I, свързан с „[о]бщи[те] принципи“, гласи следното:
„1.   Срокът за давност за процедурите е четири години от момента, в който нередността по смисъла на член 1, параграф 1 е извършена. Въпреки това секторните правила могат да предвиждат и по-кратък срок, който не може да бъде по-малък от три години.
В случай на продължаваща или повторно извършена нередност срокът за давност започва да тече от датата, на която нередността е прекратена. В случай на многогодишна програма срокът за давност във всеки случай продължава, докато програмата изрично не бъде прекратена.
Срокът за давност се прекъсва от всяко действие на компетентните органи, което е нотифицирано на лицето, свързано с разследването или правните действия, отнасящи се до нередността. Срокът за давност започва да тече отново след всяко действие, което го прекъсва.
Въпреки това [давността се счита за изтекла] най-късно на датата, на която изтича срок[,] равен на двукратния давностен срок, ако компетентните власти не са наложили санкция, освен ако административната процедура не е била [спряна] в съответствие с разпоредбите на член 6, параграф 1.
2.   Срокът за изпълнение на решението, налагащо административната санкция, е тригодишен. Срокът започва да тече от деня, в който решението става окончателно.
Случаите на прекъсване и спиране се уреждат от съответните разпоредби на националното право.
3.   Държавите членки запазват възможността да прилагат срок, който е по-дълъг от този, предвиден в параграфи 1 и 2 съответно“.
Дял II от същия регламент съдържа правила относно „[а]дминистративни[те] мерки и санкции“ и по-специално в член 4 предвижда:
„1.   Общото правило е, че всяк[а] нередност [води до] отнемане на незаконно придобитата облага:
[…]
2.   Прилагането на мерките по смисъла на параграф 1 се ограничава до отнемането на получената облага плюс — където това е предвидено — лихвите, които се определят въз основа на фиксиран лихвен процент.
[…]
4.   Мерките, предвидени в настоящия член, не се разглеждат като санкции“.
Португалското право
Decreto-Lei № 163 A/2000 (Декрет-закон 163-A/2000) от 27 юли 2000 г. (
Diário da República
I, серия I-A, № 172 от 27 юли 2000 г.), който установява по-специално общите правила за прилагане на оперативна програма „Селско стопанство и развитие на селските райони“, в член 11, параграф 1 гласи:
„[IFAP] може едностранно да прекрати договорите при неизпълнение от страна на бенефициера на някое от задълженията му или при липса или отпадане на някое от условията за отпускане на помощта, за което последният носи отговорност“.
Член 12 от този декрет-закон, озаглавен „Възстановяване на помощи и разходи“, предвижда:
„1.   При прекратяване на договора от [IFAP] за бенефициера възниква задължение да възстанови получените като помощ суми заедно със законната лихва, изчислена от датата, на която тези суми са му предоставени, без да се засяга прилагането на други предвидени в закона санкции.
2.   Предвиденото в предходния параграф възстановяване се извършва в срок от [петнадесет] дни след като бенефициерът е уведомен за прекратяването, за което той се уведомява изрично.
[…]“.
Съгласно член 15 от посочения декрет-закон:
„Изпълнителни основания са издадените от [IFAP] актове за установяване на задължения.
[…]“.
Código do Procedimento Administrativo (Административнопроцесуален кодекс) в редакцията си, приложима към споровете по главните производства (наричан по-нататък „CPA“), в член 163, озаглавен „Унищожаеми актове и режим на унищожаемост“, предвижда:
„1.   Подлежат на отмяна административните актове, приети в нарушение на принципите или другите приложими правни норми, за чието нарушаване не е предвидено друго наказание.
[…]
3.   Унищожаемите актове могат да бъдат обжалвани пред самата администрация или пред компетентния административен съд в определените от закона срокове.
[…]“.
Член 179 от CPA, озаглавен „Изпълнение на парични задължения“, гласи:
„1.   Когато по силата на административен акт на публичноправно юридическо лице или по негово разпореждане трябва да бъде изплатена парична сума, при липса на доброволно изпълнение в определения срок, се образува данъчно изпълнително производство, съгласно данъчното процесуално законодателство.
2.   За изпълнението на разпоредбите на предходния параграф компетентният орган издава в съответствие със законовите разпоредби акт за установяване на публично задължение, което представлява изпълнително основание, и го изпраща на компетентната служба на данъчната администрация заедно с административната преписка“.
Член 58, параграф 1 от Código do Processo nos Tribunais Administrativos (Процесуален кодекс на административните съдилища) в редакцията, приложима към споровете по главните производства (наричан по-нататък „CPTA“), гласи:
„Освен ако в закона е предвидено друго, оспорването на нищожните актове не е обвързано със срок, а оспорването на унищожаемите актове се извършва в срок от:
a)
една година, ако актът се протестира от прокурора;
b)
три месеца в останалите случаи“.
Член 59, параграф 2 от CPTA гласи следното:
„Срокът за оспорване от адресатите на административния акт, на които той трябва да бъде връчен, тече едва от датата на връчването на заинтересованото лице или, когато последното е избрало този начин на представителство в производството, на неговия пълномощник, или от датата на последното връчване, когато актът е връчен на заинтересованото лице и на неговия пълномощник, дори ако е подлежал на задължително публикуване“.
Código de Procedimento e de Processo Tributário (Данъчнопроцесуален кодекс) в редакцията, приложима към споровете по главните производства, в член 148, параграф 2 предвижда:
„По реда на данъчното изпълнително производство могат да се събират в случаите и при условията, изрично предвидени в закона:
a)
останалите задължения към държавата и други публичноправни юридически лица, дължими по силата на административен акт;
b)
възстановяване или връщане на неправомерно платени суми“.
