CELEX: 62021CJ0301
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā
Direktīva 2000/78/EK
2. panta 1. un 2. punkts
Aizliegums diskriminēt vecuma dēļ
Valsts tiesiskais regulējums, kura rezultātā dažu tiesnešu saņemtais atalgojums ir augstāks nekā citiem tāda paša līmeņa tiesnešiem, kuri pilda tādas pašas funkcijas
1. pants
Priekšmets
Uzskaitīto diskriminācijas iemeslu izsmeļošais raksturs

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (
OV 2000, L 303, 16. lpp.
), 1. pantu, 2. panta 1. un 2. punktu, 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta pēdējo teikumu un 9. panta 1. punktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp YF u.c., septiņiem Rumānijas tiesnešiem (turpmāk tekstā – “attiecīgie tiesneši”), no vienas puses, un
Curtea de Apel Alba Iulia
(Albas Jūlijas apelācijas tiesa, Rumānija), kā arī četrām citām Rumānijas tiesām, kuras ir šo tiesnešu darba devējas (turpmāk tekstā – “attiecīgās tiesas”), no otras puses, par prasību saistībā ar apgalvotu diskrimināciju nodarbinātības jomā par to, lai šīm tiesām tiktu piespriests samaksāt attiecīgajiem tiesnešiem kompensāciju, kas atbilst starpībai starp viņu faktiski saņemto atalgojumu un atalgojumu, kas viņiem būtu bijis jāsaņem atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam, kurš, kā šie tiesneši uzskata, viņiem ir piemērojams.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Saskaņā ar Direktīvas 2000/78 1. panta noteikumiem, “lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ”.
Šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
2.   Šā panta 1. punktā:
a)
uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. [pantā] minēta iemesla dēļ;
b)
pieņem, ka netiešā diskriminācija notiek tad, ja acīmredzami [šķietami] neitrāla noteikuma, kritērija vai prakses dēļ personas, kuras atbalsta konkrētu reliģiju vai uzskatus, kurām ir konkrēta invaliditāte, konkrēts vecums vai konkrēta seksuālā orientācija, atrodas konkrētā nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar otru personu, ja vien:
i)
šis noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnota ar likumīgu mērķi un ja vien nav pienācīgi un vajadzīgi līdzekļi šā mērķa sasniegšanai vai
ii)
attiecībā uz personām, kam ir konkrēta invaliditāte, darba devējam vai jebkurai personai vai organizācijai, uz kuru attiecas šī direktīva, saskaņā ar valsts tiesību aktiem jāveic atbilstīgi pasākumi, kas atbilst 5. pantā noteiktajiem principiem, lai novērstu trūkumus, ko paredz minētais noteikums, kritērijs vai prakse.”
Minētās direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir noteikts:
“Nepārsniedzot Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:
[..]
c)
nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu.”
Šīs pašas direktīvas 9. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Dalībvalstis nodrošina, lai tiesiskās un/vai administratīvās procedūras, arī tad, ja tās uzskata par atbilstīgām samierināšanas procedūrām, nolūkā panākt, ka izpilda šajā direktīvā paredzētos pienākumus, būtu pieejamas visām personām, kuras uzskata sevi par cietušām, jo viņām nav piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips, pat pēc tam, kad attiecības, kurās ir bijusi diskriminācija, ir beigušās.”
Rumānijas tiesības
OG Nr. 137/2000
Saskaņā ar 2000. gada 31. augusta
Ordonanţa Guvernului nr. 137/2000 privind prevenirea și sancționarea tuturor formelor de discriminare
(Valdības rīkojums Nr. 137/2000 par visu veidu diskriminācijas novēršanu un apkarošanu; 2014. gada 7. marta
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 166), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
OG
Nr. 137/2000”), 1. panta 2. punkta a) apakšpunktu pilsoņu vienlīdzības princips, kā arī privilēģiju un diskriminācijas neesamības princips tiek nodrošināti tostarp, īstenojot tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi valsts tiesās un jebkurā citā tiesību aizsardzības iestādē.
OG
Nr. 137/2000 2. panta 1.–3. punktā ir noteikts:
“1.   Šī rīkojuma izpratnē diskriminācija ir jebkāda veida nošķiršana, izslēgšana, ierobežošana vai priekšrocības piešķiršana rases, tautības, etniskās piederības, valodas, reliģijas vai piederības pie sociālā slāņa dēļ, pārliecības, dzimuma, seksuālās orientācijas, vecuma, invaliditātes, hroniskas neinfekciozas slimības, inficēšanās ar imūndeficīta vīrusu (HIV) dēļ, piederības pie nelabvēlīgas kategorijas, kā arī jebkāda cita kritērija dēļ, kura mērķis vai sekas ir tādas, ka tiek ierobežota vai traucēta vienlīdzīga cilvēktiesību un pamatbrīvību vai ar likumu atzīto politisko, ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību vai citā sabiedriskajā dzīvē esošo tiesību atzīšana, izmantošana vai īstenošana.
2.   Noteikumu, ar kuru personas tiek diskriminētas kāda no 1. punktā minētajiem iemesla dēļ, uzskata par diskriminējošu šī rīkojuma izpratnē.
3.   Saskaņā ar šo rīkojumu šķietami neitrāli noteikumi, kritēriji vai prakse, kas noteiktām personām, pamatojoties uz 1. punktā izklāstītajiem kritērijiem, rada nelabvēlīgu situāciju, salīdzinot ar citām personām, ir diskriminējoši, ja vien šie noteikumi, kritēriji vai prakse nav objektīvi attaisnoti ar likumīgu mērķi un ja vien šā mērķa sasniegšanas metodes ir piemērotas un vajadzīgas.”
