CELEX: 62017CJ0339
Begäran om förhandsavgörande
Benämningar på textilfibrer och därtill hörande etiketterings- och märkningskrav
Förordning (EU) nr 1007/2011
Artiklarna 7 och 9
Rena textilprodukter
Textilprodukter som består av flera fiberslag
Metoder för etikettering och märkning

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 7.1 och artikel 9.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1007/2011 av den 27 september 2011 om benämningar på textilfibrer och därtill hörande etikettering och märkning av fibersammansättningen i textilprodukter och om upphävande av rådets direktiv 73/44/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 96/73/EG och 2008/121/EG (
EUT L 272, 2011, s. 1
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Verein für lauteren Wettbewerb eV, en förening vars syfte är att motverka illojal konkurrens, och Princesport GmbH, angående etiketterings- och märkningskrav i samband med Princeports marknadsföring och försäljning av textilvaror via internet.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I skäl 10 i förordning nr 1007/2011 anges följande:
”Etikettering eller märkning av fibersammansättningen bör vara obligatorisk, så att alla konsumenter i unionen får korrekt och enhetlig information. Denna förordning bör dock inte hindra ekonomiska aktörer från att dessutom ange förekomsten av små mängder fibrer som kräver särskild uppmärksamhet för att textilproduktens ursprungliga kvalitet ska bevaras. I de fall där det är tekniskt svårt att vid tillverkningstillfället ange en textilprodukts fibersammansättning bör det vara möjligt att på etiketten och märkningen ange endast de fibrer som är kända vid tiden för tillverkningen, förutsatt att de svarar för en viss procentandel av den färdiga produkten.”
I artikel 1 i förordningen föreskrivs följande:
”Denna förordning innehåller regler för användning av benämningar på textilfibrer och därtill hörande etikettering och märkning av fibersammansättningen i textilprodukter … för att få den inre marknaden att fungera bättre och ge konsumenterna korrekt information.”
I artikel 4, som har rubriken ”Allmänna krav när det gäller tillhandahållande på marknaden av textilprodukter”, föreskrivs följande:
”Textilprodukter får tillhandahållas på marknaden endast om de är etiketterade, märkta eller åtföljs av handelsdokument i enlighet med denna förordning.”
I artikel 5.1 i förordning nr 1007/2011 föreskrivs följande:
”Endast de benämningar på textilfibrer som förtecknas i bilaga I ska användas på etiketter och märkningar för att beskriva fibersammansättningar i textilprodukter.”
I artikel 7 i förordningen, som har rubriken ”Rena textilprodukter”, föreskrivs följande:
”1.   Endast textilprodukter som uteslutande består av ett fiberslag får etiketteras eller märkas som ”100 %”, ”ren” (pure) eller ”hel-”.
Dessa eller liknande beskrivningar får inte användas för andra textilprodukter.
2.   Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 8.3 får en textilprodukt som innehåller högst 2 viktprocent främmande fibrer behandlas som om den uteslutande bestod av ett och samma fiberslag förutsatt att denna kvantitet är motiverad av att den tekniskt inte går att undvika vid god tillverkningspraxis och inte blandas in rutinmässigt.
En textilprodukt som har genomgått en kardningsprocess får även behandlas som om den uteslutande bestod av ett och samma fiberslag om den innehåller högst 5 viktprocent främmande fibrer, förutsatt att denna kvantitet är motiverad av att den tekniskt inte går att undvika vid god tillverkningspraxis och inte blandas in rutinmässigt.”
I artikel 9.1 och 9.5 i nämnda förordning, som har rubriken ”Textilprodukter som består av flera fiberslag”, föreskrivs följande:
”1.   En textilprodukt ska etiketteras eller märkas med namnet på och viktprocent för samtliga ingående fiberslag i fallande ordning.
…
5.   Genom undantag från punkt 1 får de fiberslag som ännu inte tas upp i bilaga I betecknas som ’övriga fibrer’, omedelbart föregånget eller följt av deras totala viktprocent.”
I artikel 14.1 i rådets förordning nr 1007/2011 anges följande:
”Textilprodukter ska förses med etikett eller märkning som en upplysning om deras fibersammansättning när de tillhandahålls på marknaden.
Etiketten och märkningen på textilprodukter ska vara hållbar, lätt att läsa, synlig och åtkomlig samt, när en etikett används, ordentligt fastsatt.”