Член 204 от този кодекс, озаглавен „Основания за възражение срещу изпълнението“, в параграф 1 предвижда:
„1.   Възражение може да се прави на някое от следните основания:
[…]
d) погасяване на изискуемото задължение по давност“.
Що се отнася до прекъсването и спирането на давността за задължения, които трябва да следват правния режим, приложим за неданъчните задължения към държавата, член 40, параграф 2 от Decreto-Lei № 155/92 (Декрет-закон № 155/92) от 28 юли 1992 г. (
Diário da República
I, серия I-A, бр. 172 от 28 юли 1992 г.) гласи, че „се прилагат правилата за спиране и прекъсване на давността, предвидени в гражданското право“.
Съгласно член 323 от Código Civil (Граждански кодекс) „давността се прекъсва с призоваване или връчване по съдебен ред на всеки акт, който пряко или непряко изразява намерение за упражняване на това право, независимо за кое производство се отнася актът, дори съдът да не е компетентен“.
Споровете в главните производства, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
Относно фактите по главното производство, от акта за преюдициално запитване по дело C‑447/20 е видно, че на 13 февруари 2002 г. IFAP, който е самостоятелна административна структура, и LM са сключили договор за отпускане на помощ по програма, съфинансирана от ФЕОГА.
Няма спор по това, че LM е променил одобрената инвестиция без разрешение. Не е известна датата на тази промяна. Според LM нередността при изпълнението на договора е извършена на 15 февруари 2002 г.
След повече от четири години, на 26 февруари 2006 г. IFAP изпратил на LM писмо, от което личи неговото намерение да преразгледа размера на отпусната на последния помощ. На 1 март 2006 г. LM подписал обратната разписка, че е получил това писмо.
След повече от пет години, с писмо от 23 юни 2011 г., IFAP уведомил LM за решението си да изиска възстановяване на отпуснатата на 13 февруари 2002 г. финансова помощ.
На 8 август 2012 г. срещу LM е образувано данъчно изпълнително производство за събиране на неправомерно получените суми.
Сезиран с подадено от LM възражение срещу данъчното изпълнително производство, Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Административен и данъчен съд Порто, Португалия) го уважил с решение от 23 октомври 2018 г. с мотива, че срокът за установяване на въпросната нередност е изтекъл.
Що се отнася до фактите по главното производство, от акта за преюдициално запитване по дело C‑448/20 е видно, че с писмо от 12 декември 2006 г. IFAP уведомил BD за констатирани нередности при изпълнението на договора за предоставяне на помощ по регионалните оперативни програми, сключен на 20 април 2004 г., и че тези нередности били извършени преди 31 декември 2004 г.
На 20 декември 2006 г. BD подал жалба по административен ред.
След повече от четири години, с писмо от 13 юли 2011 г., BD бил уведомен за решението на IFAP да прекрати едностранно договора за предоставяне на разглежданата помощ и да изиска възстановяване на неправомерно получените суми.
След повече от четири години, на 16 декември 2015 г. данъчната администрация образувала срещу BD данъчно изпълнително производство въз основа на „акт за установяване на задължение“, издаден на 1 декември 2015 г. от IFAP, който послужил за изпълнително основание.
Сезиран с подадено от BD възражение срещу данъчното изпълнително производство, с решение от 16 април 2018 г. Tribunal Administrativo e Fiscal de Mirandela (Административен и данъчен съд Мирандела, Португалия) уважил това възражение с мотива, че срокът за установяване на нередност, който е четири години и е започнал да тече на 12 декември 2006 г., е изтекъл.
IFAP обжалвал решенията, посочени в точки 23 и 28 от настоящото решение, пред запитващата юрисдикция.
От актовете за преюдициално запитване по настоящите дела е видно, че в случая IFAP приел решения за събиране на вземане, с които задължил LM и BD да възстановят неправомерно получените помощи. Тъй като не били оспорени своевременно пред компетентния административен съд, тези решения станали окончателни.
С цел изпълнение на решенията за събиране на вземане португалското право позволява на IFAP да използва съдебно производство, наречено „данъчно изпълнително“ производство. В това отношение LM и BD подали възражение срещу данъчните изпълнителни производства, като изтъкнали, че адресираните до тях решения за събиране на вземане са приети, след като е изтекла погасителната давност за процедурите за установяване на нередности по административен ред.
Ето защо според запитващата юрисдикция следва да се определи дали възражението срещу данъчното изпълнение е подходящият процесуален способ за определяне на погасителната давност за процедурите за установяване на нередности, предвидена в член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95, и ако това е така, да се установи приложимият за тази давност срок, както и правилата за изчисляването му.
Тази юрисдикция подчертава, че преписката, с която разполага, е непълна, така че началният момент на давностния срок не може да се определи с точност. Тя отбелязва и че не знае дали IFAP е приел други актове, освен посочените по-горе, които може да са прекъснали давността.
В случай че възражението срещу данъчното изпълнение не може да се основава на погасяването по давност на процедурите за установяване на нередности, би следвало да се тълкува член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95, предвиждащ срока, в който може да се извърши принудително събиране на неправомерно получените суми.
Що се отнася до съдържанието на португалското право, запитващата юрисдикция отбелязва, че с възражение срещу данъчното изпълнение може да се изтъкне погасяване по давност на задължението, което предполага проверка дали не е превишен срокът, в който кредиторът е можел валидно да иска от длъжника плащане на редовно възникнало задължение. От друга страна, член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95 урежда приложимия за процедурите давностен срок, в който евентуалното може да се приеме решение за събиране на неправомерно получени помощи.
Във връзка с последното запитващата юрисдикция посочва, че според нея предвиденият в член 3, параграф 2 от този регламент тригодишен срок за изпълнение на такива решения не се включва в посочения в параграф 1 от същия член давностен срок за процедурите за установяване на нередност.