OG
Nr. 137/2000 5. pantā ir precizēts, ka atšķirīga attieksme, kuras pamatā ir ar šī rīkojuma 2. panta 1. punktā minētajiem kritērijiem saistīta īpašība, nav diskriminācija, ja profesionālās darbības būtības vai tās norises apstākļu dēļ šāda īpašība ir reāla un noteicoša profesionāla prasība, ar nosacījumu, ka mērķis ir likumīgs un prasība ir samērīga.
Saskaņā ar
OG
Nr. 137/2000 27. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Ikviena persona, kura uzskata, ka ir cietusi no diskriminācijas, var tiesā lūgt atlīdzināt zaudējumus un atjaunot situāciju, kāda tā bija līdz diskriminācijai, vai izbeigt situāciju, kas ir radusies diskriminācijas dēļ, atbilstoši vispārējām tiesību normām. [..]
2.   Termiņš prasības celšanai ir trīs gadi no faktu rašanās dienas vai no dienas, kad attiecīgajai personai ir bijusi iespēja par tiem uzzināt.”
OUG Nr. 27/2006
2006. gada 29. marta
Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 27/2006 privind salarizarea şi alte drepturi ale judecătorilor, procurorilor şi altor categorii de personal din sistemul justiţiei
(valdības steidzamības kārtībā pieņemts Rīkojums Nr. 27/2006 par tiesnešu, prokuroru un citu tiesu sistēmas darbinieku atalgojumu un citām tiesībām; 2006. gada 7. aprīļa
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 314), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
OUG
Nr. 27/2006”), 2. pants ir formulēts šādi:
“Tiesnešu, prokuroru, tiem pielīdzināma personāla un tiesnešu un prokuroru palīgu atalgojumu un citas tiesības nosaka, ņemot vērā tieslietu vietu un lomu tiesiskuma nodrošināšanā, atbildību, funkciju sarežģītību un riskus, likumā šīm personāla kategorijām paredzētos nesaderības iemeslus un aizliegumus.”
OUG
Nr. 27/2006 3. pantā ir paredzēts, ka tiesnešiem, prokuroriem, tiesnešu un prokuroru palīgiem, kā arī tiesnešiem un prokuroriem pielīdzināmo personālu par veikto darbību ir tiesības uz bruto ikmēneša piemaksu, kas ir noteikta atkarībā no tiesu vai prokuratūru līmeņa, veiktajām funkcijām un darba stāža tiesā vai prokuratūrā, pamatojoties uz “nozaru atsauces vērtību” un pielikumā, kas ir šī steidzamības rīkojuma neatņemama sastāvdaļa, minētajiem reizināšanas koeficientiem.
Saskaņā ar
OUG
Nr. 27/2006 11. pantu Valsts korupcijas apkarošanas direkcijas prokurori un Organizētās noziedzības un terorisma noziegumu izmeklēšanas direkcijas prokurori saņem atalgojumu atbilstoši šī steidzamības kārtībā pieņemtā rīkojuma pielikuma A daļas 6.–13. punktam, ņemot vērā funkcijas, ko tie pilda vai kurām tie ir pielīdzināmi saskaņā ar likumu.
Saskaņā ar
OUG
Nr. 27/2006 40. pantu šī rīkojuma noteikumi ir piemērojami no 2006. gada aprīļa.
OUG
Nr. 27/2006 pielikuma A daļas “Reizināšanas koeficienti” 13. punktā ir precizēts, ka reizināšanas koeficients 19,00 atbilst “prokurora” funkcijai prokuratūrā, kas piesaistīta
Înalta Curte de Casație și Justiție
(Augstā kasācijas tiesa, Rumānija). Turklāt šis pats koeficients ir paredzēts šī pielikuma A daļas 14. punktā attiecībā uz apelācijas tiesu un tām piesaistīto prokuratūru “priekšsēdētāja, ģenerālprokurora” funkcijām.
OG Nr. 10/2007
2007. gada 31. janvāra
Ordonanţa Guvernului nr. 10/2007 privind creşterile salariale ce se vor acorda în anul 2007 personalului bugetar şi personalului salarizat potrivit Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 24/2000 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază pentru personalul contractual din sectorul bugetar și personalului salarizat potrivit anexelor nr. II şi III la Legea nr. 154/1998 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază în sectorul bugetar şi a indemnizaţiilor pentru persoane care ocupă funcţii de demnitate publică
(Valdības rīkojums Nr. 10/2007 par algu palielinājumu, kas tiks piešķirts no valsts budžeta atalgojamajiem valsts darbiniekiem 2007. gadā saskaņā ar steidzamības kārtībā pieņemtu Rīkojumu Nr. 24/2000 par pamatalgu noteikšanas sistēmu līgumdarbiniekiem valsts nozarē un darbiniekiem atbilstoši Likuma Nr. 154/1998 par pamatalgu noteikšanas sistēmu valsts nozarē un piemaksām valsts ierēdņiem II un III pielikumam; 2007. gada 1. februāra
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 80), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
OG
Nr. 10/2007”), 1. pantā ir noteikts:
“2007. gadā no valsts budžeta atalgojamo līgumdarbinieku pamatalga [..] tika palielināta [..]:
a)
par 5 % no 2007. gada 1. janvāra salīdzinājumā ar 2006. gada decembri;
b)
par 2 % no 2007. gada 1. aprīļa salīdzinājumā ar 2007. gada marta likmi;
c)
par 11 % no 2007. gada 1. oktobra salīdzinājumā ar 2007. gada septembra likmi.”
