CELEX: 62021CJ0775
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Intelektinė nuosavybė
Autorių teisės ir gretutinės teisės
Direktyva 2001/29/EB
3 straipsnio 1 dalis
Viešas paskelbimas
Sąvoka
Foninės muzikos transliavimas
Direktyva 2006/115/EB
8 straipsnio 2 dalis
Teisingas atlyginimas
Vien fizinių priemonių teikimas
Garso įranga traukiniuose ir orlaiviuose
Viešo paskelbimo prezumpcija

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, 2001, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,17 sk., 1 t., p. 230 ) 3 išaiškinimo.
Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant du ginčus: pirma,
Blue Air Aviation SA
(toliau –
Blue Air
) su
UCMR–ADA Asociaţia pentru Drepturi de Autor a Compozitorilor
(toliau – UCMR – ADA) (byla C‑775/21) dėl
Blue Air
pareigos sumokėti rinkliavas UCMR – ADA dėl foninės muzikos transliavimo keleiviniuose orlaiviuose ir, antra,
Uniunea Producătorilor de Fonograme din România
(UPFR) (toliau – UPFR) su
Societatea Naţională de Transport Feroviar de Călători (SNTFC) „CFR Călători“ SA
(toliau – CFR) (byla C‑826/21) dėl pareigos sumokėti rinkliavas už įrenginių, kurie gali būti naudojami viešai skelbiant muzikos kūrinius, suteikimą naudoti traukiniuose.

Teisinis pagrindas

Tarptautinė teisė
Pasaulinė intelektinės nuosavybės organizacija (PINO) 1996 m. gruodžio 20 d. Ženevoje (Šveicarija) priėmė PINO autorių teisių sutartį (toliau – ATS), ji buvo patvirtinta 2000 m. kovo 16 d.  Tarybos sprendimu 2000/278/EB dėl PINO autorių teisių sutarties ir PINO atlikimų ir fonogramų sutarties patvirtinimo Europos bendrijos vardu (OL L 89, 2000, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 33 t., p. 208) ir Europos Sąjungoje įsigaliojo 2010 m. kovo 14 d. (OL L 32, 2010, p. 1).
ATS sutarties 8 straipsnyje „Teisė viešai paskelbti“ nustatyta:
„Nepažeidžiant [1886 m. rugsėjo 9 d. Berne pasirašytos] konvencijos [dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas) redakcijos su pakeitimais, padarytais 1979 m. rugsėjo 28 d.] 11 straipsnio 1 dalies ii punkto, 11bis straipsnio 1 dalies i ir ii punktų, 11ter

straipsnio 1 dalies ii punkto, 14 straipsnio 1 dalies ii punkto ir 14bis straipsnio 1 dalies nuostatų, literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę leisti bet kokiu būdu viešai paskelbti savo kūrinius, paskelbiant juos laidais ar bevielio ryšio priemonėmis, įskaitant tų kūrinių padarymą viešai prieinamų tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.“
1996 m. gruodžio 20 d. PINO diplomatinėje konferencijoje buvo priimti ATS suderinti paaiškinimai.
Suderintas ATS 8 straipsnio paaiškinimas išdėstytas taip:
„Vien tik suteikimas fizinių priemonių, kurios leidžia kūriniui būti viešai prieinamam ir viešai paskelbiamam, negali būti suvokiamas kaip kūrinio paskelbimas pagal šią Sutartį arba [1886 m. rugsėjo 9 d. Berne pasirašytą Konvenciją dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas), iš dalies pakeistą 1979 m. rugsėjo 28 d.] <...>“

Sąjungos teisė

Direktyva 2001/29
Direktyvos 2001/29 1, 4, 6, 7, 9, 10, 23 ir 27 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(1)      [SEV] [s]utartis nustato vidaus rinkos sukūrimą ir sistemos, užtikrinančios, kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma, įteisinimą. Valstybių narių autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymų derinimas padeda siekti šių tikslų.
<...>
(4)      Suderinta teisinė autorių teisių ir gretutinių teisių sistema, padidindama teisinį aiškumą [saugumą] ir nustatydama aukštą intelektinės nuosavybės apsaugos lygį, skatins esmines investicijas į kūrybingumą ir novatoriškumą, įskaitant tinklų infrastruktūrą, ir savo ruožtu padės Europos pramonės augimui ir padidėjusiam konkurencingumui tiek turinio rengimo, tiek informacinių technologijų srityje, ir apskritai įvairiose pramonės ir kultūros srityse. Tai užtikrins užimtumą ir skatins kurti naujas darbo vietas.
<...>
(6)      Nederinamas Bendrijos lygmeniu, nacionalin[ės] teisės aktų kūrimas, kuris jau pradėtas daugelyje valstybių narių siekiant reaguoti į technologijų iššūkius, leistų atsirasti pastebimiems apsaugos skirtumams ir kartu intelektinę nuosavybę apimančių ar ja grindžiamų paslaugų ir produktų laisvo judėjimo apribojimams, dėl kurių suirtų vidaus rinka ir teisės aktų darna. Tokių teisės aktų skirtumų ir neaiškumų poveikis taptų dar didesnis toliau kuriant informacinę visuomenę, kurioje jau dabar labai padidėjo neapribotas tarpvalstybinis intelektinės nuosavybės naudojimas. Ši tendencija išliks ir turėtų vis labiau įsitvirtinti. Pastebimi teisinės apsaugos skirtumai ir neaiškumai gali trukdyti naujų produktų ir paslaugų, susijusių su autorių teisėmis ir gretutinėmis teisėmis, masto ekonomijai.
(7)      Bendrijos autorių teisių ir gretutinių teisių apsaugos teisinė sistema dėl to taip pat turi būti pakeista ir papildyta tiek, kiek tai yra būtina vidaus rinkai sklandžiai veikti. Tuo tikslu tos nacionalinės autorių teisių ir gretutinių teisių nuostatos, kurios valstybėse narėse pastebimi skiriasi arba kelia teisinį neaiškumą, trukdantį vidaus rinkai sklandžiai veikti ir informacinei visuomenei Europoje tinkamai plėtotis, turėtų būti suderintos, turėtų būti vengiama prieštaringo valstybių narių reagavimo į technologijos naujoves paliekant tik vidaus rinkos veikimui neigiamo poveikio neturinčius skirtumus.
<...>
(9)      Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai. Jų apsauga padeda užtikrinti kūrybingumo palaikymą ir plėtojimą autorių, atlikėjų, prodiuserių, vartotojų, kultūros, pramonės ir apskritai visuomenės labui. Dėl to intelektinė nuosavybė yra pripažinta sudedamąja nuosavybės dalimi.
(10)      Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą; jį turi gauti ir prodiuseriai, kad galėtų finansuoti šį darbą. Investicijos, kurių reikia tokiems produktams, kaip fonogramos, filmai ar daugialypės terpės kūriniai sukurti ir užsakomosioms paslaugoms („on‑demand“) tiekti, yra didelės. Tinkama teisinė intelektinės nuosavybės teisių apsauga yra būtina, kad būtų galima garantuoti galimybes gauti tokį atlyginimą ir patenkinamą investicijų grąžą.“
<...>
(23)      Ši direktyva turėtų dar labiau suderinti autoriaus teisę viešai paskelbti kūrinį. Ši teisė turėtų būti suprantama plačiai, kaip apimanti bet kokį viešą paskelbimą visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama. Ši teisė turėtų apimti bet kokį kūrinio transliavimą ar retransliavimą laidais ar bevielėmis priemonėmis, įskaitant transliavimą per radiją ar televiziją. Ši teisė neturėtų būti taikoma jokiems kitiems veiksmams.
<...>
(27)      Vien tik fizinių priemonių teikimas viešam paskelbimui savaime nereiškia viešo paskelbimo pagal šią direktyvą.
<...>“
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus“ nustatyta:
„1.      Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
2.      Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti padaryti viešai prieinamus laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku:
a)      atlikėjams ‐ savo atlikimo įrašus;
b)      fonogramų gamintojams ‐ savo fonogramas;
c)      filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas;
d)      transliuojančiosioms organizacijoms ‐ savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduodamos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.
3.      Šio straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytos teisės nebus išnaudotos jokiu šiame straipsnyje nustatytu viešo paskelbimo ar padarymo viešai prieinamą veiksmu.“