I artikel 16 i förordningen föreskrivs följande:
”1.   När en textilprodukt tillhandahålls på marknaden ska de beskrivningar av textilfibersammansättning som avses i artiklarna 5, 7, 8 och 9 anges så att de är lätta att läsa, synliga och klara och anges med tryck som är enhetligt i fråga om storlek, stil och typsnitt i kataloger och annan reklam samt på förpackningar, etiketter och märkning. Denna information ska vara klart synlig för konsumenten före köpet, även när köpet sker på elektronisk väg.
2.   Varumärken eller firmanamn får anges omedelbart före eller efter de beskrivningar av textilfibersammansättning som avses i artiklarna 5, 7, 8 och 9.
…
Övrig information ska alltid anges separat.
3.   Etiketten eller märkningen ska tillhandahållas på det eller de officiella språken i den medlemsstat på vars territorium textilprodukterna tillhandahålls konsumenten, om inte andra bestämmelser gäller i medlemsstaten.
…”
Tysk lagstiftning
Av beslutet om hänskjutande framgår att Verein für lauteren Wettbewerb har gjort gällande att vissa bestämmelser i Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (lag om bekämpande av illojal konkurrens, nedan kallad UWG) i dess lydelse enligt såväl den version som var tillämplig fram till den 10 december 2015 (nedan kallad den äldre lydelsen) som den version som är tillämplig därefter (nedan kallad den nya lydelsen) har åsidosatts.
I 4 § punkt 11 UWG (den äldre lydelsen) föreskrevs följande:
”En person ska anses handla otillbörligt när vederbörande
…
11.
bryter mot en lagstadgad bestämmelse som, bland annat, är avsedd att reglera marknadsbeteendet i marknadsaktörernas intresse.”
Denna 4 § punkt 11 UWG har ersatts av 3a § UWG (den nya lydelsen). I sistnämnda bestämmelse föreskrivs följande:
”En person ska anses handla otillbörligt när vederbörande bryter mot en lagstadgad bestämmelse som, bland annat, är avsedd att reglera marknadsbeteendet i marknadsaktörernas intresse, och överträdelsen kan medföra en väsentlig negativ inverkan på konsumenternas, andra marknadsaktörers eller konkurrenters intressen.”
I 8 § UWG föreskrivs följande:
”(1)   Den som använder affärsmetoder som är förbjudna enligt 3 § eller 7 § kan bli föremål för ett föreläggande om upphörande och, om det föreligger risk för att beteendet upprepas, ett förbudsföreläggande. Ett yrkande om förbudföreläggande kan göras redan när det föreligger en risk för sådan överträdelse enligt 3 § eller 7 §.
…
(3)   Följande personer kan ansöka om de förelägganden som avses i första stycket:
…
2.
föreningar som är juridiska personer och som har till ändamål att främja kommersiella eller oberoende yrkesintressen, förutsatt att ett stort antal aktörer är medlemmar, vilka aktörer distribuerar varor eller tjänster av samma eller liknande slag på samma marknad, om sådana föreningar faktiskt har en ställning, särskilt på grundval av deras personal, materiella och ekonomiska resurser, som innebär att de kan utföra de uppgifter som anges i deras stadgar för att främja kommersiella eller oberoende yrkesintressen, och under förutsättning att överträdelsen påverkar deras medlemmars intressen,
3.
godkända inrättningar som visar att de förekommer i förteckningen över godkända inrättningar enligt 4 § Unterlassungsklagengesetz [(tysk lag om förbudföreläggande)] eller i Europeiska kommissionens förteckning enligt artikel 4.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/22/EG av den 23 april 2009 om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen (
EUT L 110, 2009, s. 30
),
…”
I beslutet om hänskjutande har Landgericht Köln (Regionala domstolen i Köln, Tyskland) uppgett att det framgår av praxis från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) att bestämmelserna i förordning nr 1007/2011 om etikettering av textilprodukter syftar till att skydda konsumenterna och därför utgör bestämmelser som syftar till att reglera marknadsbeteendet i den mening som avses i 3a § UWG (den nya lydelsen) och i 4 § punkt 11 UWG (den äldre lydelsen).
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Verein für lauteren Wettbewerb har väckt talan mot Princeport som enligt föreningen underlåtit att iaktta etiketterings- och märkningskraven i sin marknadsföring och försäljning via internet av företagets textilprodukter, vilka uteslutande består av ett fiberslag, och har därför åsidosatt vissa bestämmelser i UWG samt artikel 5.1, artikel 9.1 och artikel 16.1 i förordning nr 1007/2011.