Освен това тази юрисдикция отбелязва, че решението за събиране на вземане трябва да се обжалва по съдебен ред в предвидения за тази цел срок. Според нея единствено в този контекст португалското право позволява да се изтъкнат евентуалните незаконосъобразности на това решение, включително по-специално фактът, че процедурите за установяване на нередности са погасени по давност. Тя изтъква, че възражението срещу данъчното изпълнение позволява произнасяне само по давността за задължението, но не и по давността за процедурите за установяване на нередности.
Според посочената юрисдикция обаче изтичането на сроковете по член 3 от Регламент № 2988/95 би могло да доведе до неизискуемост на вземане, произтекло от неправомерно получена помощ. Ето защо тя иска да се установи дали разпоредбите на португалското право, съгласно които възражението срещу данъчното изпълнение не може да се основава на посочената в параграф 1 от този член давност за процедурите за установяване на нередности, са в съответствие с правото на Съюза.
Освен това запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно португалското право срокът, приложим за изпълнение на решението за събиране на вземане, тече от момента на приемането му, докато член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95 сочи датата, на която това решение става окончателно.
По същия начин не е ясно дали случаите на прекъсване и спиране на този срок, предвидени в португалското право, отговарят на изискванията на Регламент № 2988/95. Всъщност връчването на съобщение на заинтересованото лице в рамките на изпълнителното производство прекъсва срока за изпълнение, към който следва да се добавят периодите на спиране при обжалване по административен ред, оспорване по съдебен ред, обжалване пред по-горна инстанция или възражение, когато в резултат на тези процесуални действия събирането на задължението спира. Такова спиране продължава докато бъде прието окончателно съдебно решение, което слага край на изпълнителното производство.
При тези обстоятелства Supremo Tribunal Administrativo (Върховен административен съд, Португалия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси, формулирани по един и същ начин по всяко от настоящите две дела:
„1)
Допуска ли член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95 национална правна разпоредба, съгласно която на бенефициера на безвъзмездна финансова помощ е възложена тежестта да оспорва по съдебен ред пред компетентния съд акта, който разпорежда връщането на неправомерно получени суми поради установена нередност, като в противен случай, ако не бъде оспорен в определен срок, този акт ще стане необжалваем (т.е. когато бенефициерът не упражни своевременно предоставените му от националното право средства за защита) и следователно неправомерно платената сума може да бъде поискана съгласно правилата и сроковете, предвидени в националното право?
2)
Допуска ли член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95 национална правна разпоредба, съгласно която бенефициерът на безвъзмездна финансова помощ не може да се позове на изтекъл срок от 4 или 8 години в съдебното производство по принудително събиране срещу него, а може да постави този въпрос за преценка само в производството по оспорване на акта, с който се разпорежда връщането на неправомерно получени суми поради установена нередност?
[…]
3)
[При отрицателен отговор на тези въпроси, с]ледва ли предвиденият в член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95 тригодишен срок да се счита за давностен срок по отношение на задължението, установено с акта, с който се разпорежда връщане на неправомерно получени суми в случай на нередности във връзка с финансирането? И трябва да се изчислява от датата на издаване на акта?
[…]
4)
[Допуска ли] член 3 от Регламент № 2988/95 национална правна разпоредба, при която тригодишният давностен срок по отношение на задължението, установено с акта, с който се разпорежда връщане на неправомерно получени суми в случай на нередности във връзка с финансирането, се брои от издаването на този акт, прекъсва се с връчването на съобщението за принудително събиране на посочените суми и се спира до постановяване на окончателно решение, което слага край на производството в случай на обжалване по административен ред, оспорване по съдебен ред, обжалване пред по-горна инстанция или възражение, когато тези производства спират събирането на вземането?“.
На 27 октомври 2020 г. председателят на Съда съединява дела C‑447/20 и C‑448/20 за целите на писмената и устната фаза на производство и на съдебното решение.
С писмо от 16 септември 2021 г. секретариатът на Съда изпраща на запитващата юрисдикция искане за разяснения. В отговор на това искане запитващата юрисдикция посочва, от една страна, що се отнася до началния момент на предвидения в член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95 срок, че видно от член 160 от CPA решението за налагане на санкция става окончателно (ефективно), считано от момента на връчването му. От друга страна, относно случаите на прекъсване и спиране на този срок, тя потвърждава, че „що се отнася до задължение, което трябва да следва правния режим, приложим за неданъчните задължения към държавата“, съгласно португалското право „се прилагат правилата за спиране и прекъсване на давността, предвидени в гражданското право“ и че „от приложимото в случая гражданско право следва, че няма основания за спиране на този давностен срок“, като същевременно потвърждава, че „давността се прекъсва с призоваване или връчване по съдебен ред на всеки акт“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предвижда, че за да оспори решение за събиране на неправомерно платени суми, прието след изтичането на посочения в тази разпоредба давностен срок за процедурите за установяване на нередности, адресатът му трябва да заяви нередовността на това решение в определен преклузивен срок пред компетентния административен съд и повече не може да се противопоставя на изпълнението на това решение, като се позовава на същата нередовност в контекста на образуваното срещу него съдебно производство по принудително събиране на това вземане.
Следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 1 Регламент № 2988/95 въвежда „общи правила, отнасящи се до единните проверки и до административните мерки и санкции, касаещи нередностите по отношение на правото на [на Съюза]“, с цел, както е видно от трето съображение от този регламент, „да се противодейства на действията, насочени срещу финансовите интереси на [Съюза] във всички области“ (решения от 24 юни 2004 г., Handlbauer,
C‑278/02
,
EU:C:2004:388
, т.
и от 11 юни 2015 г., Pfeifer & Langen,
C‑52/14
,
EU:C:2015:381
, т.
).
Видно от член 4, параграф 1 от този регламент, посочените административни мерки могат да се състоят, както в случаите по главните производства, в отнемане на незаконно придобитата облага.