Direktyva 2006/115/EB
2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/115/EB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 376, 2006, p. 28) 8 straipsnio „Transliavimas ir viešas paskelbimas“ 2 dalyje numatyta:
„Valstybės narės numato teisę į naudotojo mokamą vieningą teisingą atlyginimą už fonogramos, kuri buvo išleista komerciniais tikslais ar atkurta, naudojimą transliavimui bevielio ryšio priemonėmis arba kitokiam viešam paskelbimui, ir užtikrina tokio atlyginimo paskirstymą atitinkamiems atlikėjams ir fonogramos gamintojams. Jeigu atlikėjai ir fonogramų gamintojai nesusitaria dėl atlyginimo pasidalinimo, valstybės narės gali nustatyti atlyginimo padalijimo sąlygas.“

Rumunijos teisė

Įstatymas Nr. 8/1996

Legea Nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe
(Įstatymas Nr. 8/1996 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių,
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 60, 1996 m. kovo 26 d.) buvo kelis kartus iš dalies pakeistas, be kita ko, Įstatymu Nr. 285/2004 (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 587, 2004 m. birželio 30 d.) (toliau – Įstatymas Nr. 8/1996). Reikšmingos šio pagrindinei bylai taikytinos redakcijos įstatymo nuostatos pateikiamos tolesniuose šio sprendimo 11–20 punktuose.
Įstatymo Nr. 8/1996 13 straipsnyje numatyta:
„Naudojant kūrinį, atsiranda konkrečių ir išimtinių autoriaus turtinių teisių, kuriomis remdamasis jis gali leisti arba uždrausti:
<...>
f)      tiesiogiai ar netiesiogiai viešai paskelbti kūrinį bet kuriomis priemonėmis, įskaitant prieigos prie kūrinio suteikimą, kai kūrinys tampa prieinamas individualiai pasirinktoje vietoje ar laiku;
<...>“
Šio įstatymo 15 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Viešu paskelbimu laikomas bet koks kūrinio skelbimas tiesiogiai ar naudojant technines priemones viešoje vietoje ar bet kurioje kitoje vietoje, kurioje susirenka tam tikras skaičius žmonių, nepatenkančių į įprastą šeimos narių ir pažįstamų ratą, įskaitant atlikimą scenoje, deklamavimą ar bet kurį kitą kūrinio atlikimo tiesiogiai visuomenės nariams būdą, plastikos kūrinių, taikomosios dailės kūrinių, fotografijos ir architektūros kūrinių viešą eksponavimą, kinematografijos ir kitų audiovizualinių kūrinių viešą rodymą, įskaitant skaitmeninius kūrinius, radijo ir (arba) televizijos kūrinių transliavimą viešoje vietoje naudojant garso ar vaizdo įrašus ir tokių kūrinių transliavimą bet kokiu būdu. Viešu taip pat laikomas bet koks kūrinio paskelbimas laidais ar bevielio ryšio priemonėmis darant jį viešai prieinamą, įskaitant per internetą ar kitas informacines priemones, kad kiekvienas visuomenės narys galėtų jį pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
<...>“
Šio įstatymo 105 straipsnio 1 dalies f punkte nustatyta:
„Garso įrašų gamintojas turi išimtinę turtinę teisę leisti arba uždrausti:
<...>
f)      savo garso įrašų, išskyrus tuos, kurie buvo paskelbti komerciniais tikslais, transliavimą ir viešą paskelbimą; tokiu atveju jis turi teisę tik į teisingą atlyginimą.“
To paties įstatymo 106
straipsnyje nustatyta:
„1.      Menininkai, atlikėjai ir fonogramų gamintojai turi teisę į vienkartinį teisingą atlyginimą už komerciniais tikslais išleistų fonogramų tiesioginį ar netiesioginį naudojimą, atgaminimą transliuojant ar bet kokį kitą viešą paskelbimą.
2.      Šio atlyginimo dydis nustatomas taikant metodikas 131, 131
ir 131
straipsniuose nustatyta tvarka.“
Įstatymo Nr. 8/1996 123 straipsnio 1–3 dalyse nurodyta:
„1.      Autorių teisių ir gretutinių teisių turėtojai šiuo įstatymu jiems pripažintas teises gali įgyvendinti asmeniškai ar tarpininkaujant įgaliojimą gavusioms kolektyvinio administravimo organizacijoms šiame įstatyme numatytomis sąlygomis.
2.      Kolektyvinis autorių teisių administravimas gali būti vykdomas tik dėl anksčiau viešai paskelbtų kūrinių, o kolektyvinis gretutinių teisių administravimas – tik dėl anksčiau užfiksuotų ar transliuotų atlikimų ir anksčiau viešai paskelbtų fonogramų ar videogramų.
3.      Autorių teisių ar gretutinių teisių turėtojai negali perleisti šiame įstatyme įtvirtintų turtinių teisių kolektyvinio administravimo organizacijoms.“
Šio įstatymo 123
straipsnio 1 dalies e ir f punktuose numatyta:
„Kolektyvinis administravimas privalomas įgyvendinant šias teises:
<...>
e)      teisę viešai skelbti muzikos kūrinius, išskyrus kinematografijos kūrinių viešą rodymą;
f)      teisę į teisingą atlyginimą, atlikėjams ir fonogramų gamintojams mokamą už komercinį fonogramų ar jų kopijų viešą paskelbimą ir transliavimą.“
Šio įstatymo 130 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatyta:
„Kolektyvinio administravimo organizacijos privalo:
a)      prieš pradedant naudotis saugomu repertuaru už atlygį kaip rašytinę neišimtinę licenciją išduoti neišimtinius leidimus atitinkamą prašymą pateikusiems naudotojams;
b)      parengti savo veiklos sričių, įskaitant atitinkamas turtines teises, metodikas dėl sumokėjimo už minėtas teises tais atvejais, kai dėl kūrinio naudojimo būdo neįmanoma gauti individualaus teisių turėtojo leidimo, ir jas suderinti su naudotojais.“
To paties įstatymo 131 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Norint pradėti derinimo procedūras, kolektyvinio administravimo organizacijos turi pateikti [
Oficiul Român pentru Drepturile de Autor
(Rumunijos autorių teisių tarnyba)] prašymą kartu su metodikomis, kurias siūloma suderinti, kaip jos suprantamos pagal 130 straipsnio 1 dalies a punktą.
<...>“
Įstatymo Nr. 8/1996 131
straipsnio 1–3 dalyse nustatyta:
„1.      Kolektyvinio administravimo organizacijos suderina metodiką su 131 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytais atstovais <...>
2.      Kolektyvinio administravimo organizacijos iš tos pačios kategorijos naudotojų gali imti fiksuoto dydžio arba proporcingą atlyginimą, apskaičiuojamą pagal pajamas, naudotojo gaunamas iš veiklos, kurią vykdant naudojamas repertuaras, pavyzdžiui, transliavimo, kabelinės retransliacijos arba viešo paskelbimo, atsižvelgdamos į Europos praktiką, susijusią su naudotojų ir kolektyvinio teisių administravimo organizacijų derybų rezultatais. Už transliavimo veiklą proporcingai mokamas atlyginimas nustatomas diferencijuotai, tiesiogiai proporcingai tam, kokią dalį vykdant šią veiklą sudaro kolektyviai administruojamo repertuaro naudojimas, o jei nėra pajamų, – atsižvelgiant į naudojimo išlaidas.
3.      2 dalyje nurodyto fiksuoto arba proporcingo atlyginimo galima reikalauti tik tuo atveju ir tiek, kiek naudojimas susijęs su kūriniais, kurių atžvilgiu autorių teisėms ar gretutinėms teisėms vis dar taikoma įstatymų numatyta apsauga.
<...>“
Šio įstatymo 131
straipsnio 2 dalis numatyta:
„Šalių susitarimas dėl suderintų metodikų užfiksuojamas protokole, kuris pateikiamas Rumunijos autorių teisių tarnybai. <...> Taip paskelbtos metodikos taikomos visiems srities, dėl kurios vyko derinimas, naudotojams ir visiems laikmenų ir aparatų, už kuriuos pagal 107 straipsnį turi būti mokamas kompensacinis atlyginimas už kopijavimą asmeniniam naudojimui, importuotojams ir gamintojams.“

Civilinio proceso kodeksas
Civilinio proceso kodekso 249 straipsnyje numatyta:
„Vykstant teismo procesui, asmuo savo teiginius turi patvirtinti įrodymais, išskyrus įstatymuose nurodytus atvejus.“
Šio kodekso 329 straipsnyje nustatyta:
„Teismas savo sprendimą gali grįsti jam vertinti paliktomis prielaidomis tik tuo atveju, jeigu jos yra pakankamai svarios ir leidžia manyti, kad nurodomas faktas yra tikėtinas; tačiau jos leistinos tik tais atvejais, kai pagal įstatymą galima remtis liudytojų parodymais.“

Muzikos kūrinių autorių turtinių teisių turėtojams už muzikos kūrinių, kaip foninės muzikos, viešą paskelbimą mokėtino atlyginimo nustatymo metodika

