CELEX: 62014TJ0752
Muitas savienība
Eiropas Kopienas un Latvijas Republikas Asociācijas nolīgums
Regulas (EEK) Nr. 2913/92 239. pants
Ievedmuitas nodokļu atmaksa un atlaišana
Linu audumu imports no Latvijas
Taisnīguma klauzula
Īpaša situācija
Krāpšana vai acīmredzama nolaidība
Komisijas lēmums, ar kuru ievedmuitas nodokļu atlaišana ir atzīta par nepamatotu

Tiesvedības priekšvēsture
Tekstila importam piemērojamais režīms un Asociācijas nolīgums – prasītājas veiktais imports
Komisijas 2014. gada 16. jūlija Lēmums C(2014) 4908
final
, ar kuru ir konstatēts, ka ievedmuitas nodokļa atlaišana konkrētā gadījumā nav pamatota (REM 05/2013) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), attiecas uz ievedmuitas nodokli linu audumam, kurš Eiropas Savienībā ir ticis importēts caur Vāciju laikposmā no 1999. gada 10. decembra līdz 2002. gada 10. jūnijam (turpmāk tekstā – “attiecīgais laikposms”) un kura preferenciālā izcelsme no Latvijas nav tikusi pierādīta.
Uz linu audumu kā tekstilu attiecas importa ierobežojumi. Attiecīgajā laikposmā pastāvēja arī ierobežojoši pasākumi, kas atbilstoši Padomes 1993. gada 12. oktobra Regulai (EEK) Nr. 3030/93 par kopīgiem noteikumiem konkrētu tekstilizstrādājumu importam no trešām valstīm (
OV 1993, L 275, 1. lpp.
; Īpašais izdevums latviešu valodā: 11. nodaļa, 19. sējums, 27. lpp.) tostarp bija piemērojami importam no Ķīnas un Krievijas.
Tekstilizstrādājumi ar Latvijas preferenciālo izcelsmi bija atbrīvoti no šā sprieduma 2. punktā minētajiem importa ierobežojumiem. Šis izņēmums izrietēja no Eiropas Līguma par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Latvijas Republiku, no otras puses (
OV 1998, L 26, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “Asociācijas nolīgums”).
Tāpat kā citiem produktiem ar Latvijas preferenciālo izcelsmi, tekstilizstrādājumiem atbrīvojums no muitas nodokļa varēja tikt piemērots tikai tad, ja importētājs pierādīja to izcelsmi importēšanas valsts muitas dienestiem ar preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1, ko preču eksportēšanas brīdī bija izsnieguši Latvijas muitas dienesti.
Prasītāja sabiedrība
Combaro SA
ir uzņēmums, kurš tirgojas ar tekstilizstrādājumiem un citām precēm un kurš darbojas Šveicē kopš 1978. gada.
Prasītāja iepirka linu audumu no diviem Latvijas uzņēmumiem. Precēm, kuras šie abi uzņēmumi piegādāja prasītājai, bija pievienoti preču pārvadājuma sertifikāti, kas apliecināja, ka piegādātais linu audums bija ar Latvijas preferenciālo izcelsmi.
Preču pārvadājumu sertifikātos kā eksportētājs bija norādīts attiecīgi viens no abiem Latvijas uzņēmumiem un kā importētājs bija norādīta prasītāja, taču kā galamērķa valsts bija norādīta Austrija. Pārvadājuma sertifikātos norādītās izsniegšanas vietas bija attiecīgi Jelgava (Latvija) un Bauska (Latvija).
Attiecīgajā laikposmā prasītāja pēc tam importēja šo linu audumu Savienībā. Tā laida to brīvā apgrozībā Vācijā un, uzrādot preču pārvadājumu sertifikātus, tai skaitā 51 preču pārvadājuma sertifikātu, par kuriem ir runa šajā lietā (turpmāk tekstā – strīdīgie sertifikāti), lūdza atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem saskaņā ar Asociācijas nolīgumu. Vācijas muitas dienesti veica preču atmuitošanu atbilstoši prasītājas lūgumam.
Kontrole un pēcmuitošanas piedziņas procedūra
Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) 2002. gada 18. jūlijā sagatavoja ziņojumu par izmeklēšanas misiju, ko tas bija veicis Latvijā (turpmāk tekstā – “
OLAF
ziņojums”). Atbilstoši
OLAF
ziņojumam Dānijas muitas administrācija
OLAF
2002. gada februārī paziņoja par savām šaubām, ka no Latvijas importētajam linu audumam ir Latvijas preferenciālā izcelsme, kaut arī bija tikuši uzrādīti preču pārvadājuma sertifikāti, kuros bija apliecināta tā izcelsme.
OLAF
ziņojumā bija norādīts, ka izmeklēšanas misijas noslēgumā
OLAF
un Latvijas muitas dienesti konstatēja, ka preču pārvadājuma sertifikāti, kas bija iesniegti, lai veiktu preču importēšanu Dānijā, nebija ierakstīti Latvijas muitas dienestu reģistros. Tāpat tika konstatēts, ka amatpersona, kuras paraksts bija atrodams uz minētajiem sertifikātiem, bija sniegusi rakstveida paziņojumu, ka uz sertifikātiem atrodamais paraksts nebija viņas paraksts. Visbeidzot
OLAF
ziņojumā bija norādīts, ka izmeklēšana par zīmogu nospiedumiem, kuri bija atrodami uz attiecīgajiem sertifikātiem, vēl nebija pabeigta.
Pēc
OLAF
ziņojuma Eiropas Komisija dalībvalstīm 2002. gada 11. septembrī nosūtīja paziņojumu par savstarpējo sadarbību, kurā bija lūgts pārbaudīt visu linu auduma importu no Latvijas.
Tāpēc Vācijas muitas dienesti lūdza Latvijas muitas dienestiem veikt strīdīgo sertifikātu pēcmuitošanas pārbaudi (turpmāk tekstā – “pēcmuitošanas pārbaude”). Latvijas muitas dienesti uz Vācijas muitas dienestu lūgumiem 2003. gada 7. aprīlī, 2. maijā un 7. maijā atbildēja šādi:
“[Strīdīgie] sertifikāti nav ierakstīti muitas reģistrā. Tos nav izsnieguši Latvijas muitas dienesti, un līdz ar to tie ir uzskatāmi par nederīgiem.”
Šīs atbildes bija parakstījis Latvijas muitas dienestu direktora vietnieks R., kurš vēlāk tika notiesāts kriminālprocesā un pret kuru tika ierosināta disciplinārlieta par nodokļa parāda neiekasēšanu no kāda Latvijas uzņēmuma.
Tā kā Latvijas muitas dienesti strīdīgos sertifikātus bija atzinuši par nederīgiem, Vācijas muitas dienesti uzskatīja, ka uz prasītājas no Latvijas importēto linu audumu vairs nevar tikt attiecināts preferenciāls režīms, un ar 2003. gada 3. jūlija lēmumu noteica, ka tiek uzsākta attiecīgo muitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņas procedūra (turpmāk tekstā – “pēcmuitošanas piedziņas procedūra”). Vācijas muitas dienesti turklāt uzsāka kriminālprocesu pret diviem prasītājas izpilddirektoriem saistībā ar aizdomām par krāpšanu ievedmuitas nodokļu jomā. Process attiecībā uz vienu no viņiem tika izbeigts, savukārt attiecībā uz otru tas turpinājās
Landgericht München
(Minhenes apgabaltiesa, Vācija).
Starplaikā pēc
OLAF
iniciatīvas tika veiktas ekspertīzes par zīmogu nospiedumiem un parakstiem saistībā ar preču pārvadājumu sertifikātiem, kas bija iesniegti attiecībā uz Dānijā importētajām precēm. Lai veiktu šīs ekspertīzes,
OLAF
bija jāiegūst salīdzināšanas materiāls, kas atradās Latvijā. Attiecīgajos ekspertīzes ziņojumos tika konstatēts, ka noteikti zīmoga nospiedumi bija tādi paši kā Latvijas muitas dienestu autentiskie zīmoga nospiedumi, savukārt attiecībā uz citiem zīmoga nospiedumiem atsauces materiāla trūkuma dēļ varēja tikt veikts tikai vispārīgs attēla novērtējums, no kā izrietēja, ka tie visdrīzāk ir autentiski.