Член 3, параграф 1, първа алинея от Регламент № 2988/95 определя в областта на преследванията давностен срок, който се прилага по-конкретно към подобни административни мерки и започва да тече от момента на извършване на нередността, като последната съгласно член 1, параграф 2 от същия регламент обхваща „[в]сяко нарушение на разпоредба на правото [на Съюза], в резултат на действие или бездействие от икономически оператор, което е имало или би имало за резултат нарушаването на общия бюджет [на Съюза]“ (решение от 22 декември 2010 г., Corman,
C‑131/10
,
EU:C:2010:825
, т.
и цитираната съдебна практика).
С приемането на Регламент № 2988/95, и в частност на член 3, параграф 1, първа алинея от него, законодателят на Съюза решава да въведе приложимо в тази област общо правило за погасителна давност, с което цели, от една страна, да определи минимален срок, приложим във всички държави членки, а от друга страна, да се откаже от възможността за преследване на нередност, накърняваща финансовите интереси на Европейския съюз, след изтичането на четиригодишен период от нейното извършване (решение от 5 март 2019 г., Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно от датата на влизане в сила на Регламент № 2988/95 всяка нередност, накърняваща финансовите интереси на Съюза, може — по принцип и с изключение на секторите, за които законодателят на Съюза е предвидил по-къс срок — да бъде преследвана от компетентните органи на държавите членки в срок от четири години (решение от 5 март 2019 г., Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това следва да се припомни, че срокът по член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95 цели да гарантира правната сигурност на икономическите оператори. Всъщност те трябва да са в състояние да установят кои техни операции са породили окончателни последици и за кои все още може да се води процедура за установяване на нередности (решение от 11 юни 2015 г., Pfeifer & Langen,
C‑52/14
,
EU:C:2015:381
, т.
).
Следователно тази разпоредба предоставя на икономическите оператори право, което означава, че те трябва да могат да се позоват на погасяването на процедурите за установяване на нередности, за да се противопоставят на прилагането спрямо тях на административни мерки и санкции.
В това отношение следва да се отбележи, че Регламент № 2988/95 нито определя наличните способи за защита срещу решенията, които налагат административни мерки и санкции, нито посочва компетентните да ги разгледат юрисдикции; той не предвижда и преклузивен или давностен срок, при изтичането на който — ако не са били оспорени пред компетентния съд — тези решения придобиват окончателен характер.
При липса на правна уредба на Съюза в дадена област, във вътрешния правен ред на всяка държава членка трябва да се посочат компетентните юрисдикции и да се определят процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, доколкото, от една страна, тези правила не са по-неблагоприятни от онези, които уреждат аналогични вътрешноправни съдебни производства (принцип на равностойност), и от друга страна, доколкото не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) (решение от 12 февруари 2008 г., Kempter,
C‑2/06
,
EU:C:2008:78
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая нищо в актовете за преюдициално запитване не позволява да се приеме, че предвиденият в член 58, параграф 1 от CPTA тримесечен срок за оспорване на административно решение — каквито са решенията за събиране на вземане, оспорени инцидентно в главните производства — противоречи на принципа на равностойност, което обаче запитващата юрисдикция следва да провери.
Що се отнася до принципа на ефективност, Съдът неведнъж е постановявал, че определянето на разумни преклузивни срокове за предявяване на иск или подаване на жалба принципно отговаря на изискването за ефективност, доколкото то представлява приложение на общия принцип на правната сигурност. В действителност такива срокове не могат да направят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза, макар по дефиниция изтичането на тези срокове да води до частично или пълно отхвърляне на предявения иск или подадената жалба (вж. в този смисъл решения от 12 февруари 2008 г., Kempter,
C‑2/06
,
EU:C:2008:78
, т.
и от 14 февруари 2019 г., Nestrade,
C‑562/17
,
EU:C:2019:115
, т.
).
Все пак за националните правни уредби, които попадат в приложното поле на правото на Съюза, държавите членки са длъжни да определят сроковете в зависимост по-конкретно от значимостта на приеманите решения за заинтересованите лица, сложността на приложимите производства и законодателни актове, броя на лицата, които могат да бъдат засегнати, и другите публични или частни интереси, които трябва да се вземат предвид. При това условие държавите членки могат свободно да предвиждат срокове с по-малка или по-голяма продължителност (решение от 21 декември 2016 г., TDC,
C‑327/15
,
EU:C:2016:974
, т.
).
В това отношение национални разпоредби като член 58, параграф 1 и член 59, параграф 2 от CPTA, които предвиждат, че адресатът на административно решение — каквито са решенията за събиране на вземане, оспорени инцидентно в главните производства — разполага с преклузивен тримесечен срок, считано от връчването на посоченото решение, за да го оспори, изглежда, не противоречи на принципа на ефективност.
Всъщност такъв срок е разумен, доколкото позволява на заинтересованото лице да прецени дали са налице основания за оспорване на засягащото го решение и евентуално да подготви обжалването му. Освен това началният момент от връчването на акта гарантира, че заинтересованото лице не би могло да се окаже в положение, при което този срок е изтекъл, без дори да е било запознато с приемането му (вж. по аналогия решение от 11 септември 2019 г., Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, т.
и
).
Освен това, що се отнася до способите за защита, чрез които може да се оспорят административни решения — каквито са решенията за събиране на вземане, оспорени инцидентно в главните производства — следва да се констатира, че по принцип задължение за сезиране на компетентния административен съд като предвиденото в член 163, параграф 3 от CPA не противоречи на принципите на равностойност и ефективност, а представлява легитимно упражняване на процесуалната автономия на държавите членки. По-конкретно такова задължение само по себе си не може да направи практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза.