Metodologia privind remunerațiile cuvenite titularilor de drepturi patrimoniale de autor de opere muzicale pentru comunicarea publică a operelor muzicale în scop ambiental
(Muzikos kūrinių autorių turtinių teisių turėtojams už muzikos kūrinių, kaip foninės muzikos, viešą paskelbimą mokėtino atlyginimo nustatymo metodika,
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 710, 2011 m. spalio 7 d.), iš dalies pakeistoje 2012 m. lapkričio 8 d. Rumunijos autorių teisių tarnybos sprendimu Nr. 198/2012 (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 780, 2012 m. lapkričio 20 d.), numatyta:
„1.      Kaip foninė muzika transliuojamų muzikos kūrinių naudotojai, prieš pradėdami naudoti tuos muzikos kūrinius, privalo gauti UCMR-ADA neišimtinę licenciją-leidimą naudoti muzikos kūrinius ir mokėti atlyginimą pagal šioje metodikoje nustatytą lentelę, neatsižvelgiant į faktinę naudojimo trukmę.
2.      Šioje metodologijoje:
a)      muzikos kūrinių kaip foninės muzikos viešas paskelbimas – vieno ar daugiau muzikos kūrinių paskelbimas viešai prieinamoje vietoje arba bet kurioje kitoje vietoje, kur tuo pačiu metu ar vienas po kito susirenka ar turi galimybę patekti kiti asmenys, nepatenkantys į įprastą šeimos narių ir pažįstamų ratą, nepriklausomai nuo paskelbimo būdo ir naudojamų techninių priemonių, siekiant sukurti foną bet kokiai kitai veiklai, kuriai vykdyti nebūtinai reikia naudoti muzikos kūrinius;
b)      muzikos kūrinių kaip foninės muzikos naudotojas – bet kuris įgaliotas juridinis ar fizinis asmuo, kuriam priklauso arba kuris bet kokiu pagrindu (nuosavybės, valdymo, koncesijos, nuomos, subnuomos, panaudos ir pan.) naudoja uždaras ar atviras patalpas, kuriose įrengta ar laikoma įranga ir bet kokios kitos techninės ar elektroninės priemonės, pavyzdžiui, televizoriai, radijo imtuvai, kasetiniai magnetofonai, stereogrotuvai, kompiuterinė įranga, kompaktinių diskų grotuvai, garso stiprinimo sistemos ir bet kokia kita aparatūra, kuria galima priimti, atkurti ar transliuoti garsą ar jo lydimą vaizdą.
<...>
6.      Naudotojas laikotarpiu, kuriuo neturi UCMR – ADA suteiktos neišimtinės licencijos-leidimo, privalo mokėti UCMR – ADA sumą, lygią tris kartus didesniam atlyginimui, kuris būtų teisėtai mokamas, jei jis būtų turėjęs neišimtinę licenciją-leidimą.
7.      Kolektyvinio administravimo organizacijos per tam paskirtus atstovus gali stebėti, kaip muzikos kūriniai naudojami kaip foninė muzika, ir joms leidžiama laisvai patekti į bet kurią vietą, kurioje muzika naudojama kaip foninė. Kolektyvinio administravimo organizacijų atstovai gali naudoti nešiojamą garso ir (arba) vaizdo įrašymo įrangą patalpose, kuriose naudojami muzikos kūriniai, o taip padaryti įrašai yra visiškas įrodymas, kad muzikos kūriniai buvo naudojami kaip fonas.“
Šios metodikos priede pateikta rinkliavų, mokėtinų už muzikos kūrinių kaip foninės muzikos viešą paskelbimą, lentelė; jos diferencijuotos pagal komercinių patalpų ar transporto priemonių, kuriose šis paskelbimas vykdomas, rūšį. Lentelės 11 punkte numatytas fiksuotas 200 Rumunijos lėjų (RON) atlygis per mėnesį už kiekvieną orlaivį, kai vykdoma keleivių vežimo oru veikla.

Metodika dėl komerciniais tikslais paskelbtų fonogramų ar jų kopijų viešo paskelbimo ir lentelių, kuriose nurodytos atlikėjų ir fonogramų gamintojų turtinės teisės

Metodologia privind comunicarea publică a fonogramelor publicate în scop comercial sau a recerilor acestora și tabelele cuprinzând drepturile patrimoniale ale artiștilor interpreți ori executanți și producătorilor de fonograme
(Metodika dėl komerciniais tikslais paskelbtų fonogramų ar jų kopijų viešo paskelbimo ir lentelių, kuriose nurodytos atlikėjų ir fonogramų gamintojų turtinės teisės,
Monitorul Oficial al României
, I dalis, 2006 m. gruodžio 8 d.), iš dalies pakeistoje 2013 m. lapkričio 29 d. Rumunijos autorių teisių tarnybos sprendimu Nr. 189/2013 (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 758, 2013 m. gruodžio 16 d.), nustatyta:
„1.      Komerciniais tikslais išleistų fonogramų ar jų kopijų viešas paskelbimas – tai jų paskelbimas viešosiose erdvėse (uždarose ar atvirose), nepriklausomai nuo paskelbimo būdo, naudojant mechanines, elektroakustines ar skaitmenines priemones (stiprinimo sistemas, garso ar garso ir vaizdo įrašų atkūrimo įrangą, radijo ar televizijos imtuvus, kompiuterinę įrangą ir t. t.).
<...>
3.      Pagal šią metodiką fonogramų naudotojas – tai bet kuris įgaliotas fizinis ar juridinis asmuo, kuris viešai skelbia komerciniais tikslais išleistas fonogramas ar jų kopijas bet kokiu pagrindu (nuosavybės, valdymo, nuomos, subnuomos, panaudos ir kt.) valdomose erdvėse.
<...>
5.      Naudotojas privalo gauti leidimus neišimtinių licencijų forma; šias licencijas išduoda <...> fonogramų gamintojų kolektyvinio administravimo organizacijos, kai siekiama viešai paskelbti komerciniais tikslais išleistas fonogramas <...>, už atlyginimą pagal toliau pateiktas lenteles, neatsižvelgiant į faktinę viešo paskelbimo trukmę.“
Šioje metodikos prieduose pateikiamos dvi lentelės: pirmojoje numatytas atlyginimas, mokėtinas už skambant foninei muzikai vykdomą veiklą, diferencijuotas pagal komercinių patalpų arba transporto priemonių, kuriose vykdoma ši veikla, rūšį. Šios pirmosios lentelės E3 punkto 1 papunktyje numatytas 30 RON mėnesinis atlygis už vagoną, kuriame įrengta garso sistema, kai vykdoma keleivių vežimo geležinkeliais veikla.