Pamatlikums Nr. 330/2009
2009. gada 5. novembra
Legea‑cadru nr. 330/2009 privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice
(Pamatlikums Nr. 330/2009 par vienotu atalgojuma sistēmu no valsts budžeta apmaksātajiem darbiniekiem; 2009. gada 9. novembra
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 762) 1. panta 1. un 2. punkts, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Pamatlikums Nr. 330/2009”), stājās spēkā 2010. gada 1. janvārī. Šī norma ir formulēta šādi:
“1.   Ar šo likumu tiek ieviesta vienota atalgojuma sistēma publiskā sektora darbiniekiem, kuru darbs tiek apmaksāts no valsts kopējā konsolidētā budžeta.
2.   Sākot no šā likuma vai tā daļas stāšanās spēkā, 1. punktā minētās darbinieku tiesības ir un paliek paredzētas vienīgi šajā likumā. [..]”
No šī pamatlikuma 2. panta izriet, ka tā noteikumi ir piemērojami valsts iestāžu un struktūru personālam, un to vidū ir skaidri minēta tiesu iestāde.
Saskaņā ar minētā pamatlikuma 12. panta 1. punktu klasifikācijas koeficienti, pamatojoties uz kuriem tiek noteikta ikmēneša piemaksa par vadības funkcijām, piemaksas un citas katrai darbības jomai raksturīgas tiesības, ir paredzēti šī paša pamatlikuma pielikumos. Saskaņā ar Pamatlikuma Nr. 330/2009 12. panta 2. punktu klasifikācijas koeficients 1,00 2010. gadam bija 705 Rumānijas lejas (RON) (aptuveni 143,15 EUR) un klasificēšanas koeficienta 1,00 pieaugums pēc 2010. gada bija pakārtots nosacījumam par darba ņēmēju skaita samazinājumu, kas nepieciešams, lai sasniegtu ikgadējos mērķus attiecībā uz personāla izdevumu daļu iekšzemes kopproduktā (IKP) atbilstoši šī pamatlikuma 5. pantam, ar mērķi panākt, ka 2015. gadā klasifikācijas koeficients 1,00 būtu 1110 RON (aptuveni 225,39 EUR). Turklāt minētā pamatlikuma 12. panta 3. punktā ir paredzēts, ka attiecībā uz 2010. gadu ikmēneša piemaksa par vadības funkcijām tiek noteiktas saskaņā ar šī paša pamatlikuma 30. panta 5. punktu, neizmantojot tā pielikumos paredzētos klasifikācijas koeficientus.
Likuma 330/2009 30. panta 5. punkts ir formulēts šādi:
“2010. gadā darbinieki, kas bija dienestā 2009. gada 31. decembrī, saglabās savu darba algu, un to neietekmēs personāla izmaksu par 2009. gada decembri samazināšanas pasākumi, proti:
a)
[..] ikmēneša piemaksa par vadības funkcijām būs atbilstoša maksājumam par funkciju izpildi 2009. gada decembrī, tam pieskaitot piemaksas, kas šajā pamatalgā iekļautas saskaņā ar šī likuma pielikumiem;
b)
šī likuma pielikumos paredzētās piemaksas, kas ir palikušas ārpus [..] ikmēneša piemaksas par vadības funkcijām, tiek piešķirtas apmērā, kas atbilst summai, kura aprēķināta par 2009. gada decembri.”
Code du travail
2003. gada 24. janvāra
Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii
(Likums Nr. 53/2003 par Darba kodeksu; 2003. gada 5. februāra
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 72), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Darba kodekss”), 5. pantā ir noteikts:
“1.   Darba tiesiskās attiecības reglamentē vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz visiem darba ņēmējiem un darba devējiem.
2.   Ir aizliegta jebkāda tieša vai netieša diskriminācija pret darbinieku dzimuma, seksuālās orientācijas, ģenētisko īpašību, vecuma, nacionālās piederības, ādas krāsas, tautības, reliģijas, politiskās izvēles, sociālās izcelsmes, invaliditātes, ģimenes stāvokļa vai atbildības, dalības vai darbības arodbiedrībā dēļ.
3.   Tieša diskriminācija ir darbības un gadījumi, kad, pamatojoties uz vienu vai vairākiem 2. punktā minētajiem kritērijiem, tiek pieļauta izslēgšana, atšķirīga attieksme, ierobežojums vai priekšrocība, kuru mērķis vai sekas ir nepiešķirt, ierobežot vai izslēgt darba tiesību normās paredzēto tiesību atzīšanu, izmantošanu vai īstenošanu.
4.   Par netiešu diskrimināciju uzskata darbības un faktus, kas acīmredzami ir balstīti uz citiem kritērijiem, nevis tiem, kas minēti 2. punktā, bet kas rada tiešas diskriminācijas sekas.”
Saskaņā ar Darba kodeksa 268. panta 1. punkta c) apakšpunktu pieteikumus, kuru mērķis ir atrisināt darba strīdu, var iesniegt trīs gadu laikā no brīža, kad rodas tiesības celt prasību, ja individuālais darba strīds attiecas uz prasījumiem par darba ņēmējam nesamaksātās darba algas vai pabalstu samaksāšanu, kā arī darba ņēmēju mantisku atbildību pret darba devēju.