Runājot par parakstu ekspertīzi, attiecīgajā ekspertīzes ziņojumā tika konstatēts, ka uz pārbaudāmo preču pārvadājumu sertifikātiem atrodamo parakstu autentiskuma novērtējums radīja zināmas grūtības, tāpēc ka salīdzinājums bija jāveic, balstoties uz šā paraksta kopijām, tāpēc ka tas nebija attiecīgās amatpersonas, proti, O., autentiskais paraksts laikposmā, kad šie paraksti tika izdarīti, un tāpēc ka metode, kura sastāvēja no vēlāku parakstu pieprasīšanas ekspertīzes nolūkiem, radīja problēmas saistībā ar ticamību. Līdz ar to ekspertīzes ziņojumā tika secināts, ka iespējamība, ka uz pārbaudītajiem sertifikātiem atrodamais paraksts ir O. paraksts, ir nedaudz lielāka nekā iespējamība, ka tas nav šīs personas paraksts.
Lai aizsargātu savas intereses Vācijas tiesībaizsardzības iestādēs un muitas dienestos, prasītāja vērsās Latvijas muitas dienestos un
OLAF
. Atbildot uz prasītājas lūgumiem, Latvijas muitas dienesti 2007. gada 26. jūnija vēstulē apstiprināja savu 2003. gada 7. maijā sniegto atbildi, kura bija adresēta Vācijas muitas dienestiem un saskaņā ar kuru strīdīgie sertifikāti “ir uzskatāmi par nederīgiem”, savukārt
OLAF
informēja prasītāju par tā veiktās izmeklēšanas stāvokli.
Visbeidzot, prasītāja arī iesniedza Komisijai lūgumu piekļūt Komisijas un Latvijas muitas dienestu sarakstei. Šis lūgums tika daļēji noraidīts. Prasītāja nepārsūdzēja šo daļējo piekļuves atteikumu attiecīgajai sarakstei.
2009. gada 30. aprīlī ar
Landgericht München
(Minhenes apgabaltiesa) rīkojumu tika izbeigts kriminālprocess pret prasītājas izpilddirektoru. Atbilstoši šim rīkojumam minētajam direktoram nevarēja bez mazākajam šaubām inkriminēt apzinātu izvairīšanos no muitas nodokļiem. Precīzāk sakot, no minētā rīkojuma izrietēja, ka nelikumības varēja būt tikušas pieļautas Latvijas muitas administrācijā.
Landgericht München
(Minhenes apgabaltiesa) – neatkarīgi no jautājuma, vai varēja tikt konstatēti objektīvi kritēriji saistībā ar šādu nodokļu maksāšanas pienākumu, – arī pauda šaubas par minētā direktora nodomu krāpnieciski izvairīties no ievedmuitas nodokļiem nolūkā sniegt labumu viņa pārstāvētajai komercsabiedrībai, proti, prasītājai.
Pēcmuitošanas piedziņas procedūra tika nodota
Finanzgericht München
(Minhenes Finanšu tiesa, Vācija). Šajā kontekstā prasītāja it īpaši apgalvoja, ka tās parāds ir jāatlaiž atbilstoši Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV 1992, L 302, 1. lpp.
; Īpašais izdevums latviešu valodā: 2. nodaļa 4. sējums 307. lpp.; turpmāk tekstā – “KMK”) 239. pantam.
Ar 2012. gada 28. novembra nolēmumu
Finanzgericht München
(Minhenes Finanšu tiesa) konstatēja, ka būtībā ievedmuitas nodokļu atlaišana ir “nopietni” jāapsver, jo, pirmkārt, pastāvēja apstākļi, kas ļauj uzskatīt, ka strīdīgos sertifikātus apzināti nepamatoti bija izdevušas Latvijas muitas dienestu amatpersonas un, otrkārt, Komisija nebija pienācīgi uzraudzījusi, vai Latvija ievēro spēkā esošo preferenciālo režīmu.
Finanzgericht München
(Minhenes Finanšu tiesa) arī konstatēja, ka prasītāja nebija rīkojusies ar krāpniecisku nodomu vai ar acīmredzamu nolaidību. Rezultātā
Finanzgericht München
(Minhenes Finanšu tiesa) apturēja pēcmuitošanas piedziņu un uzdeva Vācijas muitas dienestiem iesniegt Komisijai pieteikumu par minēto nodokļu atlaišanu.
Procedūra REM 05/2013
Pēc
Finanzgericht München
(Minhenes Finanšu tiesa) nolēmuma
Bundesministerium der Finanzen
(Federālā finanšu ministrija, Vācija) lūdza prasītājai sniegt savu viedokli un 2013. gada 3. septembrī iesniedza Komisijai pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atlaišanu, pamatojoties uz KMK 239. pantu. Komisija uzsāka procedūru REM 05/2013.
Procedūrā REM 05/2013 Komisija, pamatojoties uz Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus KMK (
OV 1993, L 253, 1. lpp.
; Īpašais izdevums latviešu valodā: 2. nodaļa 6. sējums 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), 906.a pantu un uz tiesībām tikt uzklausītam, ar 2014. gada 14. marta vēstuli informēja prasītāju par saviem iebildumiem un savu nodomu attiecībā uz to pieņemt nelabvēlīgu lēmumu, sniedzot tai iespēju iesniegt savus apsvērumus. Prasītāja iesniedza savus apsvērumus par lēmumu, ko Komisija plānoja pieņemt attiecībā uz to.
2014. gada 16. jūlijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Apstrīdētā lēmuma preambulas 32. apsvērumā Komisija izskaidroja, ka nepastāvēja īpaša situācija KMK 239. panta izpratnē, kuras cēlonis būtu Latvijas muitas dienestu pienākumu neizpilde, jo tā nevarēja izdarīt secinājumu, ka minētie dienesti ir piedalījušies strīdīgo sertifikātu izsniegšanā.
Tāpat Komisija pārbaudīja, vai tā pati ir pieļāvusi pienākumu neizpildi, veicot uzraudzību pār Asociācijas nolīguma pareizu piemērošanu. Apstrīdētā lēmuma preambulas 36.–41. apsvērumā tā secināja, ka tās rīcība nav radījusi īpašu situāciju.
Apstrīdētā lēmuma preambulas 42.–44. apsvērumā Komisija norādīja, ka Vācijas muitas dienestiem arī nevarēja tikt pārmesta pienākumu neizpilde pēcmuitošanas piedziņas procedūrā.
Komisija, apstrīdētā lēmuma preambulas 45. apsvērumā secinājusi, ka ievedmuitas nodokļu atmaksa nav pamatota, jo nepastāv īpaša situācija KMK 239. panta izpratnē, apstrīdētā lēmuma preambulas 48.–52. apsvērumā piebilda, ka prasītāja nav pierādījusi nepieciešamo rūpību.
Apstrīdētais lēmums prasītājai tika paziņots 2014. gada 4. septembrī.
Tiesvedība un lietas dalībnieku apsvērumi
Prasītāja cēla šo prasību, 2014. gada 12. novembrī iesniedzot prasības pieteikumu Vispārējās tiesas kancelejā.
Komisija savu iebildumu rakstu Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza 2015. gada 17. februārī.
2015. gada 2. aprīli un 18. maijā Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegta attiecīgi replika un atbilde uz repliku.