Така или иначе следствие от принципа на правната сигурност е принципът на защита на оправданите правни очаквания и първият изисква, от една страна, правните норми да бъдат ясни и точни, а от друга страна, прилагането им да е предвидимо за правните субекти (решения от 15 февруари 1996 г., Duff и др.,
C‑63/93
,
EU:C:1996:51
, т.
и от 11 септември 2019 г., Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, т.
).
По-конкретно в случая не е видно — като това следва да се провери от запитващата юрисдикция — че португалското право не позволява на правните субекти, адресати на административно решение, да определят с точност коя юрисдикция е компетентна да разглежда жалби срещу такова решение.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че стига да са спазени принципите на равностойност и ефективност, допуска национална правна уредба, която предвижда, че за да оспори решение за събиране на неправомерно платени суми, прието след изтичането на посочения в тази разпоредба давностен срок за процедурите за установяване на нередности, адресатът му трябва да заяви нередовността на това решение в определен преклузивен срок пред компетентния административен съд и повече не може да се противопоставя на изпълнението на това решение, като се позовава на същата нередовност в контекста на образуваното срещу него съдебно производство по принудително събиране на това вземане.
По третия въпрос в първата му част
С третия си въпрос в първата му част запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че изтичането на предвидения в нея срок води до погасяване по давност на задължението, за чието събиране има издадено решение.
По приложното поле на член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95
В самото начало следва да се отбележи, че съгласно текста на член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 срокът за изпълнение на решението, налагащо административната санкция, е тригодишен.
В случая, както следва от точка 46 от настоящото решение, националните решения, които трябва да бъдат изпълнени, не постановяват санкция, а налагат административна мярка, а именно връщането на неправомерно получените помощи. Ето защо следва да се провери дали член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 се прилага и за такива решения.
Съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решение от 3 септември 2015 г., Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, т.
).
Що се отнася, на първо място, до контекста на член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95, следва да се припомни, че в текста на четвърта алинея на член 3, параграф 1 се говори за налагането на „санкция“, което може да сочи, че тази алинея се прилага само към процедурите за установяване на нередности, в които се налагат административни санкции по смисъла на член 5 от Регламента (решение от 3 септември 2015 г., Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, т.
).
От практиката на Съда обаче следва, че този езиков анализ не е определящ и че предвид систематичния анализ и целта на член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95 предвиденият в него давностен срок за процедурите за установяване на нередности се прилага както към нередностите, които водят до налагане на административна санкция по смисъла на член 5 от него, така и към нередностите, наведени в подкрепа на жалбите в главните производства, за които е наложена административна мярка, състояща се отнемането на незаконно придобитата облага по смисъла на член 4 от този регламент. Ето защо за целите на прилагането на член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95 не следва да се провежда разграничение между административна санкция и административна мярка (вж. в този смисъл решение от 3 септември 2015 г., Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, т.
—
и цитираната съдебна практика).
Тази констатация се налага и що се отнася до приложното поле на член 3, параграф 2 от този регламент.
Всъщност следва да се отбележи, от една страна, че член 3 се намира в дял първи от Регламент № 2988/95, който урежда „общи[те] принципи“ при неговото прилагане. Следователно този член се прилага за всички актове, предвидени в дял II от Регламента, а именно административните мерки и санкции.
От друга страна, следва да се отбележи, че целта на член 3, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2988/95 е една и съща, а именно да се определят правила относно сроковете, приложими към процедурите за установяване на нередности и към изпълнението на евентуално приетите след тях решения, което е довод в полза на съгласуваното им тълкуване.
Освен това би било несъгласувано тълкуването на член 3 от Регламент № 2988/95, че в параграф 2 законодателят на Съюза се е ограничил до това да установи срока на изпълнение само на решенията за налагане на административна санкция, докато в параграф 1 от този член е определил правилата за давността, приложими към процедурите, които биха могли да доведат до приемане на решения за налагане не само на такива санкции, но и на административни мерки. То би довело дотам, че само срокът за изпълнение на административните мерки няма да е определен в правото на Съюза, което би било в противоречие с целта на член 3, както и с общия разум на установения с него режим на давността (вж. в този смисъл решение от 3 септември 2015 г., Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, т.
).
Следователно, тъй като предвидените в член 3, параграф 1 от Регламент № 2988/95 давностни срокове обхващат както решенията относно административните санкции, така и решенията относно административните мерки, за да се осигури съгласуваност на предвидения в член 3 от този регламент режим на давност, следва да се приеме, че посоченият в параграф 2 на този член срок за изпълнение обхваща и двата вида решения.
Следва да се добави, че видно от член 5 от този регламент, посочените в него санкции се отнасят до преднамерено извършените или причинените по небрежност нередности, които по принцип са особено сериозни. Няма да е съгласувано тълкуването на член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95 в смисъл, че предвижда срок за изпълнение само за решенията относно такива санкции, но не и за решенията относно предвидените в член 4 от същия регламент административни мерки, които са приложими и за не толкова сериозни случаи на нередности.
Що се отнася, на второ място, до целта на Регламент № 2988/95, следва да се отбележи, че тя също изисква еднакво тълкуване на член 3, параграфи 1 и 2 от този регламент.
Всъщност, от една страна, както бе припомнено в точка 45 от настоящото решение, видно от член 1, Регламент № 2988/95 въвежда общи правила, отнасящи се до единните проверки и до административните мерки и санкции, касаещи нередностите по отношение на правото на Съюза, и това, както личи от трето съображение от този регламент, с цел да се противодейства на действията, насочени срещу финансовите интереси на Съюза.
В това отношение посредством член 3 посоченият регламент осигурява съгласувана уредба на режима на давността (вж. в този смисъл решение от 3 септември 2015 г., Sodiaal International,
C‑383/14
,
EU:C:2015:541
, т.