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

Byla C
‑
775/21
UCMR – ADA yra kolektyvinio muzikos kūrinių autorių teisių administravimo organizacija.
2018 m. kovo 2 d. ši organizacija
Tribunalul București
(Bukarešto apygardos teismas, Rumunija) pareiškė ieškinį oro bendrovei
Blue Air
, reikalaudama sumokėti nesumokėtą atlyginimą ir baudas už
Blue Air
eksploatuojamuose orlaiviuose viešą muzikos kūrinių paskelbimą, kuriam ši neturėjo licencijos.
Šiame teisme
Blue Air
tvirtino, kad eksploatuoja 28 orlaivius ir kad nors 22 iš 28 orlaivių turi programinę įrangą, reikalingą muzikos kūriniams transliuoti, gavusi reikiamą licenciją ji viešai paskelbė tik vieną muzikos kūrinį 14-oje šių orlaivių.
Po šių patikslinimų UCMR – ADA išplėtė savo reikalavimus sumokėti, manydama, kad dėl to, jog 22 lėktuvai turėjo garso sistemas, buvo galima daryti išvadą, kad saugomi kūriniai viešai buvo paskelbti visuose
Blue Air
parko orlaiviuose.
2019 m. balandžio 8 d. sprendimu UCMR – ADA ieškinys buvo patenkintas. Iš esmės
Tribunalul București
(Bukarešto apygardos teismas), remdamasis 2006 m. gruodžio 7 d. Sprendimu
SGAE
(C‑306/05, EU:C:2006:764) ir 2012 m. kovo 15 d. Sprendimu
Phonographic Performance (Ireland)
(C‑162/10, EU:C:2012:141), nusprendė, kad dėl to, jog
Blue Air
jos eksploatuojamose transporto priemonėse įrengė prietaisus, leidžiančius kaip foninę muziką viešai skelbti muzikos kūrinius, kyla nuginčijama šių kūrinių naudojimo prezumpcija, įpareigojanti nuspręsti, kad kiekvienas orlaivis, kuriame įrengta garso sistema, naudoja šiuos prietaisus atitinkamam muzikos kūriniui viešai paskelbti, nesant reikalo pateikti kitų įrodymų šiuo klausimu.

Blue Air
dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą
Curtea de Apel
București
(Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, ir, be kita ko, tvirtino, kad jos eksploatuojamuose orlaiviuose, kuriems negavo jokios licencijos, ji neskelbė foninės muzikos ir kad vien įrenginių buvimas neprilygsta viešam muzikos kūrinių paskelbimui. Ji pridūrė, kad transliuodama foninę muziką ji nesiekė jokio pelno. Galiausiai ji nurodė, kad garso sistemos orlaiviuose yra būtinos dėl saugumo priežasčių, kad būtų galima palaikyti ryšį tarp orlaivio įgulos narių, taip pat tarp jų ir keleivių.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad jam ne visai aišku, ar tai, kad nesiekiama pelno, muzikos kūrinio kaip foninės muzikos paskelbimas yra viešas paskelbimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnį. Jeigu būtų atsakyta teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl šiuo atveju reikalaujamos įrodymų apimties. Jis pažymi, kad pagal tam tikrų nacionalinių teismų praktiką, kai konkrečią ekonominę veiklą vykdantis subjektas minimas šio sprendimo 23 punkte nurodytoje metodikoje, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad autorių teisių saugomi kūriniai toje vietoje skelbiami viešai. Tokią prezumpciją, be kita ko, pateisina tai, kad kolektyvinio autorių teisių administravimo organizacijos negali sistemingai kontroliuoti visų vietų, kuriose gali būti naudojami intelektinės kūrybos kūriniai.
Šiomis aplinkybėmis
Curtea de Apel București
(Bukarešto apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.       Ar Direktyvos 2001/29/EB <...> 3 straipsnio 1 dalies nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad muzikos kūrinio arba jo fragmento transliavimas komerciniame keleiviniame orlaivyje per bendrąją garso sistemą orlaiviui kylant, leidžiantis ar bet kada skrydžio metu yra viešas paskelbimas, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, visų pirma (nors ir ne išimtinai) atsižvelgiant į paskelbimu siekiamo pelno kriterijų?
Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas:
2.       Ar tai, kad orlaivyje įrengta pagal oro eismo saugos teisės aktus reikalaujama garso sistema, yra pakankamas pagrindas daryti nuginčijamą prielaidą, jog šiame orlaivyje viešai skelbiami muzikos kūriniai?
Jeigu atsakymas į šį klausimą būtų neigiamas:
3.       Ar tai, kad orlaivyje yra pagal oro eismo saugos teisės aktus privaloma garso sistema ir programinė įranga, kuria naudojantis galima per šią sistemą paskelbti fonogramas (kuriose įrašyti saugomi muzikos kūriniai), yra pakankamas pagrindas daryti nuginčijamą prielaidą, jog šiame orlaivyje viešai skelbiami muzikos kūriniai?“

Byla C
‑
826/21
UPFR yra fonogramų gamintojų gretutinių teisių kolektyvinio administravimo organizacija.
2013 m. gruodžio 2 d. ši organizacija pareiškė ieškinį CFR, geležinkelių transporto bendrovei, reikalaudama sumokėti nesumokėtą atlyginimą ir baudas už muzikos kūrinių viešą skelbimą jos eksploatuojamuose keleiviniuose vagonuose. Šiuo klausimu ji teigė, kad pagal taikytinus geležinkelių teisės aktus reikalaujama, kad dalyje CFR eksploatuojamų traukinių būtų įrengtos garso sistemos, ir tvirtino, kad tokių sistemų buvimas prilygsta kūrinių viešam paskelbimui, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį.