Den 5 juli 2016 meddelades tredskodom mot Princeport. Princeport överklagade nämnda dom till den hänskjutande domstolen. Inom ramen för detta överklagande har Princeport gjort gällande att artikel 7 i förordning nr 1007/2011 inte innebär något krav på att rena textilprodukter ska märkas med beskrivningarna ”ren” eller ”hel-” utan att det endast anges att dessa beskrivningar enkom får användas för dessa produkter.
Verein für lauteren Wettbewerb anser tvärtom att det är obligatoriskt att använda dessa beskrivningar för rena textilprodukter. För det ändamålet går det bara att välja mellan de tre alternativa beskrivningarna i artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011, närmare bestämt ”100 %”, ”ren” eller ”hel-”. Enligt artikel 9 i den förordningen omfattar skyldigheten att ange de olika fiberslag som en produkt består av i viktprocent även produkter som uteslutande består av ett fiberslag. Beskrivningen ”ren” ska inte heller användas tillsammans med beskrivningen ”100 procent” utan endast i stället för den.
Mot denna bakgrund beslutade Landgericht Köln (Regionala domstolen i Köln) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 7.1 [i förordning nr 1007/2011] tolkas så, att det är obligatoriskt att klargöra att produkten är en ren textilprodukt som uteslutande består av ett och samma fiberslag?
2)
Är det obligatoriskt att använda en av de tre beskrivningar som anges i artikel 7 [i förordning nr 1007/2011], nämligen ”100 %”, ”ren” eller ”hel-”, eller anges detta bara som en möjlighet och inte en skyldighet beträffande sådana produkter?
3)
Omfattar skyldigheten enligt artikel 9.1 i [förordning nr 1007/2011] att etikettera och märka en textilprodukt med namnet på och viktprocenten för samtliga ingående fiberslag även rena textilprodukter som omfattas av artikel 7 i förordning [nr 1007/2011]?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Inledande synpunkter
Det påpekas att en situation, liknande den i det nationella målet, i vilken de berörda textilprodukterna säljs via katalog på nätet, omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1007/2011.
I artikel 16.1 i denna förordning anges nämligen uttryckligen att, när en textilprodukt tillhandahålls på marknaden ska de beskrivningar av fibersammansättningen som avses i artiklarna 5, 7, 8 och 9 anges, bland annat i kataloger, så att de är lätta att läsa, synliga och klara. I bestämmelsen anges vidare att denna information ska vara klart synlig för konsumenten före köpet, även när köpet sker på elektronisk väg.
Härav följer att de etiketterings- och märkningskrav som uppställs i, i synnerhet, artiklarna 7 och 9 i förordning nr 1007/2011 omfattar marknadsföring och försäljning av textilprodukter via internet.
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011 ska tolkas så, att det är obligatoriskt att vid etikettering eller märkning av en textilprodukt, såsom de produkter som avses i det nationella målet, klargöra att det rör sig om en ren textilprodukt som uteslutande består av ett fiberslag.
Frågan gäller huruvida det föreligger en allmän skyldighet att etikettera och märka rena textilprodukter i syfte att ange deras fibersammansättning.
Det ska i det avseendet konstateras att ordalydelsen i artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011, enligt vilken ”[e]ndast textilprodukter som uteslutande består av ett fiberslag får etiketteras eller märkas som ’100 %’, ’ren’ eller ’hel-’, inte innehåller någon sådan allmän skyldighet och därför inte ger något svar på den första frågan. I artikeln anges nämligen dels vad som utmärker en ren textilprodukt, det vill säga att den uteslutande består av ett fiberslag, dels på vilket sätt en sådan produkt ska märkas eller etiketteras.
Det ska emellertid utredas huruvida det i förordning nr 1007/2011 föreskrivs en allmän etiketterings- eller märkningsskyldighet för rena textilprodukter i syfte att ange deras fibersammansättning.
Även om den hänskjutande domstolen på ett formellt plan har begränsat sin fråga till att avse tolkningen av artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011 hindrar inte detta EU-domstolen från att tillhandahålla alla uppgifter om unionsrättens tolkning som kan vara användbara vid avgörandet av det nationella målet, oberoende av om det har hänvisats därtill i frågan eller inte (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2016, Lesar,
C‑159/15
,
EU:C:2016:451
, punkt
, och dom av den 18 januari 2017, Wortmann,
C‑365/15
EU:C:2017:19
, punkt
).