). Подобна съгласувана уредба допринася за ефективността на борбата с измамите срещу финансовите интереси на Съюза, която, както следва от четвърто съображение от същия регламент, изисква създаването на общ набор от правни средства във всички области, попадащи в обхвата на политиките на Съюза.
При това положение съгласуваността на такъв режим изисква приложното поле на член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95 да не се тълкува по-ограничено от това на параграф 1 от този член.
От друга страна, както бе припомнено в точка 50 от настоящото решение, посоченият в параграф 1 от този член срок цели да гарантира правната сигурност на икономическите оператори. Всъщност те трябва да са в състояние да установят кои техни операции са породили окончателни последици и за кои все още може да се води процедура за установяване на нередности.
Параграф 2 от посочения член преследва същата цел за правна сигурност. Така той дава на икономическите оператори възможност да установят дали решение, прието след образувана процедура за установяване на нередност, все още може да бъде изпълнено. Предвид тази цел е изкуствено и не може да бъде оправдано тълкуване на посочената разпоредба в смисъл, че провежда разграничение между решенията за налагане на административни мерки и решенията, предвиждащи административни санкции, що се отнася до приложимостта на срока за изпълнение.
Следва да се отбележи още и че да се счита, че минималните срокове по член 3, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2988/95 — чиято продължителност е по принцип достатъчна, за да позволи на националните органи да санкционират нередност, накърняваща финансовите интереси на Съюза (вж. в този смисъл решение от 17 септември 2014 г., Cruz & Companhia,
C‑341/13
,
EU:C:2014:2230
, т.
) — се прилагат както към решенията за приемане на административни мерки, така и към решенията относно административните санкции, допринася за гарантиране на общото задължение на националната администрация да полага дължимата грижа, когато проверява редовността на извършваните от нея плащания, които се отразяват на бюджета на Съюза, което предполага, че тя трябва да вземе мерки за бързо отстраняване на нередностите (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2015 г., Pfeifer & Langen,
C‑52/14
,
EU:C:2015:381
, т.
).
Що се отнася до член 4, параграф 4 от Регламент № 2988/95, съгласно който административните мерки „не се разглеждат като санкции“, следва да се отбележи, че целта на това уточнение е единствено да подчертае факта, че административните мерки нямат репресивен характер, тъй като водят само до отнемане на незаконно придобитата облага (вж. в този смисъл решение от 26 май 2016 г., Județul Neamț и Județul Bacău,
C‑260/14 и C‑261/14
,
EU:C:2016:360
, т.
). Това обаче не може да обоснове разлика в третирането на административните мерки и санкции с оглед на сроковете, предвидени в член 3 от този регламент, тъй като и двата инструмента могат да засегнат имуществото на съответните лица.
С оглед на изложените по-горе съображения следва да се констатира, че член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95 обхваща както административните санкции по смисъла на член 5, параграф 1 от този регламент, така и административните мерки по смисъла на член 4, параграф 1 от него, които могат да бъдат предприети за защита на финансовите интереси на Съюза.
По последиците от изтичането на срока, предвиден в член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95
Относно поставения въпрос следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция иска от Съда да установи естеството на срока, предвиден в член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95. Така тя се стреми да установи дали ответниците в главните производства могат да се противопоставят на принудителното изпълнение на адресираните до тях решения за събиране на вземане. Според запитващата юрисдикция, ако Съдът постанови, че изтичането на предвидения в член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95 срок води до погасяване по давност на задължението, за което се отнасят тези решения, португалското право дава на ответниците в главните производства основание за възражение срещу въпросното принудително събиране на задължение. Освен това следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция не е посочила разпоредба, според която в португалското право може да се прилага срок за изпълнение, по-дълъг от установения в член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95, в съответствие с възможността, запазена за държавите членки съгласно член 3, параграф 3 от този регламент.
Предвид това уточнение следва да се припомни, както личи от анализа на неговото приложно поле, член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 предвижда тригодишен срок за изпълнение на решенията, които налагат административна мярка или санкция. Ето защо, без да се засяга запазената за държавите членки съгласно член 3, параграф 3 от този регламент възможност, след изтичането на срока, установен в параграф 2, първа алинея на този член, такива решения вече не могат да бъдат изпълнявани.
Що се отнася конкретно до решение, включващо административна мярка, която изисква от адресата да възстанови неправомерно получена сума, изтичането на посочения срок води до това, че съответната сума вече не може да бъде събрана чрез принудително изпълнение. Така адресатът на това решение може, в зависимост от случая, да възрази срещу изпълнителните производства.
В това отношение фактът, че правото на държава членка може да не предвижда основание за възражение в такъв случай, не би могъл да попречи на адресата на решение за събиране на неправомерно получени суми да твърди, че срокът за изпълнение по член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95, е изтекъл.
Всъщност, с оглед на самото естество на регламентите и тяхната функция в системата от източници на правото на Съюза, разпоредбите на регламентите по общо правило имат непосредствено действие в националните правни системи, без да е необходимо националните органи да приемат мерки за прилагане (решения от 24 юни 2004 г., Handlbauer,
C‑278/02
,
EU:C:2004:388
, т.
и от 28 октомври 2010 г., SGS Belgium и др.,
C‑367/09
,
EU:C:2010:648
, т.
).
Все пак някои от тези разпоредби могат да налагат приемането на национални мерки за прилагане от държавите членки (решения от 24 юни 2004 г., Handlbauer,
C‑278/02
,
EU:C:2004:388
, т.
и от 28 октомври 2010 г., SGS Belgium и др.,
C‑367/09
,
EU:C:2010:648
, т.
).
Това обаче не е така при член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95. Вярно е, че съгласно втората алинея от този параграф държавите членки са длъжни да уредят в националното си право случаите на прекъсване и спиране, но ако такива случаи на прекъсване или спиране не съществуват, вече не съществуват или не са били изтъкнати своевременно, изтичането на този срок задължително води до невъзможност решението за събиране на неправомерно получени суми да се изпълни принудително.