2016. gada 12. oktobrī, pamatojoties uz tiesneša referenta priekšlikumu, Vispārējā tiesa (otrā palāta) nolēma uzsākt tiesvedības mutvārdu daļu, un Vispārējās tiesas Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros tā ar 2016. gada 19. oktobra vēstuli uzdeva Komisijai jautājumus rakstveidā, lūdzot tai sniegt atbildi līdz 2016. gada 3. novembrim. Komisija uz Vispārējās tiesas jautājumiem atbildēja noteiktajā termiņā. Vispārējā tiesa it īpaši lūdza Komisiju sniegt precizējumus attiecībā uz ziņojumiem, kuros bija iekļauti to ikgadējo pārbaužu rezultāti, kas tai bija jāveic, pamatojoties uz Asociācijas nolīgumu, un norādīt, kuros Vispārējai tiesai iesniegtajos pielikumos tie ir atrodami, vai vajadzības gadījumā – iesniegt to kopijas. Vispārējā tiesa turklāt lūdza Komisiju iesniegt tai 1997. gada 23. jūlija paziņojumu COM(97) 402, uz kuru prasītāja atsaucas prasības 106. punktā. Visbeidzot Vispārējā tiesa jautāja Komisijai, vai ir tikusi veikta ekspertīze par zīmogu nospiedumiem un parakstiem, kuri ir atrodami uz strīdīgajiem sertifikātiem, un lūdza tai iesniegt tās rezultātus vai attiecīgā gadījumā izskaidrot, kāpēc šāda ekspertīze nav tikusi veikta.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2016. gada 6. decembra tiesas sēdē.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam prasītāja izvirza vienu vienīgu pamatu, kurā tā apgalvo, ka ir pārkāpts KMK 239. pants.
Par KMK 239. panta 1. punkta otrā ievilkuma īstenošanu
Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, novērtējot nosacījumus par īpašas situācijas esamību un apstākļiem, kuri nav saistīti ar krāpšanu vai acīmredzamu nolaidību Īstenošanas regulas 905. panta izpratnē, to lasot kopsakarā ar KMK 239. pantu.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Iesākumā ir jāatgādina, ka Īstenošanas regulas 905. pants – proti, norma, kurā ir precizēts un izvērsts KMK 239. panta noteikums, atbilstoši kam noteiktās situācijās, kuras izriet no apstākļiem, kas nav saistīti ar attiecīgās personas veiktu krāpšanu vai tās acīmredzamu nolaidību, var tikt veikta ievedmuitas nodokļu atmaksāšana vai atlaišana, – ir vispārēja taisnīguma klauzula, kuras mērķis ir tostarp aptvert izņēmuma situācijas, uz kurām pašām par sevi neattiecas Īstenošanas regulas 900.–904. pantā paredzētie gadījumi (spriedums, 1999. gada 25. februāris, Trans‑Ex‑Import,
C‑86/97
,
EU:C:1999:95
,
18.
punkts). No Īstenošanas regulas 905. panta teksta izriet, ka ievedmuitas nodokļa atmaksāšana ir atkarīga no diviem kumulatīviem priekšnoteikumiem, proti, pirmkārt, īpašās situācijas pastāvēšanas un, otrkārt, fakta, ka attiecīgajai personai nevar pārmest acīmredzamu nolaidību un krāpšanu (spriedums, 2004. gada 12. februāris, Aslantrans/Komisija,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
,
53.
punkts). Tādējādi, lai atteiktu nodokļa atmaksāšanu, pietiek ar to, ka nav izpildīts viens no šiem diviem nosacījumiem (spriedumi, 1996. gada 5. jūnijs, Günzler Aluminium/Komisija,
T‑75/95
,
EU:T:1996:74
,
54.
punkts, un 2004. gada 12. februāris, Aslantrans/Komisija,
T‑282/01
,
EU:T:2004:42
,
53.
punkts).
Lai izvērtētu, vai lietas apstākļi veido īpašu situāciju, kas nav saistīta nedz ar attiecīgās personas acīmredzamu nolaidību, nedz arī ar krāpšanu KMK 239. panta izpratnē, Komisijai ir jāņem vērā visi būtiskie fakti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1986. gada 15. maijs, Oryzomyli Kavallas un Oryzomyli Agiou Konstantinou/Komisija,
160/84
,
EU:C:1986:205
,
16.
punkts).
Šis pienākums nozīmē, ka – tādā gadījumā kā šajā lietā aplūkotais, kad nodokļa maksātājs saistībā ar savu pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atmaksāšanu vai atlaišanu atsaucas uz noteiktiem trūkumiem Latvijas un Vācijas muitas dienestu, kā arī Komisijas rīcībā Asociācijas nolīguma piemērošanas ietvaros, – Komisijai, izskatot šo pieteikumu, ir jāsniedz savs vērtējums par visiem strīdīgos sertifikātus skarošajiem faktiem, par kuriem tā zināja savas minētā nolīguma pareizas piemērošanas uzraudzības un kontroles funkcijas ietvaros (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
90.
punkts).
Šo secinājumu turklāt apstiprina Īstenošanas regulas 904. panta c) punkts, kurā ir paredzēts, ka ievedmuitas nodokļa atmaksāšana vai atlaišana netiek veikta, ja, lai lūgtu preferenciāla tarifu režīma piemērošanu, kā atmaksas vai atlaišanas pieteikuma “vienīgais pamatojums” ir uzrādīti dokumenti, kuri vēlāk tiek atzīti par viltotiem, nepatiesiem vai minētā atvieglotā režīma piemērošanai nederīgiem, pat tad ja, šādi dokumenti uzrādīti labticīgi. Citiem vārdiem sakot, viltotu, nepatiesu vai nederīgu sertifikātu uzrādīšana pati par sevi nav īpaša situācija KMK 239. panta izpratnē (spriedums, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
91.
punkts).
Turpretī citi apstākļi, uz kuriem tiek izdarīta atsauce, pamatojot ievedmuitas nodokļu atmaksas vai atlaišanas pieteikumu – tādi kā nepietiekama pareizas Asociācijas nolīguma piemērošanas kontrole no Komisijas puses –, var veidot šādu īpašu situāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
92.
punkts).
Tādējādi, lai arī Komisijai ir zināma vērtējuma brīvība, piemērojot KMK 239. pantu, tā nevar abstrahēties no sava pienākuma efektīvi līdzsvarot, no vienas puses, Savienības intereses attiecībā uz pilnīgu gan pašas Savienības pieņemta, gan tai saistoša muitas tiesiskā regulējuma ievērošanu un, no otras puses, labticīga importētāja intereses neciest parastu komerciālu risku pārsniedzošus zaudējumus (spriedums, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
93.
punkts).
Šī līdzsvarošana ir pamatā KMK 239. panta sistēmai, kas ir uzskatāms par vispārēju taisnīguma klauzulu. Rezultātā, izvērtējot ievedmuitas nodokļu atmaksas vai atlaišanas pieteikumu, Komisija nedrīkst aprobežoties ar importētāja un eksportētāja rīcības un darbību novērtējumu. Tai, pildot uzraudzības un kontroles pienākumu, tostarp ir jāņem vērā arī savas rīcības ietekme uz konkrētās lietas situāciju (spriedums, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
94.
punkts).
Tā kā KMK 239. panta nosacījumi ir kumulatīvi, vispirms ir jāizvērtē pirmais nosacījums par īpašas situācijas esamību, un pēc tam – ja tas izrādās nepieciešams – nosacījums par krāpšanas vai acīmredzamas nolaidības neesamību.
Par nosacījumu – īpašas situācijas pastāvēšana
Prasītāja vienīgā pamata pirmo daļu, kurā tiek apgalvots, ka ir pārkāpts nosacījums par īpašas situācijas esamību, ir iedalījusi vairākos iebildumos. Tomēr Vispārējā tiesa uzskata, ka ir lietderīgi šos iebildumus aplūkot kopā.
Kā ievadpiezīme ir jānorāda, ka ir ticis nospriests, ka, lai novērtētu, vai pastāv trešo valstu iestāžu un Komisijas pieļauta pienākumu neizpilde, kas varētu veidot kādu no īpašajām situācijām KMK 239. panta izpratnē, katrā atsevišķajā gadījumā ir jāizvērtē to pienākumu patiesais raksturs, kas attiecīgi šīm iestādēm un Komisijai ir uzlikti ar piemērojamo tiesisko regulējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 11. jūlijs, Hyper/Komisija,
T‑205/99
,
EU:T:2002:189
,
117.
punkts).