Likums par dialogu starp sociālajiem partneriem
2011. gada 10. maija
Legea nr. 62/2011 a dialogului social
(Likums Nr. 62/2011 par dialogu starp sociālajiem partneriem; atkārtoti publicēts 2012. gada 31. augusta
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 625), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums par dialogu starp sociālajiem partneriem”), 211. pantā ir noteikts:
“Personas, kuru tiesības ir pārkāptas, var celt prasības šādā kārtībā:
[..]
c) zaudējumu atlīdzību par nodarīto kaitējumu un nepamatotu maksājumu atgūšanu var prasīt trīs gadu laikā no zaudējumu rašanās.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Laikposmā no 2006. līdz 2009. gadam vairākums Rumānijā strādājošo tiesnešu (turpmāk tekstā – “senāk amatā ieceltie tiesneši”) panāca tādu tiesas nolēmumu pieņemšanu, ar kuriem viņiem tika atzītas tiesības saņemt bruto ikmēneša klasifikācijas piemaksas, kas palielinātas, ņemot vērā, pirmkārt, to, ka viņu algai ir piemērojams lielāks reizināšanas koeficients, kas atbilst tam, ko saņem prokurori Valsts korupcijas apkarošanas direkcijā un Organizētās noziedzības un terorisma noziegumu izmeklēšanas direkcijā, un, otrkārt, nozares atsauces vērtību, kas palielināta atbilstoši
OG
Nr. 10/2007 1. panta noteikumiem.
Pēc tam, kad 2010. gada 1. janvārī stājās spēkā Pamatlikums Nr. 330/2009, tiesnešu atalgojums tika aprēķināts vienlīdzīgi visiem tiesnešiem saskaņā ar šī likuma normām un visas prasības, ko cēluši tiesneši, kuri stājās amatā, sākot ar 2010. gada 1. janvāri, lai saņemtu iepriekšējā punktā minētos algas palielinājumus, tika noraidītas, pamatojoties uz šo vienlīdzīgo atalgojumu.
Ar 2019. gada 11. februāra spriedumu Nr. 7/2019, kas ir saistošs valsts tiesām,
Înalta Curte de Casație și Justiție
(Augstā kasācijas tiesa, Rumānija) par kasācijas sūdzību likuma interesēs nolēma, ka saskaņā ar Pamatlikuma Nr. 330/2009 1. panta 2. punktu
OG
Nr. 10/2007 1. panta 1. punktā paredzētie palielinājumi ir iekļauti ikmēneša bruto kvalifikācijas piemaksā pat pēc minētā pamatlikuma stāšanās spēkā (turpmāk tekstā – “Augtās kasācijas tiesas spriedums”).
Pēc Augstās kasācijas tiesas sprieduma
Ministerul Justiției
(Tieslietu ministrija, Rumānija) piešķīra naudas līdzekļus tiesām, lai tās ar atpakaļejošu spēku senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem samaksātu algas palielinājumu par 2006.–2009. gadu atbilstoši viņiem par labu pieņemtajiem nolēmumiem. Savukārt šī ministrija atteicās piešķirt līdzekļus par labu pārējiem tiesnešiem, proti, attiecīgajiem tiesnešiem, par kuriem šādi tiesas nolēmumi netika pieņemti.
Šādā kontekstā 2020. gada 10. martā attiecīgie tiesneši cēla prasību
Tribunalul Bihor
(Bihoras apgabaltiesa, Rumānija), lūdzot piespriest attiecīgajām tiesām viņiem izmaksāt kompensāciju, kas atbilst starpībai starp faktiski saņemto atalgojumu un to, kuru viņiem būtu bijis jāsaņem, ņemot vērā
OUG
Nr. 27/2006 paredzēto reizināšanas koeficientu. Šīs prasības pamatojumam viņi apgalvoja, ka tiek diskriminēti salīdzinājumā ar senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem, kuriem tika piemērots algas palielinājums, ņemot vērā, ka viņi veica to pašu darbu tajā pašā laikposmā pie tā paša darba devēja. Attiecīgās tiesas, pirmkārt, atsaucās uz šīs prasības noilgumu, pamatojoties uz Likuma par dialogu starp sociālajiem partneriem 211. panta c) punktu, apgalvojot, ka kopš apgalvotā kaitējuma rašanās brīža ir pagājuši vairāk nekā trīs gadi, un, otrkārt, apgalvoja, ka šajā gadījumā diskriminācija nepastāv, jo abu kategoriju tiesnešu situācijas nav salīdzināmas.
Ar 2020. gada 18. septembra spriedumu
Tribunalul Bihor
(Bihoras apgabaltiesa) apmierināja attiecīgo tiesnešu prasību. Minētā tiesa, pirmkārt, noraidīja iebildi par noilgumu, pamatojoties uz to, ka bija piemērojams
OG
Nr. 137/2000 27. panta 2. punktā paredzētais speciālais trīs gadu noilguma termiņš, kas sākas diskriminējošā notikuma datumā vai datumā, kad ieinteresētā persona par to būtu varējusi uzzināt. Otrkārt, šī pati tiesa uzskatīja, ka attiecīgās tiesas ir pieļāvušas diskrimināciju pret attiecīgajiem tiesnešiem, jo ar atpakaļejošu spēku samaksāja algas palielinājumu tikai dažiem tiesnešiem. Līdz ar to attiecīgajām tiesām tika piespriests izmaksāt attiecīgajiem tiesnešiem tādus pašus algas palielinājumus kā tie, kurus tās ar atpakaļejošu spēku bija samaksājušas senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem 2019. gada decembrī un 2020. gada janvārī.