Тази констатация не намира опровержение в член 3, параграф 3 от Регламент№ 2988/95. Всъщност, дори ако държавите членки използват възможността да въведат по-дълъг срок за изпълнение от предвидения в член 3, параграф 2, изтичането на така удължения срок също води до невъзможност да се изпълни решението за събиране на неправомерно получени суми.
При тези обстоятелства, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция на въпроса дали адресатите на решения за събиране на неправомерно получени суми могат да се противопоставят на принудителното им изпълнение, след като изтече срокът, предвиден в член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95, не е необходимо да се определя дали изтичането на този срок води до погасяване по давност и на задължението, за което се отнасят тези решения.
С оглед на всичко изложено по-горе на третия въпрос в първата му част следва да се отговори, че член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че има непосредствено действие в националните правни системи, без да е необходимо националните органи да приемат мерки за прилагане. Следователно адресатът на решение за събиране на неправомерно получени суми трябва във всички случаи да може да се позове на изтичането на срока за изпълнение по член 3, параграф 2, първа алинея от този регламент или евентуално на удължения срок за изпълнение съгласно член 3, параграф 3 от същия, за да се противопостави на принудителното събиране на тези суми.
По третия въпрос във втората му част и четвъртия въпрос в първата му част
С третия си въпрос във втората му част и с четвъртия си въпрос в първата му част запитващата юрисдикция иска да установи дали член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която установеният в тази алинея срок за изпълнение започва да тече от приемането на решение, с което се разпорежда възстановяване на неправомерно получени суми.
Що се отнася до началния момент на предвидения в член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95 срок, от анализа на приложното поле на първата алинея на тази разпоредба, както и от нейния текст е видно, че този срок тече от деня, в който решението за налагане на административна мярка или санкция стане окончателно.
Освен това следва да се припомни, както личи от точка 88 от настоящото решение, че поради самото им естество и поради тяхната функция в системата от източници на правото на Съюза, разпоредбите на регламентите по общо правило имат непосредствено действие в националните правни системи, без да е необходимо националните органи да приемат мерки за прилагане.
Несъмнено държавите членки могат да приемат мерки за прилагането на даден регламент, ако не създават пречка за пряката му приложимост, не прикриват неговия общностен характер и ако уточнят, че упражняват предоставената им с този регламент свобода на преценка, спазвайки разпоредбите на същия регламент (решение от 25 ноември 2021 г., Finanzamt Österreich (Семейни надбавки за сътрудник по програми за помощ за развитие),
C‑372/20
,
EU:C:2021:962
, т.
и цитираната съдебна практика).
Доколкото обаче предвижда, че установеният в нея срок започва да тече от деня, „в който решението става окончателно“, член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 не оставя на държавите членки никаква свобода на преценка. Следователно тази разпоредба не допуска национална правна уредба, съгласно която срокът за изпълнение започва да тече от самото приемане на решение, с което се разпорежда възстановяване на неправомерно получени суми, преди решението да е станало окончателно.
Освен това от отговора на запитващата юрисдикция по искането за разяснения, посочено в точка 43 от настоящото решение, е видно, че според нея решение, с което се разпорежда събиране на неправомерно получени суми, в португалското право става „ефективно“ и „окончателно“ в момента на връчването му.
Несъмнено е вярно, че в рамките на производството по член 267 ДФЕС Съдът няма компетентност да тълкува националното право, тъй като тази задача е поверена изключително на запитващата юрисдикция (решение от 30 януари 2020 г., Generics (UK) и др.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
, т.
). Той обаче е компетентен да тълкува член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 и следователно да уточни обхвата на понятието „окончателно решение“ по смисъла на тази разпоредба.
Всъщност съгласно установената практика на Съда както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа никакво изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определянето на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза (решение от 25 януари 2017 г., van Vemde,
C‑582/15
,
EU:C:2017:37
, т.
).
Такъв е случаят с член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95, който не съдържа никакво препращане към правото на държавите членки и изрично предвижда, че установеният в тази алинея срок започва да тече от деня, „в който решението става окончателно“.
В това отношение, въпреки че текстът на член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 не е недвусмислен, фактът, че тази разпоредба говори за решение, което става окончателно, е довод в полза на тълкуването, че тя се отнася до последното постановено в административното производство решение, което прави окончателно, а следователно и необжалваемо, задължението за възстановяване на неправомерно получените суми или налагането на административна санкция (вж. по аналогия решение от 25 януари 2017 г., van Vemde,
C‑582/15
,
EU:C:2017:37
, т.
).
Ето защо следва да се приеме, че член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 се отнася до решение, което придобива окончателен характер след изтичане на предвидените в националното право разумни срокове за обжалване или с изчерпване на способите за защита.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на третия въпрос във втората му част и на четвъртия въпрос в първата му част следва да се отговори, че член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която установеният в тази алинея срок за изпълнение започва да тече от приемането на решение, с което се разпорежда възстановяване на неправомерно получени суми, тъй като този срок трябва да тече от деня, в който решението стане окончателно, т.е. от деня, в който изтекат сроковете за обжалване или са изчерпани способите за защита.
По четвъртия въпрос във втората му част
Във втората си част четвъртият въпрос се отнася до прекъсването и спирането на срока за изпълнение по член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95.
В самото начало следва да се припомни, че в отговор на искането за разяснения, посочено в точка 43 от настоящото решение, запитващата юрисдикция потвърждава, че връчването на съобщението за принудително събиране на задължението, за което е издадено съответното решение, прекъсва срока за изпълнение.
От друга страна обаче, противно на изложеното в четвъртия въпрос, свързан със случаите, в които срокът за изпълнение по член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 спира да тече, запитващата юрисдикция потвърждава, че „от приложимото в случая гражданско право също става ясно, че не са налице основания за спиране на този срок“. Няма обяснение за това явно противоречие.