Tribunalul București
(Bukarešto apygardos teismas) atmetė šį ieškinį ir nusprendė, kad nors, žinoma, vien tai, kad įrengta garso sistema, kuri techniškai leidžia visuomenei išgirsti garso įrašus, yra viešas muzikos kūrinių paskelbimas, nebuvo įrodyta, kad eksploatuojamuose traukiniuose buvo įrengta tokia sistema.
UPFR dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą
Curtea de Apel București
(Bukarešto apeliacinis teismas), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Šis teismas pažymi, kad būtent remiantis 2006 m. gruodžio 7 d. Sprendimu
SGAE
(C‑306/05, EU:C:2006:764) nacionalinėje teismų praktikoje vyrauja nuomonė, kad garso sistemų buvimas traukinio vagone prilygsta muzikos kūrinių viešam paskelbimui. Šiam teismui dėl to kyla abejonių.
Šiomis aplinkybėmis
Curtea de Apel București
(Bukarešto apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.       Ar geležinkelio vežėjas, kuris naudoja geležinkelio vagonus su juose įrengta keleiviams informuoti skirta garso įranga, taip vykdo viešą paskelbimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29/EB <...> 3 straipsnį?
2.       Ar pagal Direktyvos 2001/29/EB <...> 3 straipsnį draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose įtvirtinta nuginčijama viešo paskelbimo prezumpcija dėl įdiegtos garso sistemos, jeigu ši sistema privaloma pagal kitas vežėjo veiklą reglamentuojančias teisės normas?“

Procesas Teisingumo Teisme
Remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 54 straipsniu, 2022 m. kovo 1 d. sprendimu bylos C‑775/21 ir C‑826/21 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo byloje
C
‑
75/21
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad muzikos kūrinio kaip foninės muzikos transliavimas keleivių vežimo priemonėje yra viešas paskelbimas, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.
Pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant jų padarymą viešai prieinamų tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
Kaip ne kartą nusprendė Teisingumo Teismas, pagal šią nuostatą autoriai turi prevencinio pobūdžio teisę, kuri jiems suteikia galimybę įsiterpti tarp galimų jų kūrinio naudotojų ir viešo paskelbimo, kurį šie naudotojai gali ketinti atlikti, siekiant jį uždrausti (2021 m. birželio 22 d. Sprendimo
YouTube ir Cyando
, C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2021:503, 62 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kadangi Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalyje sąvoka „viešas paskelbimas“ tiksliau neapibrėžiama, jos prasmę ir apimtį reikia nustatyti atsižvelgiant į šia direktyva siekiamus tikslus ir į aiškinamos nuostatos kontekstą (2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimo
Renckhoff
, C‑161/17, EU:C:2018:634, 17 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas priminė, kad, kaip pažymėta Direktyvos 2001/29 23 konstatuojamojoje dalyje, ši sąvoka turi būti suvokiama plačiai, kaip apimanti bet kokį kūrinio transliavimą ar retransliavimą laidais ar bevielėmis priemonėmis, įskaitant transliavimą per radiją ar televiziją, visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama. Iš tos direktyvos 4, 9 ir 10 konstatuojamųjų dalių matyti, kad jos pagrindinis tikslas yra nustatyti aukšto lygio autorių apsaugą, leidžiančią jiems gauti teisingą atlygį už kūrinių naudojimą, visų pirma kai jie viešai paskelbiami (2021 m. birželio 22 d. Sprendimo
YouTube ir Cyando
, C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2021:503, 63 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kaip ne kartą nusprendė Teisingumo Teismas, sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal šio 3 straipsnio 1 dalį, apima du kumuliacinius elementus, t. y. kūrinio „paskelbimą“ ir šio kūrinio paskelbimą „viešai“, ir juos reikia vertinti individualiai (2020 m. balandžio 2 d. Sprendimo
Stim ir SAMI
, C‑753/18, EU:C:2020:268, 30 punktas ir 2021 m. birželio 22 d. Sprendimo
YouTube ir Cyando
, C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2021:503, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Atliekant tokį vertinimą svarbu atsižvelgti į kelis papildomus nesavarankiškus ir tarpusavyje susijusius kriterijus. Šiuos kriterijus reikia taikyti tiek atskirai, tiek atsižvelgiant į jų tarpusavio sąveiką, nes įvairiose konkrečiose situacijose jų intensyvumas gali labai skirtis (šiuo klausimu žr. 2017 m. birželio 14 d. Sprendimo
Stichting Brein
, C‑610/15, EU:C:2017:456, 25 punktą ir 2021 m. birželio 22 d. Sprendimo
YouTube ir Cyando