Påpekas ska, för det första, att en allmän etiketterings- eller märkningsskyldighet för textilprodukter, inklusive rena textilprodukter, i syfte att ange fibersammansättningen utan tvekan följer av artikel 4 och artikel 14.1 i förordning nr 1007/2011, jämförda med skäl 10 i denna förordning.
I artikel 4 i nämnda förordning anges nämligen, till att börja med, att textilprodukter får tillhandahållas på marknaden endast om de är etiketterade, märkta eller åtföljs av handelsdokument i enlighet med denna förordning
Vidare förskrivs, i artikel 14.1 första stycket i förordning nr 1007/2011, uttryckligen att ”[t]extilprodukter ska förses med etikett eller märkning som en upplysning om deras fibersammansättning när de tillhandahålls på marknaden”.
I skäl 10 slutligen anges med eftertryck att etikettering eller märkning av fibersammansättningen ”bör vara obligatorisk”.
För det andra är skyldigheten att på etiketten eller märkningen ange vilken fibersammansättning textilprodukten har ägnad att säkerställa att konsumenterna får tillgång till korrekt och tydlig information. Att ge alla konsumenter i unionen tillgång till sådana uppgifter är, enligt artikel 1 i förordning nr 1007/2011, jämförd med skäl 10 i denna förordning, ett av syftena med denna förordning.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 4 och artikel 14.1 första stycket i förordning nr 1007/2011, jämförda med skäl 10 i denna förordning, ska tolkas så, att de föreskriver en allmän etiketterings- eller märkningsskyldighet i syfte att ange fibersammansättningen för samtliga textilprodukter, inklusive textilprodukter enligt definitionen i artikel 7 i denna förordning.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011 ska tolkas så, att det är obligatoriskt att på etiketten eller märkningen av en ren textilprodukt använda en av de tre beskrivningar som där anges, det vill säga ”100 %”, ”ren” eller ”hel-”.
Det ska i det avseendet påpekas att det i artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011 föreskrivs att ”[e]ndast textilprodukter som uteslutande består av ett fiberslag får etiketteras eller märkas som ’100 %’, ’ren’ (pure) eller ’hel-’”. Det är således endast rena textilprodukter, som uteslutande består av ett fiberslag, som ”får” etiketteras eller märkas med en av de tre beskrivningarna i denna bestämmelse.
Ordet ”får” i denna bestämmelse visar tydligt att användningen av beskrivningarna ”100 %”, ”ren” och ”hel-” inte är obligatorisk utan ska ses som en valmöjlighet. Bestämmelsen gör det således möjligt att, på etiketten eller märkningen av den rena textilprodukten i fråga, ange vilket fiberslag den består av utan att använda en av dessa tre beskrivningar.
Vidare framgår det
e contrario
av lydelsen i artikel 7.1 andra stycket i förordning nr 1007/2011 att beskrivningar ”liknande” dem som anges i punkt 1 första stycket i denna artikel kan användas för rena textilprodukter. Beskrivningarna ”100 %”, ”ren” och ”hel-” utgör således bara exempel på beskrivningar som kan anges på etiketter och märkningar i syfte att klargöra att textilprodukten i fråga uteslutande består av ett fiberslag.
En sådan tolkning av artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011 är dessutom förenlig med de syften som eftersträvas med denna förordning, enligt vad som angetts ovan i punkt 32. En etikett eller märkning som benämner ett enda fiberslag ger konsumenten tillgång till korrekt och tydlig information om den aktuella textilproduktens fibersammansättning.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan även för att klargöra huruvida artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011 ska tolkas så, att den utgör hinder för att använda flera av de tre beskrivningarna i denna bestämmelse i kombination.
Det ska i det avseendet påpekas att själva lydelsen i artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011 inte utgör hinder för en kombinerad användning av dessa beskrivningar. En sådan tolkning av denna bestämmelse är dessutom förenlig med det syfte som eftersträvas med denna förordning, i enlighet med vad angetts ovan i punkt 32.