При тези условия Съдът не би могъл да определи със сигурност състоянието на португалското право по отношение на случаите, в които срокът за изпълнение по член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 спира да тече. По-конкретно не е ясно дали възражение срещу производство за принудително изпълнение като разглежданото в главните производства води до спиране на този срок. Следователно Съдът не би могъл да даде полезен отговор на поставения въпрос, доколкото той се отнася до този аспект.
Ето защо следва да се приеме, че с четвъртия си въпрос във втората му част запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 3, параграф 2, втора алинея от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която срокът за изпълнение, предвиден в първата алинея на този параграф, се прекъсва с връчването на съобщението за принудително събиране на задължението, за което е издадено съответно решение.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно член 3, параграф 2, втора алинея от Регламент № 2988/95 държавите членки уреждат в националното си право случаите на прекъсване и спиране на срока за изпълнение, предвиден в първата алинея на този параграф.
Освен това противно на член 3, параграф 1, четвърта алинея от Регламент № 2988/95, която въвежда абсолютна погасителна давност относно процедурите за установяване на нередности (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2015 г., Pfeifer & Langen,
C‑52/14
,
EU:C:2015:381
, т.
), параграф 2 от този член не съдържа такова ограничение.
Така държавите членки запазват широко право на преценка, за да определят в кои случаи срокът за изпълнение по член 3, параграф 2 от Регламент № 2988/95 може да бъде прекъснат или спрян.
В това отношение обаче те са длъжни да спазват ограниченията, наложени от правото на Съюза, в смисъл че предвидените в националното право условия не могат да направят възстановяването на недължимо платените помощи практически невъзможно или прекомерно трудно и че националното законодателство не трябва да се прилага по дискриминационен начин по отношение на процедурите за разрешаване на вътрешноправни спорове от същия вид (вж. по аналогия решение от 20 декември 2017 г., Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse,
C‑516/16
,
EU:C:2017:1011
, т.
).
Освен това държавите членки трябва да спазват принципите на пропорционалност и на правната сигурност (вж. в този смисъл решение от 2 март 2017 г., Glencore Céréales France,
C‑584/15
,
EU:C:2017:160
, т.
).
Що се отнася до принципа на пропорционалност, продължителността на приложимите давностни срокове и на сроковете за изпълнение не трябва да надхвърля явно необходимото за постигането на целта за защита на финансовите интереси на Съюза (вж. в този смисъл решение от 2 март 2017 г., Glencore Céréales France,
C‑584/15
,
EU:C:2017:160
, т.
). Принципът на правната сигурност пък по-специално изисква тези срокове да са предварително установени и всяко тяхно прилагане „по аналогия“ да бъде достатъчно предвидимо за правните субекти (вж. в този смисъл решение от 5 март 2019 г., Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, т.
).
В случая, с оглед на данните, произтичащи от преписката, с която разполага Съдът, и при условие че запитващата юрисдикция провери това, не е видно, че националната правна уредба, уреждаща прекъсването на срока за изпълнение на решенията за събиране на вземане, може да направи практически невъзможно или прекомерно трудно възстановяването на неправомерно получените суми.
Що се отнася до принципа на правната сигурност, от описанието на португалското право, произтичащо от преписката, с която разполага Съдът, не може да се приеме, че прекъсването на този срок с връчването на съобщението за принудително събиране на задължението, за което е издадено съответното решение, не е предвидимо за правните субекти.
Освен това относно принципа на пропорционалност следва да се отбележи, че национална правна уредба, която предвижда такова прекъсване на срока за изпълнение, не надхвърля необходимото за постигане на целта за защита на финансовите интереси на Съюза, тъй като не е в състояние да отлага за неопределено време изтичането на този срок.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на четвъртия въпрос във втората му част следва да се отговори, че член 3, параграф 2, втора алинея от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, съгласно която предвиденият в първата алинея на този параграф срок за изпълнение се прекъсва с връчването на съобщение за принудително събиране на задължението, за което е издадено съответното решение.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Член 3, параграф 1 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95 на Съвета от 18 декември 1995 година относно защитата на финансовите интереси [на Европейския съюз] трябва да се тълкува в смисъл, че стига да са спазени принципите на равностойност и ефективност, допуска национална правна уредба, която предвижда, че за да оспори решение за събиране на неправомерно платени суми, прието след изтичането на посочения в тази разпоредба давностен срок за процедурите за установяване на нередности, адресатът му трябва да заяви нередовността на това решение в определен преклузивен срок пред компетентния административен съд и повече не може да се противопоставя на изпълнението на това решение, като се позовава на същата нередовност в контекста на образуваното срещу него съдебно производство по принудително събиране на това вземане.

2)
Член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че има непосредствено действие в националните правни системи, без да е необходимо националните органи да приемат мерки за прилагане. Следователно адресатът на решение за събиране на неправомерно получени суми трябва във всички случаи да може да се позове на изтичането на срока за изпълнение по член 3, параграф 2, първа алинея от този регламент или евентуално на удължения срок за изпълнение съгласно член 3, параграф 3 от същия, за да се противопостави на принудителното събиране на тези суми.

3)
Член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която установеният в тази алинея срок за изпълнение започва да тече от приемането на решение, с което се разпорежда възстановяване на неправомерно получени суми, тъй като този срок трябва да тече от деня, в който решението стане окончателно, т.е. от деня, в който изтекат сроковете за обжалване или са изчерпани способите за защита.

4)
Член 3, параграф 2, втора алинея от Регламент № 2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, съгласно която предвиденият в първата алинея на този параграф срок за изпълнение се прекъсва с връчването на съобщение за принудително събиране на задължението, за което е издадено съответното решение.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: португалски.