, C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2021:503, 67 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš šių kriterijų Teisingumo Teismas visų pirma išskyrė neišvengiamą naudotojo vaidmenį ir jo veiksmų sąmoningumą. Naudotojas atlieka paskelbimo veiksmą, kai labai gerai žinodamas savo elgesio pasekmes įsikiša ir suteikia klientams prieigą prie saugomo kūrinio, ir būtent tuomet, kai, nesant tokio įsikišimo, tie klientai iš esmės negalėtų arba sunkiai galėtų pasinaudoti skelbiamu kūriniu (2017 m. birželio 14 d. Sprendimo
Stichting Brein
, C‑610/15, EU:C:2017:456, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad viešo paskelbimo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, komercinis pobūdis nėra nereikšmingas (2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
GS Media
, C‑160/15, EU:C:2016:644, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Vis dėlto jis pripažino, kad toks pobūdis bet kuriuo atveju nėra būtina sąlyga, lemianti viešo paskelbimo egzistavimą (2013 m. kovo 7 d. Sprendimo
ITV Broadcasting ir kt.
, C‑607/11, EU:C:2013:147, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija ir 2016 m. gegužės 31 d. Sprendimo
Reha Training
, C‑117/15, EU:C:2016:379, 49 punktas).
Antra, tam, kad būtų taikoma sąvoka „viešas skelbimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, dar reikia, kad saugomi kūriniai iš tikrųjų būtų paskelbti viešai (2020 m. spalio 28 d. Sprendimo
BY (Fotografiniai įrodymai)
, C‑637/19, EU:C:2020:863, 25 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad sąvoka „viešas“ apima neribotą potencialių adresatų skaičių, todėl tai yra pakankamai didelis asmenų skaičius (2021 m. birželio 22 d. Sprendimo
YouTube ir Cyando
, C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2021:503, 69 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju, pirma, kaip matyti iš šio sprendimo 49 punkte nurodytos jurisprudencijos, reikia konstatuoti, kad keleivinėje transporto priemonėje ją eksploatuojančio subjekto vykdomas muzikos kūrinio kaip foninės muzikos transliavimas yra paskelbimo veiksmas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, nes tai darydamas šis subjektas, visiškai žinodamas savo elgesio pasekmes, atlieka veiksmus, kad savo klientams suteiktų prieigą prie saugomo kūrinio, o jeigu jis to nedarytų, šie klientai iš esmės negalėtų mėgautis transliuojamu kūriniu.
Antra, toks muzikos kūrinys iš tikrųjų paskelbiamas viešai, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 51 punkte primintą jurisprudenciją. Nors tiesa, kad, kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, sąvoka „viešas“ apima tam tikrą
de minimis
ribą, o tai reiškia, kad ši sąvoka neapima pernelyg mažo atitinkamų asmenų skaičiaus, Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad, siekiant nustatyti šį skaičių, reikia atsižvelgti ne tik į tai, kiek asmenų turi prieigą prie to paties kūrinio tuo pat metu, bet ir į tai, kiek iš jų turi prieigą vienas paskui kitą (šiuo klausimu žr. 2016 m. gegužės 31 d. Sprendimo
Reha Training
, C‑117/15, EU:C:2016:379, 43 ir 44 punktus; taip pat 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimo
Nederlands Uitgeversverbond ir Groep Algemene Uitgevers
, C‑263/18, EU:C:2019:1111, 68 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šiuo atveju neginčijama, kad pagrindinėje byloje aptariamas kūrinys iš tikrųjų buvo transliuotas pusėje
Blue Air
eksploatuojamų lėktuvų per šios oro transporto bendrovės vykdomus skrydžius, todėl atitinkamą visuomenę sudaro visos keleivių, kurie tuo pačiu metu ar paeiliui buvo skraidinami, grupės, o toks atitinkamų asmenų skaičius negali būti laikomas pernelyg mažu, net nereikšmingu, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 54 punkte primintą jurisprudenciją.
Šiomis aplinkybėmis nėra lemiama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad tokio paskelbimo komercinis pobūdis yra labai abejotinas, atsižvelgiant į tai, kad muzikos kūrinių ištraukos kaip foninė muzika transliuotos visiems orlaivio keleiviams pakilimo, nusileidimo ar bet kuriuo kitu skrydžio momentu. Iš tiesų toks komercinis pobūdis nėra būtina sąlyga, kad būtų konstatuotas viešas paskelbimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, nes Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad toks pobūdis bet kuriuo atveju nėra būtina sąlyga, lemianti patį viešo paskelbimo buvimą, kaip matyti iš šio sprendimo 50 punkte nurodytos jurisprudencijos.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą byloje C‑775/21 reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad muzikos kūrinio kaip foninės muzikos transliavimas keleivinėje transporto priemonėje laikomas viešu paskelbimu, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.