Attiecīgās tiesas par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā
Curtea de Apel Oradea
(Oradjas apelācijas tiesa, Rumānija). Tās būtībā apgalvo, ka attiecīgie tiesneši nevar apgalvot, ka tiek diskriminēti, jo algas palielinājumi senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem tika izmaksāti, pamatojoties uz tiesu nolēmumiem, kas viņiem bija labvēlīgi, pēc tam, kad tie tika interpretēti Augstās kasācijas tiesas spriedumā. Taču attiecīgie tiesneši nevarot atsaukties uz šādiem nolēmumiem.
Savukārt attiecīgie tiesneši norāda, ka, lai gan laikposmā, kurā tika pasludināti tiesu nolēmumi par labu senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem, – no 2006. līdz 2009. gadam – viņi vēl nebija tiesneši, tomēr Augstās kasācijas tiesas spriedums tika pasludināts pēc šī laikposma, tādējādi šo nolēmumu sekas tika attiecinātas arī uz nākotni. Tādējādi šīs sekas attiecoties arī uz laikposmu, kurā attiecīgie tiesneši ir pildījuši savus pienākumus vienlaikus ar senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem, proti, laikposmā no 2010. līdz 2015. gadam.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem strīdiem darba tiesību jomā par nesamaksāto darba algu samaksu ir piemērojams trīs gadu noilguma termiņš, kas ir reglamentēts Darba kodeksa 268. panta c) punktā un kurš sākas no brīža, kad rodas tiesības celt prasību, un ka vienlaikus Likuma par dialogu starp sociālajiem partneriem 211. panta c) punktā ir paredzēts, ka personas, kuru tiesības ir tikušas pārkāptas, var iesniegt pieteikumus trīs gadu laikā no kaitējuma rašanās brīža. Šajā kontekstā minētā tiesa jautā par tiesību vērsties tiesā garantiju tad, ja tiktu apmierināts iebildums par tiesību celt prasību noilgumu.
Turklāt iesniedzējtiesa uzsver, ka attiecīgās tiesas attiecīgajiem tiesnešiem atsaka šīs tiesības tikai tāpēc, ka attiecīgie tiesneši ir jaunāki un tika iecelti amatā pēc tam, kad senāk amatā ieceltie tiesneši 2006.–2009. gadā bija cēluši prasības, lai gan viņi strādājuši tādos pašos apstākļos laikposmā no 2010. līdz 2015. gadam. Tādēļ tā jautā, vai tāda Savienības tiesību interpretācija, saskaņā ar kuru algas palielinājumus vairs nevar pieprasīt tiesā, jo attiecībā uz tiesībām celt prasību ir iestājies noilgums, nerada diskrimināciju starp, no vienas puses, senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem, kuriem attiecīgās tiesas 2019. gada decembrī un 2020. gada janvārī atzinušas un samaksājušas šos palielinājumus, un, no otras puses, tiesnešiem, tādiem kā attiecīgie tiesneši, kuriem šīs tiesas nav atzinušas tiesības uz šādiem palielinājumiem un kuri cēluši prasības 2020. gadā, lai arī abu kategoriju tiesneši ir strādājuši vienā un tajā pašā laikposmā pie viena un tā paša darba devēja un pildījuši vienādus pienākumus.
Tieši šādos apstākļos
Curtea de Apel Oradea
(Oradjas apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2000/78] 9. panta 1. punkta noteikumi, kas garantē tiesisko procedūru “visām personām, kuras uzskata sevi par cietušām, jo viņām nav piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips”, kā arī tie, kas paredzēti [Hartas] 47. panta pirmajā daļā un kas ikvienai personai garantē tiesības “uz efektīvu tiesību aizsardzību [un] uz taisnīgu [..] lietas izskatīšanu”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādas valsts tiesību normas kā [Likuma par dialogu starp sociālajiem partneriem] 211. panta c) punkts, kurā ir paredzēts, ka trīs gadu termiņu prasības par zaudējumu atlīdzību celšanai sāk aprēķināt “no dienas, kurā zaudējumi ir radušies”, neatkarīgi no tā, vai prasītāji zināja vai nezināja par zaudējumu nodarīšanu (un to apmēru)?
2)
Vai Direktīvas [2000/78] 2. panta 1. un 2. punkta, kā arī 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta beigu daļas noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādas valsts tiesību normas kā [Pamatlikums Nr. 330/2009] 1. panta 2. punkts, kas interpretēts [Augstās kasācijas tiesas spriedumā], ņemot vērā, ka [attiecīgajiem tiesnešiem] nebija likumīgu tiesību prasīt ikmēneša piemaksas par vadības funkcijām palielinājumu, uzsākot darbu tiesu iestādē pēc datuma, kurā stājās spēkā [Pamatlikums Nr. 330/2009], kas skaidri nosaka, ka tiesības uz atalgojumu ir un paliek vienīgi tās, kas paredzētas [minētajā] likumā, kā rezultātā tiek radīta diskriminācija darba samaksas jomā salīdzinājumā ar viņu kolēģiem, arī pamatojoties uz vecuma kritēriju, jo tikai gados vecāki tiesneši, kuri iecelti amatā pirms 2010. gada janvāra (un par laikposmu no 2006. līdz 2009. gadam panāca labvēlīgu tiesas spriedumu pasludināšanu, kuru rezolutīvā daļa 2019. gadā tika interpretēta, pamatojoties uz [Augstās kasācijas tiesas spriedumu], 2019. gada decembrī un 2020. gada janvārī ar atpakaļejošu datumu saņēma atalgojumu samaksu (līdzīgu tam, kas tiek pieprasīts ar šajā lietā izskatāmo prasību) par laikposmu no 2010. līdz 2015. gadam, kaut arī šajā laikposmā arī [attiecīgie tiesneši] pildīja tiesnešu pienākumus, veica vienādu darbu ar vienādiem nosacījumiem un tajā pašā iestādē?