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka argumentācija, kuru prasītāja ir izvirzījusi sava vienīgā pamata pirmās daļas pamatošanai, būtībā balstās uz tēzi, ka Latvijas muitas dienesti esot faktiski izsnieguši strīdīgos sertifikātus. Dažādie prasītājas pārmetumi Latvijas muitas dienestiem par pienākumu neizpildi esot netieši pierādījumi šīs tēzes pamatotībai. Līdz ar to prasītāja apgalvo, ka īpašā situācija, kurā tā atrodas, izriet no visiem lietas apstākļiem, it īpaši no tiem, kas skar trūkumus, kuros, tās ieskatā, ir vainojami Latvijas muitas dienesti.
Tāpat prasītāja Vācijas muitas administrācijai pārmet, ka tā ir pārkāpusi savus pienākumus, kuri izriet no Asociācijas nolīguma papildprotokoliem un no Padomes 1997. gada 13. marta Regulas (EK) Nr. 515/97 par dalībvalstu pārvaldes iestāžu savstarpēju palīdzību un šo iestāžu un Komisijas sadarbību, lai nodrošinātu muitas un lauksaimniecības tiesību aktu pareizu piemērošanu (
OV 1997, L 82, 1. lpp.
; Īpašais izdevums latviešu valodā: 2. nodaļa, 8. sējums, 217. lpp.). Ņemot vērā konkrētāk 2003. gada 7. aprīļa un 7. maija vēstuļu saturu un Vācijas muitas kriminālpolicijas ziņojumus, tā pārmet Vācijas muitas dienestiem, ka tie vieglprātīgi ir kvalificējuši strīdīgos sertifikātus kā “viltotus”. Tā uzskata, ka Vācijas muitas dienesti ir atturējušas no faktu noskaidrošanas gan tieši Latvijas muitas administrācijā, gan ar
OLAF
starpniecību.
Ņemot vērā šos apstākļus, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo tā secināja, ka šajā lietā īpaša situācija nepastāv. Prasītāja arī būtībā apgalvo, ka Komisija nav izpildījusi savu uzraudzības pienākumu Asociācijas nolīguma izpratnē un ka tai, pamatojoties uz noteiktiem šā līguma noteikumiem, bija pienākums rīkoties, lai noskaidrotu lietas faktus.
Netiešie pierādījumi un argumenti, uz kuriem atsaucas prasītāja, ir tostarp šādi.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka uz strīdīgajiem sertifikātiem atrodamie zīmogu nospiedumi ir “acīmredzami sakritīgi” ar to zīmogu nospiedumiem, kurus izmanto Latvijas muitas dienesti. Turklāt ekspertīze, kas tika veikta attiecībā uz preču pārvadājuma sertifikātiem, kuri tika uzrādīti saistībā ar importu Dānijā, liecinot, ka ir vismaz ticams, ka uz tiem atrodamie zīmoga nospiedumi un paraksti ir autentiski.
Otrkārt, prasītāja būtībā apgalvo, ka Latvijas muitas dienestu pēcmuitošanas pārbaudes ietvaros sniegtās atbildes bija kļūdainas un neskaidras. Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka fakts, ka Latvijas muitas dienesti ir norādījuši, ka strīdīgie sertifikāti ir “nederīgi”, liecina, ka minētie dienesti ir piedalījušies šo sertifikātu izsniegšanā. Prasītājas ieskatā, nav konsekventi, ka Latvijas muitas dienesti ir izteikušies par strīdīgo sertifikātu derīgumu, lai gan tie vienlaikus apgalvo, ka minētie sertifikāti to reģistros nav ierakstīti. Turklāt, pat ja strīdīgie sertifikāti Latvijas muitas dienestu reģistros nav ierakstīti, tas nepierādot, ka tie ir viltoti. Proti, prasītājas ieskatā, Latvijas muitas dienestiem nebija pienākuma uzturēt reģistrus. Turklāt, prasītājas ieskatā, šie reģistri Latvijas muitas dienestu sniegtajās atbildēs nav tikuši precīzi apzīmēti.
Treškārt, fakts, ka Latvijas muitas dienestu atbildes ir parakstījis Latvijas muitas dienestu direktora vietnieks R., kurš pēc tam ir ticis notiesāts kriminālprocesā par rīcību, pildot pienākumus, liek apšaubīt šo atbilžu pierādījuma spēku. Šajā ziņā prasītāja atsaucas uz rakstiem presē, saskaņā ar kuriem R. un vēl viena Latvijas muitas dienestu augsta amatpersona ir tikusi notiesāta kriminālprocesā par prettiesisku rīcību amata pienākumu izpildē.
Prasītāja tāpat uzsver, ka attiecīgajā laikposmā Latvijas muitas administrācijā pastāvēja korumpēta vide. Šajā ziņā tā atsaucas uz vairākiem Komisijas ziņojumiem, kuros ir norādīts uz korupcijas situāciju Latvijā (turpmāk tekstā – “Komisijas ziņojumi”).
Ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka vairs nav iespējams noskaidrot faktus. Tā apgalvo, ka Latvijas muitas dienesti nav atbildējuši uz
OLAF
pieprasījumiem tam sniegt dokumentus vai tos ir snieguši novēloti – tas izrietot no viņu sarakstes. Prasītājas ieskatā, Latvijas muitas dienesti ir apzināti iznīcinājuši zīmogu nospiedumus, lai slēptu pierādījumus, kas liecina par to iesaisti strīdīgo sertifikātu izsniegšanā.
Turklāt, prasītājas ieskatā, fakts, ka Latvijas muitas dienesti vai Latvijas Republikas prokuratūra nav uzsākusi izmeklēšanu, pierāda, ka Latvijas muitas dienesti ir iesaistīti strīdīgo sertifikātu izsniegšanā.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus. Tā uzskata, ka prasītājas sniegtie netiešie pierādījumi nepierāda, ka Latvijas muitas dienesti ir piedalījušies strīdīgo sertifikātu izsniegšanā. Turklāt tā uzskata, ka ir izpildījusi savus uzraudzības un kontroles pienākumus attiecībā uz Asociācijas nolīguma pareizu piemērošanu. Tā apgalvo, ka – pretēji prasītājas paustajam – Asociācijas nolīgumā tai nav ļauts veikt darbības attiecībā uz Latvijas muitas administrāciju, kas ietvertu uzticamu muitas amatpersonu veiktu uzraudzību vai izcelsmes sertifikātu centralizētas sistēmas ieviešanu un īpašu apmeklējumu veikšanu, lai nodrošinātu Asociācijas nolīguma pareizu piemērošanu.
Komisija neapstrīd, ka pastāv “sakritība” starp zīmogu nospiedumiem, kuri ir atrodami uz strīdīgajiem sertifikātiem, un tiem, kurus izmanto Latvijas muitas dienesti. Tomēr Komisija uzsver, ka ekspertīzēs, kas ir veiktas saistībā ar zīmogu nospiedumiem, kā arī parakstiem, kuri ir atrodami uz sertifikātiem, kas ir iesniegti, lai veiktu importu Dānijā, nav tikuši pārbaudīti strīdīgie sertifikāti un nav izdarīti galīgi secinājumi, bet gan ir tikai norādīts, ka, visdrīzāk, runa ir par autentiskiem zīmogu nospiedumiem un parakstiem. Līdzības starp zīmogu nospiedumiem un ekspertīžu rezultātiem neļaujot izdarīt galīgus secinājumus par to, vai strīdīgie sertifikāti ir autentiski vai viltoti.
Runājot par Latvijas muitas dienestu pēcmuitošanas pārbaudes ietvaros sniegtajām atbildēm, Komisija uzskata, ka tās ir skaidras un viennozīmīgas.