Dėl antrojo ir trečiojo klausimų byloje C‑775/21 ir pirmojo klausimo byloje C‑826/21
Pagal suformuotą jurisprudenciją nacionaliniams teismams ir Teisingumo Teismui bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Atsižvelgiant į tai, prireikus Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Tai, kad nacionalinis teismas formaliai pateikė prejudicinį klausimą, nurodydamas tam tikras Sąjungos teisės nuostatas, netrukdo Teisingumo Teismui pateikti šiam teismui visų aiškinimo aspektų, kurie gali būti naudingi sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar tas teismas juos nurodė savo pateiktuose klausimuose. Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos ir, be kita ko, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti Sąjungos teisės klausimus, aiškintinus atsižvelgiant į bylos dalyką (2022 m. birželio 22 d. Sprendimo
Volvo ir DAF Trucks
, C‑267/20, EU:C:2022:494, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju, atsižvelgiant į visą nacionalinio teismo prašymuose priimti prejudicinį sprendimą pateiktą informaciją, siekiant pateikti jam naudingą atsakymą, reikia performuluoti prejudicinius klausimus.
Konkrečiai dėl ieškinio byloje C‑826/21 reikia pažymėti, kad jį pareiškė fonogramų gamintojų gretutinių teisių kolektyvinio administravimo organizacija, siekdama, kad CFR sumokėtų teisingą atlyginimą už muzikos kūrinių viešą paskelbimą jos eksploatuojamuose keleiviniuose vagonuose. Todėl, atsižvelgiant į tai, kad šiam ginčui taikomas šio sprendimo 10 punkte nurodyto Įstatymo Nr. 8/1996 105 straipsnio 1 dalies f punktas, kuriame numatyta garso įrašų gamintojo turtinė teisė leisti retransliuoti ir viešai paskelbti jo garso įrašus, siekiant priimti sprendimą šioje byloje taip pat svarbus Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalies išaiškinimas.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalis ir Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad garso įrangos ir tam tikrais atvejais programinės įrangos, leidžiančios transliuoti foninę muziką, įrengimas transporto priemonėje yra viešas paskelbimas, kaip tai suprantama pagal šias nuostatas.
Primintina, kad aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus ir kontekstą. Konkrečiai kalbant apie Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, pažymėtina, kad ji turi būti aiškinama atsižvelgiant į atitinkamas ATS nuostatas, nes Direktyva 2001/29 siekiama įgyvendinti tam tikrus įsipareigojimus, kurie Sąjungai tenka pagal minėtą konvenciją (šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio 17 d. Sprendimo
Peek & Cloppenburg
, C‑456/06, EU:C:2008:232, 33 punktą ir 2012 m. birželio 21 d. Sprendimo
Donner
, C‑5/11, EU:C:2012:370, 23 punktą).
Visų pirma dėl nagrinėjamų nuostatų formuluotės reikia pažymėti, kad šio sprendimo 43 punkte buvo priminta, jog pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi užtikrinti autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą paskelbimą laidais ar belaidžio ryšio priemonėmis, įskaitant jų padarymą viešai prieinamų tokiu būdu, kad kiekvienas galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
Be to, Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad valstybės narės turi užtikrinti, pirma, kad naudotojas mokėtų vieningą teisingą atlyginimą už fonogramos, kuri buvo išleista komerciniais tikslais ar atkurta, naudojimą transliuojant bevielio ryšio priemonėmis arba kitaip viešai paskelbiant, ir, antra, kad toks atlyginimas būtų paskirstytas atitinkamiems atlikėjams ir fonogramos gamintojams.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kadangi Sąjungos teisės aktų leidėjas neišreiškė kitokios valios, abiejose minėtose nuostatose vartojama sąvoka „viešas paskelbimas“ turi būti aiškinama kaip turinti tą pačią reikšmę (žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
GS Media
, C‑160/15, EU:C:2016:644, 33 punktą ir 2021 m. birželio 17 d. Sprendimo
M.I.C.M
., C‑597/19, EU:C:2021:492, 41 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Antra, dėl šiomis nuostatomis siekiamo tikslo iš šio sprendimo 46 punkte primintos jurisprudencijos matyti, kad ši sąvoka turi būti suprantama plačiai, kaip apimanti bet kokį kūrinio transliavimą ar retransliavimą laidais ar bevielėmis priemonėmis visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama, nes pagrindinis Direktyvos 2001/29 tikslas yra užtikrinti aukštą autorių apsaugos lygį.
Tai patikslinus reikia pažymėti, trečia, dėl nagrinėjamų nuostatų konteksto, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2001/29 27 konstatuojamosios dalies, kurioje iš esmės pakartojami ATS suderinti paaiškinimai dėl 8 straipsnio, taip pat, kaip nurodė Teisingumo Teismas 2021 m. birželio 22 d. Sprendime
YouTube ir Cyando
(C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2021:503, 79 punktas), kad „vien tik fizinių priemonių teikimas viešam paskelbimui savaime nereiškia viešo paskelbimo pagal šią direktyvą“.
Iš tiesų, jei vien tai, kad garso įranga ir tam tikrais atvejais programinė įranga yra būtina, kad visuomenė galėtų tikrai mėgautis kūriniu, automatiškai lemtų tos įrangos valdytojo dalyvavimo pripažinimą „paskelbimo veiksmu“, bet koks „fizinių priemonių teikimas viešam paskelbimui“, įskaitant, kai tokios įrangos įdiegimo reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus, reglamentuojančius vežėjo veiklą, būtų laikomas tokiu veiksmu, tačiau Direktyvos 2001/29 27 konstatuojamosios 27 konstatuojamoji dalis to aiškiai neleidžia (2021 m. birželio 22 d. Sprendimo
YouTube ir Cyando
, C 682/18 ir C 683/18, EU:C:2021:503, 79 punktas).
Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia konstatuoti: tai, kad transporto priemonėje įdiegta garso įranga ir tam tikrais atvejais programinė įranga, leidžiančios transliuoti foninę muziką, yra ne paskelbimo veiksmas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį ir Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį, o tik fizinių priemonių teikimas viešam paskelbimui.
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad kavinės‑restorano, viešbučio ar SPA įstaigos administratoriai atlieka paskelbimą, jeigu sąmoningai savo klientams perduoda saugomus kūrinius per savo patalpose įrengtus televizijos ar radijo imtuvus (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
SGAE
, C‑306/05, EU:C:2006:764, 47 punktą; 2011 m. spalio 4 d. Sprendimo
Football Association Premier League ir
kt.
, C‑403/08 ir C‑429/08, EU:C:2011:631, 196 punktą; taip pat 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo
OSA
, C‑351/12, EU:C:2014:110, 26 punktas). Be to, reabilitacijos centro valdytojas, kuris sąmoningai perduoda saugomus kūrinius savo pacientams per keliose šios įstaigos vietose įrengtus televizorius, atlieka paskelbimo veiksmą (2016 m. gegužės 31 d. Sprendimo
Reha Training
, C‑117/15, EU:C:2016:379, 55 ir 56 punktai).
Vis dėlto vien garso įrangos įdiegimas transporto priemonėje negali būti prilygintas veiksmams, kuriais paslaugų teikėjai sąmoningai savo klientams perduoda saugomus kūrinius, platindami signalą per jų įstaigose įrengtus imtuvus, leidžiančius gauti prieigą prie tokių kūrinių.
Kadangi garso įrangos ir tam tikrais atvejais programinės įrangos, leidžiančios transliuoti foninę muziką, įdiegimas transporto priemonėje nėra „paskelbimo veiksmas“, nereikia kelti klausimo, ar galimas paskelbimas buvo viešas, kaip tai suprantama pagal jurisprudenciją.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį ir trečiąjį klausimus byloje C‑775/21 ir pirmąjį klausimą byloje C‑826/21 reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalis ir Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad garso ir tam tikrais atvejais programinės įrangos, leidžiančių transliuoti foninę muziką, įdiegimas transporto priemonėje nėra viešas paskelbimas, kaip jis suprantamas pagal šias nuostatas.