3)
Vai Direktīvas [2000/78] noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj diskrimināciju tikai tad, ja tā ir balstīta uz kādu no šīs direktīvas 1. pantā minētajiem kritērijiem, vai, gluži pretēji, šie noteikumi, kas attiecīgā gadījumā papildināti ar citu Savienības tiesību aktu noteikumiem, nepieļauj atšķirīgu attieksmi plašākā nozīmē pret darbiniekiem atalgojuma ziņā, ja tie veic vienu un to pašu darbu pie viena un tā paša darba devēja, [tajā pašā] laikposmā un ar vienādiem nosacījumiem?”
Par pieteikumu izskatīt lietu paātrinātā tiesvedībā
Iesniedzējtiesa šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu lūdza piemērot paātrināto tiesvedību atbilstoši Tiesas Reglamenta 105. pantam. Sava lūguma pamatojumam šī tiesa norādīja, ka šāda tiesvedība ir pamatota tādēļ, ka Rumānijas tiesu līmenī pastāv spriedze, kas izriet no ļoti atšķirīgas darba samaksas tiesnešiem.
Reglamenta 105. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Tiesas priekšsēdētājs pēc iesniedzējtiesas pieteikuma vai izņēmuma kārtā pēc savas ierosmes un pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas var nolemt lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā, piemērot paātrinātu tiesvedību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šāda paātrinātā tiesvedība ir procesuāls instruments, kas ir paredzēts ārkārtas situācijas risināšanai. Turklāt no Tiesas judikatūras arī izriet, ka paātrinātā tiesvedība var netikt piemērota, ja lietā radušos juridisko problēmu sensitīvā un sarežģītā rakstura dēļ ir grūti piemērot šādu tiesvedību, tostarp tad, ja nešķiet, ka būtu piemēroti saīsināt tiesvedības rakstveida daļu Tiesā (spriedums, 2021. gada 23. novembris, IS (Rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu prettiesiskums),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
,
54.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ar 2021. gada 28. jūnija lēmumu Tiesas priekšsēdētājs, uzklausījis tiesnesi referentu un ģenerāladvokātu, noraidīja pieteikumu par šīs lietas izskatīšanu paātrinātā tiesvedībā.
Proti, nedz lietas dalībnieku intereses par to, lai, cik vien iespējams, drīz tiktu noteikts to tiesību tvērums, kuras tiem izriet no Savienības tiesībām, nedz arī pamatlietas ekonomiski vai sociāli sensitīvais raksturs nenozīmē, ka lieta ir jāizskata īsos termiņos Reglamenta 105. panta 1. punkta izpratnē.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
Rakstveida apsvērumos Rumānijas valdība apstrīd lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Tā uzskata, pirmkārt, ka iesniedzējtiesa nav sniegusi nepieciešamo informāciju par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, lai Tiesa varētu sniegt lietderīgu atbildi pamatlietas atrisināšanai, un, otrkārt, ka minētā tiesa nav pietiekami izskaidrojusi nedz to Savienības tiesību normu izvēli, kuru interpretāciju tā lūdz, nedz saikni, ko tā konstatējusi starp šīm pēdējām minētajām un šim strīdam piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj (spriedums, 2020. gada 8. oktobris, Universitatea Lucian Blaga Sibiu u.c.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
,
21.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas atbilstības pieņēmums. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2020. gada 8. oktobris, Universitatea Lucian Blaga Sibiu u.c.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
,
22.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā attiecībā uz faktisko apstākļu aprakstu ir jānorāda: lai gan iesniedzējtiesas sniegtā informācija dažos aspektos ir nepilnīga, tomēr lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir ietverta pietiekama informācija, lai saprastu gan prejudiciālos jautājumus, gan to tvērumu.
Turklāt nav acīmredzami, ka iesniedzējtiesas uzdotajos jautājumos minētajām Savienības tiesību normām, kuras attiecas uz apgalvoto aizliegto diskrimināciju vecuma dēļ nodarbinātības un profesijas jomā, nav nekāda sakara ar pamatlietu.
No iepriekš minētā izriet, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu, kas ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2000/78 2. panta 1. un 2. punktam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā – atbilstoši interpretācijai saistošā valsts judikatūrā – ir paredzēts, ka atalgojums, ko saņem daži tiesneši, kuri pieņemti darbā pēc šī tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā, ir zemāks par atalgojumu tiesnešiem, kas pieņemti darbā pirms tā stāšanās spēkā.
Iesniedzējtiesa it īpaši vēlas noskaidrot, vai tas, ka attiecīgajiem tiesnešiem, kuri pieņemti darbā pēc 2010. gada 1. janvāra, nav bijusi iespēja pieprasīt algas palielinājumu par laikposmu no 2010. līdz 2015. gadam atbilstoši nolēmumiem, kas pieņemti par labu senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem 2006. un 2009. gadā, tādēļ, ka tajā laikā viņi neieņēma šos amatus, šos tiesnešus nostāda nelabvēlīgākā situācijā vecuma dēļ Direktīvas 2000/78 2. panta 1. un 2. punkta izpratnē, salīdzinājumā ar senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem, kuri tiesā panāca, ka viņiem ar atpakaļejošu spēku izmaksā paaugstināto algu par minēto laikposmu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka no Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka, nepārsniedzot Eiropas Savienībai piešķirto kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanas un atalgojuma nosacījumiem. Tādējādi ierēdņu, tostarp tiesnešu, atalgojuma nosacījumi ietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. februāris, Escribano Vindel,
C‑49/18
,
EU:C:2019:106
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, tāpat ir jāatgādina, ka no Direktīvas 2000/78 2. panta 1. punkta, aplūkojot to kopsakarā ar šīs direktīvas 1. pantu, izriet, ka šajā direktīvā vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas tostarp vecuma dēļ. Turklāt no minētās direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izriet, ka tās izpratnē netieša diskriminācija vecuma dēļ notiek tad, kad šķietami neitrāla noteikuma, kritērija vai prakses dēļ konkrēta vecuma personas atrodas īpaši nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar citām personām, ja vien šis noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnota ar leģitīmu mērķi un ja vien nav pienācīgi un vajadzīgi līdzekļi šā mērķa sasniegšanai.