Attiecībā uz Latvijas muitas dienestu direktora vietnieka R. notiesāšanu kriminālprocesā, Komisija uzsver, ka tai nav nekādas saiknes ar strīdīgo sertifikātu izsniegšanu. Līdz ar to šis apstāklis neļaujot izdarīt secinājumu, ka Latvijas muitas dienesti ir izsnieguši strīdīgos sertifikātus vai ir piedalījušies to izsniegšanā. Turklāt Komisija uzsver, ka Latvijas muitas dienestu atbildes, kuras ir nosūtītas vēlākā datumā un kuras ir parakstījusi cita muitas amatpersona (skat. šā sprieduma 16. punktu), ir apstiprinājušas R. vēstules.
Runājot par Komisijas ziņojumiem, kuros ir minēta Latvijas muitas dienestos pastāvošā korumpētā vide, Komisija uzskata, ka šāda situācija neļauj izdarīt pieņēmumu, ka strīdīgos sertifikātus ir izsnieguši Latvijas muitas dienesti. Esot jāpiebilst, ka korupcijai, kura ir konstatēta minētajos ziņojumos, nav nekādas saiknes ar preferenciālo tarifu režīmu.
Visbeidzot Komisija apgalvo, ka pretēji prasītājas apgalvotajam Latvijas muitas dienesti ir pierādījuši, ka ir labi sadarbojušies ar
OLAF
un ar Vācijas muitas dienestiem. Proti, pēcmuitošanas pārbaudes un
OLAF
Latvijā veiktās izmeklēšanas ietvaros tie esot atbildējuši uz Vācijas muitas dienestu un Komisijas pieprasījumiem. Vēstules, uz kurām atsaucas prasītāja, apliecina, ka Latvijas muitas dienesti uz uzdotajiem jautājumiem ir atbildējuši saprātīgā termiņā. Komisija apgalvo, ka, lai gan Latvijas muitas dienesti ir paskaidrojuši, ka tie nespēj nosūtīt autentisko zīmogu nospiedumus, nekas neliecina, ka tā iemesls būtu to vēlme slēpt prettiesisku rīcību.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija būtībā apgalvo, ka Latvijas muitas dienesti ir ievērojuši Asociācijas nolīgumu un ka tie noteiktajos termiņos
OLAF
un Vācijas muitas dienestiem ir snieguši apmierinošas atbildes. Līdz ar to Komisijai neesot bijis iemesla veikt padziļinātu izmeklēšanu par strīdīgajiem sertifikātiem. Tā arī apgalvo, ka tā ir ievērojusi savu pienākumu uzraudzīt Asociācijas nolīguma pareizu piemērošanu, un atgādina, ka noteikumi par preču izcelsmi balstās uz importēšanas dalībvalstu iestāžu un eksportētājvalsts iestāžu savstarpēju uzticēšanos.
Tāpat Komisija apgalvo, ka arī Vācijas muitas dienesti ir izpildījuši savus pienākumus. Proti, tiem esot saistošas atbildes, ko Latvijas muitas dienesti ir snieguši pēcmuitošanas pārbaudes ietvaros. No vēstules, ko Vācijas muitas dienesti nosūtīja, atbildot uz prasītājas lūgumu, arī izrietot, ka tie esot noskaidrojuši faktus.
Ir jāatgādina, ka Komisijai kā Līguma un saskaņā ar to noslēgto nolīgumu uzraudzītājai ir jānodrošina, lai trešā valsts pareizi piemērotu saistības, ko tā ir uzņēmusies saskaņā ar nolīgumu, kas noslēgts ar Savienību, izmantojot nolīgumā vai saskaņā ar to pieņemtajos lēmumos paredzētos līdzekļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
95.
punkts).
Šis pienākums izriet arī no Asociācijas nolīguma, kā arī tam pievienotajiem protokoliem. Asociācijas nolīguma 110. pantā ir noteikts, ka Asociācijas padomei, kura sastāv no Komisijas, Eiropas Savienības Padomes un Latvijas valdības ieceltajiem locekļiem, ir uzdots pārraudzīt šā līguma īstenošanu. No Asociācijas nolīguma 113. panta izriet, ka katra puse var nodot izskatīšanai Asociācijas padomei jebkuru strīdu, kas attiecas ar minētā nolīguma īstenošanu vai interpretāciju. Turklāt no Asociācijas nolīguma 5. protokola par administratīvo iestāžu savstarpējo palīdzību muitas lietās [neoficiāls tulkojums] 14. panta “Piemērošana” izriet:
“Šā protokola pārvaldība ir uzticēta Latvijas centrālajiem muitas dienestiem, no vienas puses, un kompetentajiem Komisijas dienestiem [..] un attiecīgā gadījumā Eiropas Savienības dalībvalstu kompetentajiem muitas dienestiem, no otras puses. Šie dienesti lemj par visiem šā protokola piemērošanai nepieciešamajiem praktiskajiem pasākumiem, ņemot vērā spēkā esošos noteikumus datu aizsardzības jomā. Tie var ieteikt Asociācijas padomei grozījumus, kurus saskaņā ar to viedokli būtu jāizdara šajā protokolā.” [Neoficiāls tulkojums]
Ir arī jānorāda, ka Komisijai Asociācijas nolīguma pareizas piemērošanas uzraudzības un kontroles pienākuma ietvaros ir piešķirtas zināmas prerogatīvas.
Tādējādi Komisija atbilstoši Asociācijas nolīguma 5. protokola 3. panta 1. punktam var pieprasīt Latvijas muitas dienestiem jebkādu informāciju, kas tai ļauj pārliecināties, ka muitas tiesību akti tiek pareizi piemēroti (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
100.
punkts).
Atbilstoši Asociācijas nolīguma 5. protokola 3. panta 3. punkta a) apakšpunktam Komisija var arī lūgt Latvijas muitas dienestiem veikt vajadzīgos pasākumus, lai uzraudzītu fiziskas vai juridiskas personas, par kurām ir radušās pamatotas aizdomas, ka tās pārkāpj vai ir pārkāpušas muitas tiesību aktus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
101.
punkts).
Turklāt saskaņā ar Asociācijas nolīguma 5. protokola 7. panta 3. un 4. punktu atbilstoši pilnvaroti Komisijas ierēdņi attiecīgajās Latvijas muitas dienestu iestādēs var iegūt informāciju par darījumiem, kas ir pretrunā muitas tiesību aktiem, un piedalīties Latvijas teritorijā veiktās izmeklēšanās, ja ir saņemta šo dienestu piekrišana un ir ievēroti to izvirzītie nosacījumi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
102.
punkts).
Turklāt tas pats attiecas uz Asociācijas nolīguma 3. protokola, kurš ir grozīts ar Asociācijas padomes, kas izveidota starp Eiropas Kopienām un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Latvijas Republiku, no otras puses, 1998. gada 2. decembra Lēmumu Nr. 4/98, ar kuru groza Asociācijas nolīguma 3. protokolu, tai skaitā Apvienotās komitejas Lēmumu Nr. 1/97, kas ir pieņemts, pamatojoties uz Līgumu par brīvo tirdzniecību un ar tirdzniecību saistītajiem jautājumiem starp Eiropas kopienu, Eiropas Atomenerģētikas kopienu un Eiropas Ogļu un tērauda kopienu, no vienas puses, un Latvijas Republiku, no otras puses [neoficiāls tulkojums] (
OV 1999, L 6, 10. lpp.
; turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 4/98”), 31. panta 2. punktu, saskaņā ar ko, “lai nodrošinātu pareizu šā Protokola piemērošanu, [Savienība] un Latvija ar kompetento muitas pārvalžu starpniecību palīdz viena otrai, pārbaudot pārvadājumu sertifikāta EUR.1 autentiskumu vai faktūrrēķina deklarācijas, kā arī šajos dokumentos sniegtās informācijas pareizību” (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
103.
punkts).
No tā izriet, ka Komisijai ir pilnībā jāizmanto tai saskaņā ar Asociācijas nolīgumu un tā piemērošanai pieņemto protokolu un lēmumu noteikumiem piešķirtās prerogatīvas, lai izpildītu savus pienākumus uzraudzīt un kontrolēt minētā nolīguma pareizu piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
104.
punkts).