I vilket fall som helst konstateras att möjligheten att använda de tre beskrivningarna i nämnda bestämmelse på etiketten eller märkningen av den rena textilprodukten i fråga i kombination med varandra är begränsad med hänsyn till att dessa beskrivningar, som är ägnade att klargöra att textilprodukten uteslutande består av ett fiberslag, utgör synonymer som förmodligen gör dubbla användningar överflödiga.
I övrigt framgår det inte av de handlingar som har ingetts till domstolen att metoder, såsom dem som avses i det nationella målet, utgör otillbörliga eller vilseledande affärsmetoder som är förbjudna enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG av den 11 maj 2005 om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv 84/450/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 (direktiv om otillbörliga affärsmetoder) (
EUT L 149, 2005, s. 22
).
Av det anförda följer att den andra frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011 ska tolkas så, att det inte är obligatoriskt att på etiketten eller märkningen av en ren textilprodukt ange någon av de tre beskrivningarna däri, det vill säga ”100 %”, ”ren” eller ”hel-”. När dessa beskrivningar används kan de anges i kombination med varandra.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 9.1 i förordning nr 1007/2011 ska tolkas så att skyldigheten att etikettera och märka en textilprodukt med namnet på och viktprocenten för samtliga ingående fiberslag även omfattar rena textilprodukter.
Det ska i det avseendet konstateras att artikel 9 i förordning nr 1007/2011 är tillämplig på ”[t]extilprodukter som består av flera fiberslag”, medan artikel 7 i denna förordning är tillämplig på ”rena textilprodukter”. Båda dessa bestämmelser avgränsar således sina tillämpningsområden till en specifik kategori textilprodukter. Härav följer att rena textilprodukter inte kan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 9 i nämnda förordning, vilket innebär att kraven i punkt 1 i denna artikel inte är tillämpliga på sådana produkter.
Eftersom en ren textilprodukt per definition uteslutande består av ett enda fiberslag, kan inte skyldigheten att ange viktprocenten för ”samtliga ingående fiberslag i fallande ordning” vara tillämplig på en sådan produkt.
Vidare påpekar domstolen att om skyldigheten att för textilprodukter ange viktprocenten för samtliga ingående fiberslag, såsom föreskrivs i artikel 9.1 i förordning nr 1007/2011, gällde rena textilprodukter skulle artikel 7.1 i denna förordning – som, enligt vad som framgår av punkt 43 i denna dom, ska tolkas så att användningen av beskrivningarna ”100 %”, ”ren” och ”hel-” endast ska ses som valmöjligheter – förlora sitt föremål.
Avgränsningen av tillämpningsområdet för artikel 9.1 i förordning nr 1007/2011 påverkar inte heller direktivets syfte att skydda konsumenter, som följer av artikel 1 i nämnda förordning, jämförd med skäl 10 däri.
Av punkt 33 ovan framgår nämligen att det i vilket fall som helst fortfarande är obligatoriskt att på etiketten eller märkningen av den rena textilprodukten i fråga ange det fiberslag som produkten består av.
Av det anförda följer att den tredje frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 9.1 i förordning nr 1007/2011 ska tolkas så, att skyldigheten att etikettera och märka en textilprodukt med namnet på och viktprocenten för samtliga ingående fiberslag inte omfattar rena textilprodukter.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

1)
Artikel 4 och artikel 14.1 första stycket i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1007/2011 av den 27 september 2011 om benämningar på textilfibrer och därtill hörande etikettering och märkning av fibersammansättningen i textilprodukter och om upphävande av rådets direktiv 73/44/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 96/73/EG och 2008/121/EG, jämförda med skäl 10 i denna förordning, ska tolkas så att de föreskriver en allmän etiketterings- eller märkningsskyldighet i syfte att ange fibersammansättningen hos samtliga textilprodukter, inklusive textilprodukter enligt definitionen i artikel 7 i denna förordning.

2)
Artikel 7.1 i förordning nr 1007/2011 ska tolkas så, att det inte är obligatoriskt att på etiketten eller märkningen av en ren textilprodukt ange någon av de tre beskrivningarna däri, det vill säga ”100 %”, ”ren” eller ”hel-”. När dessa beskrivningar används kan de anges i kombination med varandra.

3)
Artikel 9.1 i förordning nr 1007/2011 ska tolkas så, att skyldigheten att etikettera och märka en textilprodukt med namnet på och viktprocenten för samtliga ingående fiberslag inte omfattar rena textilprodukter.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.