Šajā gadījumā ir jānosaka, vai no pamatlietā aplūkotajiem valsts tiesību aktiem izriet atšķirīga attieksme pret attiecīgajiem tiesnešiem un pret senāk amatā ieceltajiem tiesnešiem viņu vecuma dēļ.
Šajā ziņā jānorāda – tāpat kā to rakstveida apsvērumos dara Īrija –, pirmkārt, ka iesniedzējtiesa nav precizējusi nedz attiecīgo tiesnešu vecumu, nedz Rumānijas tiesu sistēmas darbinieku vidējo vecumu vai vecuma struktūru.
Turklāt, kā Rumānijas valdība ir norādījusi rakstveida apsvērumos, no atbilstošā valsts tiesiskā regulējuma nekādi neizriet, ka vecums būtu tiesneša piekļuves kritērijs vai tiesnešu atalgojuma kritērijs.
No tā izriet, ka ir jāizslēdz tiešas diskriminācijas vecuma dēļ esamība.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka iesniedzējtiesa nav identificējusi nevienu konkrētu tiesnešu kategoriju, kas būtu īpaši nelabvēlīgā situācijā vecuma dēļ, bet ir vienīgi norādījusi, ka atteikums piešķirt attiecīgajiem tiesnešiem algas palielinājumu par laikposmu no 2010. līdz 2015. gadam izriet, pirmām kārtām, no tā, ka viņi stājušies amatā pēc Pamatlikuma Nr. 330/2009 stāšanās spēkā un, otrām kārtām, no tā, ka viņiem nav tikušas atzītas tiesības uz algas palielinājumu ar tiesas nolēmumiem.
Tomēr, pirmkārt, Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka tas nepieļauj, ka jauns valsts tiesiskais regulējums ir piemērojams tikai situācijās, kas radušās pēc tā stāšanās spēkā, jo šāds apstāklis izriet tikai no jaunā likuma piemērojamības laikā un pats par sevi nerada netiešu diskrimināciju vecuma dēļ.
Turklāt ir jāatgādina, ka kritērijs, kas nosaka jauno tiesību normu piemērojamību vienīgi atkarībā no darbā pieņemšanas datuma, būdams objektīvs un neitrāls elements, acīmredzami nekādi nav saistīts ar darbā pieņemto personu vecuma ņemšanu vērā (spriedums, 2019. gada 14. februāris, Horgan un Keegan,
C‑154/18
,
EU:C:2019:113
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, attiecībā uz to, ka par attiecīgajiem tiesnešiem nav pieņemti tiesu nolēmumi pirms jaunā valsts tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā, ar kuriem viņiem būtu atzītas tiesības uz algas palielinājumu, ir jākonstatē, ka šāda atšķirīga attieksme izriet nevis no attiecīgo tiesnešu vecuma, bet gan no tā, ka attiecībā uz viņiem nav pieņemti tiesu nolēmumi.
Šāds kritērijs nekādi nešķiet saistīts ar šo tiesnešu vecumu vai ar jebkādiem citiem diskriminācijas iemesliem, kas ir aizliegti ar Direktīvu 2000/78.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertās norādes arī neliecina par to, ka pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā būtu ietverta jebkāda netieša diskriminācija vecuma dēļ.
No tā izriet, ka uz tādu situāciju, kāda ir pamatlietā, neattiecas Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punktā noteiktā vispārējā sistēma cīņai pret konkrētiem diskriminācijas veidiem darbavietā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2000/78 2. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami tādam valsts tiesiskajam regulējumam, kurš, kā tas interpretēts saistošā valsts judikatūrā, izraisa to, ka atalgojums, ko saņem daži tiesneši, kuri pieņemti darbā pēc šī tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā, ir zemāks par atalgojumu tiesnešiem, kuri ir pieņemti darbā pirms tā stāšanās spēkā, ja tas nerada nekādu tiešu vai netiešu diskrimināciju vecuma dēļ.
Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu, kas ir jāizskata kā nākamais, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvai 2000/78, ko, iespējams, papildina citas Savienības tiesību normas, ir pretrunā jebkāda veida diskriminācija citu iemeslu dēļ, kas nav skaidri paredzēti šīs direktīvas 1. pantā.
Uzreiz ir jāatgādina, ka saskaņā ar šo tiesību normu un Direktīvas 2000/78 2. panta 1. punktu un 2. punkta b) apakšpunktu ir aizliegta netieša diskriminācija “reliģijas vai uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ” attiecībā uz nodarbinātību un profesiju.