Šāda izmantošana vēl jo vairāk ir nepieciešama šajā lietā, kurā pastāv netieši pierādījumi par Latvijas muitas dienestu iespējamu iesaisti strīdīgo sertifikātu izsniegšanā, proti,
–
strīdīgo sertifikātu pēcmuitošanas pārbaude tika uzsākta
OLAF
izmeklēšanas rezultātā par linu auduma importu Dānijā;
–
OLAF
ziņojumā tika konstatēta ļoti īslaicīga linu auduma uzglabāšana Latvijas muitas noliktavā, lai slēptu attiecīgo preču izcelsmi;
–
pēc
OLAF
ziņojuma veiktās ekspertīzes par zīmogu nospiedumiem un parakstiem, kuri bija atrodami uz importam Dānijā izmantotajiem strīdīgajiem sertifikātiem, liecina, ka runa, visdrīzāk, ir par autentiskiem zīmogu nospiedumiem un parakstiem;
–
uz strīdīgajiem sertifikātiem atrodamie zīmogu nospiedumi ir ļoti līdzīgi Latvijas muitas dienestu autentisko zīmogu nospiedumiem;
–
Latvijas muitas dienestu direktora vietnieks R., kurš bija parakstījis strīdīgos sertifikātus un pēcmuitošanas pārbaudē nosūtītās vēstules, vēlāk tika notiesāts par prettiesisku rīcību savu amata pienākumu izpildē;
–
Latvijas muitas dienesti nespēja sniegt oriģinālo zīmogu nospiedumus, kurus izmantoja attiecīgās muitas iestādes, proti, Jelgavas un Bauskas muitas iestādes;
–
Komisijas ziņojumos bija konstatēta korumpēta vide it īpaši Latvijas muitas dienestos;
–
Latvijas izcelsmes linu auduma imports bija pieaudzis un pārsniedzis šīs valsts ražošanas jaudas.
Ņemot vērā šos netiešos pierādījumus, Latvijas muitas dienestu atbildes ir nepietiekamas, lai noteiktu, vai strīdīgie sertifikāti ir autentiski vai viltoti. Protams, ir taisnība – kā to norāda Komisija –, ka prasītājas sniegtie netiešie pierādījumi neļauj secināt, ka Latvijas muitas dienesti piedalījās strīdīgo sertifikātu izsniegšanā. Taču, ņemot vērā visus šā sprieduma 75. punktā minētos netiešos pierādījumus, ir jāuzskata, ka Komisijai bija jāizmanto savas prerogatīvas Asociācijas nolīguma pareizas piemērošanas nolūkos un jāveic dziļāka pārbaude nekā tā, kas tika veikta šajā lietā.
Līdz ar to Komisijai, lai noskaidrotu lietas faktus, bija jāpieprasa sīkāka informācija par izmeklēšanu, ko bija veikuši Latvijas muitas dienesti.
Pirmkārt, Komisijai bija jāpieprasa, kādiem dokumentiem atbilst uz strīdīgajiem sertifikātiem atrodamie numuri, vai uz strīdīgajiem sertifikātiem atrodamie paraksti atbilst personām, kuras strādā Latvijas muitas dienestos, un, ja tas tā ir, vai šīs personas tiešām ir parakstījušas strīdīgos sertifikātus.
Otrkārt, no vēstuļu apmaiņas starp
OLAF
un Latvijas muitas dienestiem izriet, ka tie nespēja sniegt autentisku zīmogu nospiedumus saistībā ar strīdīgajiem sertifikātiem, jo šie zīmogi esot tikuši iznīcināti.
Tomēr, pat ja Latvijas muitas dienestiem nebija pienākuma tos saglabāt, ir jānorāda, ka tieši attiecīgajās muitas iestādēs izmantoto zīmogu nospiedumu un parakstu paraugu nosūtīšana ļauj efektīvi uzraudzīt, kā tiek ievēroti muitas noteikumi par tarifu preferencēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
117.
punkts).
Komisijai uzliktais pienākums raudzīties, lai Asociācijas nolīgums tiktu piemērots pareizi, ietver to, ka Komisijas – un ar tās starpniecību arī dalībvalstu muitas dienestu rīcībā – vienmēr ir jābūt visai informācijai, kas tai ļautu veikt efektīvu kontroli; šāda informācija neapšaubāmi ietver arī zīmogu un parakstu paraugus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, C.A.S./Komisija,
C‑204/07 P
,
EU:C:2008:446
,
118.
punkts).
Taču šajā lietā Komisija nav saņēmusi pēcmuitošanas pārbaudē lūgtos zīmogu nospiedumus un nav nedz pieprasījusi, nedz pārbaudījusi uz strīdīgajiem sertifikātiem atrodamos parakstus.
Treškārt, ir jānorāda, ka no lietas materiāliem neizriet, ka Latvijas muitas dienesti ir veikuši pārbaudes pie eksportētājiem. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no Asociācijas nolīguma 3. protokola, kurā grozījumi izdarīti ar Lēmumu Nr. 4/98, 32. panta 3. punkta izriet, ka eksportētājvalsts muitas dienestiem “ir tiesības prasīt jebkurus pierādījumus un veikt jebkādas eksportētāja pārskatu pārbaudes vai citas vajadzīgās pārbaudes”. Līdz ar to Komisijai – it īpaši ja zīmogu nospiedumu un parakstu pārbaude nebija iespējama – bija jāpieprasa Latvijas muitas dienestiem, vai šādas pārbaudes ir veiktas un, ja tās netika veiktas, tad kāpēc.
Protams, ir taisnība, ka Asociācijas nolīguma 3. protokola par jēdziena “noteiktas izcelsmes izstrādājumi” definīciju un administratīvās sadarbības metodēm 32. panta 3. punktā attiecībā uz eksportētājvalsti nav sīkāk noteikts veids, kādā tai ir jāveic pārvadājuma sertifikātu pēcmuitošanas pārbaude. Tomēr no šīs tiesību normas izriet, ka, ņemot vērā finansiālās sekas importētājam un lietas apstākļus, Komisijai bija jāpārliecinās par to, ka pārbaude tiek veikta uzticamā un godprātīgā veidā, vēl jo vairāk tāpēc, ka
OLAF
ziņojuma 4. punktā “Secinājumi”, ir noteikts:
“Šī lieta vēlreiz ir apliecinājusi, ka sarežģītas krāpšanas gadījumā ir lietderīgāk un efektīvāk nepaļauties tikai uz piemērojamajām administratīvajām procedūrām (kā šajā lietā – uz pēcmuitošanas pārbaudes procedūru), bet gan censties noskaidrot visus lietas apstākļus uz vietas un ciešā sadarbībā ar attiecīgās trešās valsts iestādēm. Šādas rīcības rezultātā dažādās valstis tostarp apgūs to, kāda rīcība ir atbilstoša šādas izmeklēšanas gadījumā, un zinās par informāciju un dokumentiem, kas ir nepieciešami apstākļu noskaidrošanai un saukšanai pie atbildības par Kopienā izdarītiem pārkāpumiem, lai tās spētu pašas labāk novērtēt dalībvalstu vajadzības līdzīgu notikumu gadījumā un rezultātā spētu pašas veikt savu izmeklēšanu.” [Neoficiāls tulkojums]
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija nav pildījusi savus pienākumus uzraudzīt un kontrolēt Asociācijas nolīguma pareizu piemērošanu. Proti, ja Komisija būtu pilnībā izmantojusi prerogatīvas, kas tai bija piešķirtas Asociācijas nolīgumā minētā nolīguma pareizas piemērošanas nolūkos, tas, vai strīdīgie sertifikāti ir autentiski vai viltoti, būtu varējis tikt konstatēts ar lielāku noteiktības pakāpi.
Ir taisnība, ka Tiesa jau ir lēmusi, ka administratīvās sadarbības sistēmas, kura ieviesta ar protokolu, ar ko nolīguma starp Savienību un trešajām valstīm pielikumā iekļauj noteikumus attiecībā uz preču izcelsmi, pamatā ir importējošo dalībvalstu iestāžu un eksportējošās valsts savstarpējā uzticēšanās (skat. spriedumu, 2011. gada 15. decembris, Afasia Knits Deutschland,
C‑409/10
,
EU:C:2011:843
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, ņemot vērā lietas apstākļus (skat. šā sprieduma 75. punktu), Komisijai bija jāizmanto savas prerogatīvas Asociācijas nolīguma pareizas piemērošanas nolūkos, neraugoties uz Latvijas muitas dienestu pēcmuitošanas pārbaudes ietvaros sniegtajām atbildēm. Proti, Komisijas rīcībā bija informācija, kas lika uzdot būtiskus jautājumus par strīdīgajiem sertifikātiem.
Tā kā atbildes uz šiem jautājumiem netika sniegtas, Komisija nevarēja pamatoti lemt par situāciju attiecīgajā lietā. Latvijas muitas dienestu pēcmuitošanas pārbaudē sniegtās atbildes bija tikai īsi apgalvojumi, kas neļāva Komisijai izdarīt secinājumus par Latvijas muitas dienestu amatpersonu iesaisti strīdīgo sertifikātu izsniegšanā. Tas pats attiecas arī uz Latvijas muitas dienestu prasītājai nosūtītās atbildes apstiprinājumu (skat. šā sprieduma 16. punktu), attiecībā uz kuru no lietas materiāliem izriet, ka tas neizrietēja no patiesas tās lietas materiālu otrreizējas pārbaudes, kuru Latvijas muitas dienesti bija ierosinājuši saistībā ar strīdīgajiem sertifikātiem. Proti, no šīs atbildes izriet, ka minētie lietas materiāli jau bija nosūtīti
OLAF
.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisija tostarp būtu varējusi veikt uz strīdīgajiem sertifikātiem atrodamo zīmoga nospiedumu un parakstu ekspertīzi un vajadzības gadījumā pieprasīt precizējumus par to, kādā veidā ir tikusi veikta pēcmuitošanas pārbaude, lai noteiktu, vai tās rīcībā ir pietiekama informācija lēmuma pieņemšanai par situāciju attiecīgajā lietā vai arī tai ir jāveic padziļināta izmeklēšana.
Līdz ar to Komisija apstrīdētā lēmuma 37. punktā kļūdaini secināja, ka tās rīcībā ir pietiekama informācija, kas tai ļauj novērtēt situāciju.
Tāpat Komisija apstrīdētā lēmuma 38. punktā kļūdaini konstatēja, ka tā, “veicot ikgadējas pārbaudes, kuru rezultāti [tika] publicēti [Komisijas] ziņojumos, ir izpildījusi visus vispārējos uzraudzības pienākumus, kas tai ir uzlikti ar Asociācijas nolīgumu”. Taču tai šajā lietā bija jāveic konkrēti pasākumi.
Šajā ziņā ir jānoraida Komisijas argumenti, ka izmeklēšana par strīdīgajiem sertifikātiem bija Vācijas muitas dienestu atbildībā un ka tie netika vērsušies
OLAF
. Proti, no lietas materiāliem izriet, ka Komisija bija informēta par Vācijas muitas dienestu veikto izmeklēšanu un tādējādi tā būtu varējusi tiem pieprasīt veikt papildu izmeklēšanu vai pati veikt šādas izmeklēšanas darbības, lai pārliecinātos, ka lietas materiālos tai ir pietiekami daudz informācijas, lai novērtētu prasītājas īpašo situāciju KMK 239. panta izpratnē.
Jebkurā gadījumā fakts, ka izmeklēšanu veikušie valsts muitas dienesti nebija veikuši noteiktus izmeklēšanas pasākumus, nenozīmē, ka Komisija šādu pasākumu neveikšanas gadījumā varēja secināt, ka prasītāja neatradās īpašā situācijā KMK 239. panta izpratnē.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka ir jāapmierina vienīgā pamata pirmā daļa, kurā tiek apgalvots, ka ir pārkāpts nosacījums par īpašas situācijas esamību.
Tā kā KMK 239. pantā paredzētie nosacījumi ir kumulatīvi, pašlaik ir jāizvērtē otrais nosacījums par prasītājas izdarītas krāpšanas vai tās pieļautas acīmredzamas nolaidības neesamību.
Par nosacījumu – importētāja izdarītas krāpšanas vai tā pieļautas acīmredzamas nolaidības neesamība
Prasītāja apgalvo, ka tā ir noslēgusi līgumus ar Latvijas eksportētājiem, ievērojot ierastu komercpraksi, un rezultātā veikusi strīdīgo importu. Tā uzsver, ka pierādīšanas pienākums attiecībā uz acīmredzamu nolaidību ir Komisijai.
Prasītāja arī apgalvo, ka tai nebija nekādas pieredzes saistībā ar preču importu no valstīm, kurām tiek piemērots preferenciāls režīms. Tomēr tā norāda, ka tā nekad nav apgalvojusi, ka Asociācijas nolīguma noteikumi, ieskaitot protokolus un pielikumus, ir sarežģīti un tai nesaprotami. Tā norāda, ka tai nebija nekādu tiesību uzraudzīt veidu, kādā kompetentais Latvijas muitas dienests konkrēti piemēro Asociācijas nolīgumu savā ikdienas praksē. Turklāt tā nezināja, vai un kādā mērā Komisija atbilstoši saviem pienākumiem kontrolēja Asociācijas nolīguma pareizu piemērošanu Latvijā. Prasītāja apgalvo, ka tā nezināja par vēlāk konstatētajām kompetento iestāžu pieļautajām būtiskajām kļūdām un bezdarbību un tā nespēja tās ietekmēt, un ka tā bija pārsteigta par paziņojumu par muitas nodokļa noteikšanu.
Prasītāja uzskata, ka tā ir pierādījusi nepieciešamo rūpību. Tā apgalvo, ka tai nebija ne mazāko šaubu par to, ka eksports no Latvijas, kas tika veikts, piemērojot preferenciālo režīmu, bija likumīgs, un tāpēc pret abiem tās vadītājiem saistībā ar dokumentu viltošanu un krāpšanu nodokļu jomā uzsāktā izmeklēšana krimināllietā izrādījās nepamatota. Prasītāja replikas rakstā tostarp apgalvo, ka norāde “Krievijas izcelsme” (“origin Russia”) vēstulē par linu audumu, kas ir importēts ar strīdīgajiem sertifikātiem, nepierāda tās acīmredzamu nolaidību. Proti, Komisija esot izcēlusi šo norādi ārpus konteksta. Attiecīgās preču pavadzīmes neatstājot nekādas šaubas par šo preču Latvijas izcelsmi. Runājot par vēstulē atrodamo norādi “Krievijas izcelsme” – tā esot prasītājas darbinieka pieļauta kļūda. Turklāt prasītāja apgalvo, ka komercattiecībās šī norāde ir ierasts veids, kā apzīmēt īpašu linu auduma kvalitāti.
Komisija apgalvo, ka prasītāja zināja par to, ka tās importētā linu auduma izcelsme ir Krievijā, nevis Latvijā. Tas izrietot no
Landgericht München
(Minhenes apgabaltiesa) 2009. gada 30. aprīļa rīkojuma kriminālprocesā pret prasītājas izpilddirektoru. Līdz ar to prasītāja varot tikt vainota acīmredzamā nolaidībā. Komisija nevarot izteikties par prasītājas sniegtajiem skaidrojumiem saistībā ar norādes “Krievijas izcelsme” patiesumu. Komisija uzskata, ka jebkurā gadījumā prasītāja nav pierādījusi nepieciešamo rūpību, jo pastāvēja netieši pierādījumi, kas tai varēja radīt aizdomas par to, ka attiecīgo preču izcelsme nav Latvijā, un tomēr tā nepārbaudīja preču izcelsmi, bet gan turpināja tās importēt, izmantojot atbilstoši preferenciālajam režīmam piemērojamo atbrīvojumu no muitas nodokļiem.