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 1. punktam tās 1. pantā paredzētie iemesli ir uzskaitīti izsmeļošā veidā (spriedums, 2020. gada 8. oktobris, Universitatea Lucian Blaga Sibiu u.c.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
,
31.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jānorāda, ka Direktīva 2000/78 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 13. pantu, kas tagad ir LESD 19. pants, kurā būtībā ir paredzēts, ka Eiropas Savienības Padome var veikt vajadzīgos pasākumus, lai cīnītos pret diskrimināciju dzimuma, rases vai etniskās izcelsmes, reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ.
Tiesa ir nospriedusi, ka šī tiesību norma neattiecas uz diskrimināciju, kuras pamatā ir citi iemesli, nevis tikai tajā skaidri uzskaitītie, un tādējādi šī norma nevar būt par juridisko pamatu Savienības pasākumiem, kuru mērķis būtu apkarot šādu diskrimināciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 7. jūlijs, Agafiţei u.c.,
C‑310/10
,
EU:C:2011:467
,
35.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ir jāuzskata, ka diskriminācija citu iemeslu dēļ, kas nav tieši minēti Direktīvas 2000/78 1. pantā, neietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.
Šis konstatējums nevar tikt atspēkots ar iesniedzējtiesas norādīto apstākli, ka Direktīvu 2000/78 šajā ziņā varētu “papildināt” citas Savienības tiesību normas, kuras turklāt šī tiesa nav precizējusi. Jākonstatē, ka no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka uz attiecīgo tiesnešu apgalvoto atšķirīgo attieksmi attiektos kāda cita konkrēta Savienības tiesību norma.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2000/78 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj diskrimināciju tikai tad, ja tā ir balstīta uz kādu no tās 1. pantā skaidri uzskaitītajiem iemesliem.
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu, kas ir jāizskata kā pēdējais, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2000/78 9. panta 1. punktam, kā arī Hartas 47. panta pirmajai daļai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka termiņš prasības par zaudējumu atlīdzību celšanai saistībā ar apgalvoto diskrimināciju ir trīs gadi no kaitējuma rašanās brīža neatkarīgi no tā, vai prasītājs ir zinājis par kaitējuma rašanos un tā apmēru.
Uzreiz jānorāda, ka, ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, no kuras izriet, ka attiecīgo tiesnešu apgalvotā atšķirīgā attieksme neietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā, uz pirmo jautājumu nav jāatbild, ņemot vērā minētās direktīvas noteikumus.
Tomēr, ciktāl šis jautājums skaidri attiecas arī uz noteiktu Hartas normu, ir jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma ir definēta tās 51. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru tās noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus (spriedums, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
17.
punkts).
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka jēdziens “Savienības tiesību aktu piemērošana” Hartas 51. panta izpratnē nozīmē, ka ir jābūt pietiekamai saiknei, kas ir ciešāka nekā divu jomu līdzīgums vai vienas jomas netieša ietekme uz otru jomu (spriedums, 2014. gada 6. marts, Siragusa,
C‑206/13
,
EU:C:2014:126
,
24.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādēļ Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības ir piemērojamas visās Savienības tiesībās reglamentētajās situācijās, taču ne ārpus šādām situācijām (spriedums, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
19.
punkts).
Tādējādi, ja Savienības tiesību normās attiecīgajā jomā nav reglamentēti nekādi konkrēti aspekti un nav noteikti nekādi specifiski pienākumi dalībvalstīm saistībā ar konkrēto situāciju, valsts tiesiskais regulējums, ko pieņem dalībvalsts attiecībā uz šo aspektu, ir ārpus Hartas piemērošanas jomas, un attiecīgo situāciju nevar vērtēt, ņemot vērā Hartas normas (spriedums, 2019. gada 19. novembris, TSN un AKT,
C‑609/17 un C‑610/17
,
EU:C:2019:981
,
53.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Šādā gadījumā to izskatīt nav Tiesas kompetencē un attiecīgi norādītās Hartas normas pašas par sevi nevar būt šīs kompetences pamatā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 16. decembris, AB u.c. (Amnestijas atcelšana),
C‑203/20
,
EU:C:2021:1016
,
39.
punkts).
Šajā lietā, kā rakstveida apsvērumos ir uzsvērušas Rumānijas valdība un Komisija, konstatējuma par Direktīvas 2000/78 nepiemērojamību pamatlietā, kā norādīts šī sprieduma 51.–60. punktā, mērķis ir pierādīt, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums nevar tikt uzskatīts par tādu, ar ko īsteno Savienības tiesību aktus Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Turklāt ir jānorāda, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav neviena cita elementa, kas ļautu pieņemt, ka starp pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu un jebkuru citu Savienības tiesību aktu pastāv zināma saikne šī sprieduma 73. punktā minētās judikatūras izpratnē.
No tā izriet, ka atšķirīga attieksme, kādu apgalvo attiecīgie tiesneši, attiecīgā gadījumā izriet tikai no valsts tiesībām, kuru interpretācija ietilpst vienīgi iesniedzējtiesas kompetencē.
Tādēļ Tiesas kompetencē nav sniegt atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

1)
Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 2. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami tādam valsts tiesiskajam regulējumam, kurš, kā tas interpretēts saistošā valsts judikatūrā, izraisa to, ka atalgojums, ko saņem daži tiesneši, kuri pieņemti darbā pēc šī tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā, ir zemāks par atalgojumu tiesnešiem, kuri ir pieņemti darbā pirms tā stāšanās spēkā, ja tas nerada nekādu tiešu vai netiešu diskrimināciju vecuma dēļ.

2)
Direktīva 2000/78 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj diskrimināciju tikai tad, ja tā ir balstīta uz kādu no tās 1. pantā skaidri uzskaitītajiem iemesliem.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.