Vispārējā tiesa atgādina, ka, ja muitas iestādes ir secinājušas, ka nevar tikt pierādīts, ka uzņēmējs ir veicis krāpšanu vai pieļāvis acīmredzamu nolaidību, Komisijai, ja tā vēlas ieņemt citādu nostāju nekā valsts iestādes, ar atbilstošiem faktiskiem pierādījumiem ir jāpierāda, ka minētā uzņēmēja rīcībā ir konstatējama acīmredzama nolaidība (skat. spriedumu, 2013. gada 19. marts, Firma Van Parys/Komisija,
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
,
86.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā lietā Vācijas muitas dienesti bija noraidījuši prasītājas pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atlaišanu, pamatojoties tikai uz nosacījumu par īpašas situācijas pastāvēšanu. Šis noraidošais lēmums pēc tam tika pārsūdzēts
Finanzgericht München
(Minhenes Finanšu tiesa), kas secināja, ka prasītāja nav pārkāpusi savu rūpības pienākumu (skat. šā sprieduma 20. punktu). Līdz ar to atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai pierādīšanas pienākums ir Komisijai.
Lai pārbaudītu, vai ir izpildīti KMK 239. pantā, kas aplūkots kopsakarā ar Īstenošanas regulas 905. panta 3. punktu, paredzētie nosacījumi, kā tas tika atgādināts šā sprieduma 40. punktā, Komisijai ir jāanalizē visi attiecīgie elementi, tai skaitā tie, kas attiecas uz attiecīgā uzņēmēja rīcību, tostarp viņa profesionālo pieredzi, labticību un ievēroto rūpību.
Šajā ziņā ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru, lai izvērtētu, vai ir pieļauta acīmredzama nolaidība KMK 239. panta izpratnē, tostarp ir jāņem vērā to normu sarežģītība, kuru neizpildes gadījumā rodas muitas parāds, kā arī attiecīgā uzņēmēja pieredze un rūpība (skat. spriedumu, 2005. gada 27. septembris, Common Market Fertilizers/Komisija,
T‑134/03 un T‑135/03
,
EU:T:2005:339
,
135.
punkts un tajā minētā judikatūra)
Šo principu gaismā ir jāpārbauda elementi, ko Komisija ir ņēmusi vērā, veicot savu izvērtējumu par KMK 239. panta otro nosacījumu.
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka, Komisijas ieskatā, prasītāja nav izpildījusi savu rūpības pienākumu, jo tā importēja attiecīgās preces, kaut arī tai bija jāzina, ka tās nav Latvijas izcelsmes. Apstrīdētajā lēmumā ir arī pieminēta ekspertu grupas sanāksme, kura notika 2014. gada 8. maijā KMK komitejas Muitas parāda un garantijas nodaļā atbilstoši Īstenošanas regulas 907. pantam un kuras gaitā tika apspriests prasītājas gadījums (turpmāk tekstā – “ekspertu grupas sanāksme”). Atbilstoši apstrīdētajam lēmumam Latvija esot paziņojusi, ka tā nav izsniegusi strīdīgos sertifikātus un ka pastāvot “būtiskas” norādes, kas liecina, ka attiecīgās preces nav Latvijas izcelsmes. Šajā ziņā Latvijas muitas dienesti ekspertu grupas sanāksmē esot apgalvojuši, ka linu auduma pārvadājums ir noticis vairākos posmos tikai tāpēc, lai apslēptu preču patieso izcelsmi un lai izmantotu Latvijā izsniegtos pārvadājuma dokumentus nolūkā nepatiesi apliecināt, ka preces ir Latvijas izcelsmes.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Komisija nav nekādi analizējusi prasītājas rīcību. Proti, pierādījums tam, ka prasītājai bija jāzina, ka tās importētās preces nav Latvijas izcelsmes, neizriet no apstrīdētā lēmuma. Šis jautājums turklāt ir galvenais šajā lietā izvirzītais jautājums, jo prasītāja apgalvo, ka tā nezināja, ka attiecīgās preces nav Latvijas izcelsmes. Fakts, ka tā centās izmantot preferenciālo režīmu, nepierāda, ka tā ir rīkojusies acīmredzami nolaidīgi.
Tāpat paziņojums, ko Latvijas muitas dienesti sniedza ekspertu grupas sanāksmē, arī nepierāda, ka prasītāja ir rīkojusies acīmredzami nolaidīgi. Ir jāatgādina, ka minētā sanāksme notika 2014. gada 8. maijā, proti, divpadsmit gadus pēc attiecīgā laikposma beigām, kas ļauj apšaubīt to, ka šajā lietā tika konkrēti izvērtēti importēšanas nosacījumi attiecīgajā laikposmā, it īpaši tie, kas attiecās uz prasītājas veikto importu.
Ir jāpiebilst, ka fakts, ka attiecīgās preces tika virzītas caur Latvijas muitas noliktavām, kā to esot apgalvojuši Latvijas muitas dienesti ekspertu grupas sanāksmē, nav būtisks, jo tas ir minēts tikai
OLAF
ziņojumā, proti, pēc attiecīgā laikposma. Turklāt šis fakts – pieņemot, ka tas ir pierādīts – liecinātu tikai par nelikumībām, kurās var būt vainojama ne tikai prasītāja, bet tikpat labi arī Latvijas muitas dienesti vai citi attiecīgie uzņēmēji.
Turklāt Komisija nav sniegusi nevienu elementu, kas ļautu apstiprināt vai pārbaudīt paziņojumu, ko Latvijas muitas dienesti sniedza ekspertu grupas sanāksmē. Turklāt ir jānorāda, ka identisks paziņojums ir atrodams 2014. gada 14. marta vēstulē, kurā Komisija prasītāju informēja par savu nodomu pieņemt tai nelabvēlīgu lēmumu (skat. šā sprieduma 22. punktu). Tomēr šajā vēstulē Komisija kā avotu min nevis Latvijas muitas dienestus, bet gan
Finanzgericht München
(Minhenes Finanšu tiesa) 2009. gada 30. aprīļa rīkojumu, kurā savukārt ir atsauce uz
OLAF
ziņojumu.
Līdz ar to Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi, ka prasītājas rīcībā ir konstatējama nepietiekama rūpība.
Runājot par Komisijas izvirzīto aizstāvības argumentu, saskaņā ar kuru prasītāja esot pieļāvusi acīmredzamu nolaidību, jo viens no tās darbiniekiem vēstulē esot minējis “Krievijas izcelsmi”, ir jākonstatē, ka šis apsvērums ir uzskatāms par centienu novēloti pamatot apstrīdēto lēmumu, un tādējādi Vispārējā tiesā tas nav pieņemams. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojums attiecīgajai personai principā jāpaziņo vienlaikus ar tai nelabvēlīgo aktu, un pamatojuma trūkumu nevar novērst tādā veidā, ka attiecīgā persona par akta pamatojumu uzzina Eiropas Savienības tiesā notiekošajā tiesvedībā (spriedumi, 1981. gada 26. novembris, Michel/Parlaments,
195/80
,
EU:C:1981:284
,
22.
punkts, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
,
463.
punkts, un 2006. gada 12. decembris, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome,
T‑228/02
,
EU:T:2006:384
,
139.
punkts).
Jebkurā gadījumā šis apstāklis pats par sevi neļauj pierādīt prasītājas acīmredzamu nolaidību.
Tā kā Komisija – kā tas ir prasīts šā sprieduma 100. un 102. punktā atgādinātajā judikatūrā – nav sniegusi pierādījumus prasītājas nepietiekamai rūpībai un tādējādi tās acīmredzamai nolaidībai, ir jāapmierina arī vienīgā pamata otrā daļa, kas attiecas uz nosacījuma par importētāja acīmredzamas nolaidības neesamību pārkāpumu.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka prasītājas prasība ir jāapmierina un tāpēc apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisijai nolēmums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Komisijas 2014. gada 16. jūlija Lēmumu C(2014) 4908
final
, ar ko ir noraidīts
Combaro SA
pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu EUR 461415,12 apmērā
;

2)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina
Combaro
tiesāšanās izdevumus.

Prek
Schalin
Costeira
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 19. jūlijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.