Dėl antrojo klausimo byloje C
‑
826/21
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 60 punkte, siekiant pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia konstatuoti, kad savo klausimu šis teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės normos, kaip jas aiškina nacionaliniai teismai, kuriose įtvirtinta nuginčijama muzikos kūrinių viešo paskelbimo prezumpcija dėl transporto priemonėse įdiegtos garso sistemos.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Rumunijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose ginčija prielaidą, kuria remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jog nacionalinės teisės aktuose įtvirtinta nuginčijama muzikos kūrinių viešo paskelbimo prezumpcija dėl transporto priemonėse įdiegtos garso sistemos.
Vis dėlto reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui Teisingumo Teismo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo funkcijos yra aiškiai atskirtos, ir tik pastarasis privalo aiškinti nacionalinės teisės nuostatas (2022 m. kovo 17 d. Sprendimo
Daimler
, C‑232/20, EU:C:2022:196, 91 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas neturi aiškinti nacionalinės teisės nuostatų. Laikydamasis Sąjungos ir nacionalinių teismų kompetencijos atskyrimo taisyklių Teisingumo Teismas turi atsižvelgti į faktinį ir teisinį sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą suformuluotų prejudicinių klausimų kontekstą (2022 m. kovo 17 d. Sprendimo
Daimler
, C‑232/20, EU:C:2022:196, 92 punktas ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu iš Direktyvos 2001/29 1, 6 ir 7 konstatuojamųjų dalių matyti, kad šia direktyva, be kita ko, siekiama pašalinti su autorių teisių apsauga susijusius teisės aktų skirtumus ir teisinį netikrumą, trukdantį vidaus rinkai sklandžiai veikti ir informacinei visuomenei Europoje tinkamai plėtotis, taip pat vengti prieštaringo valstybių narių reagavimo į technologijos naujoves. Be to, šiose konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad, nesant suderinimo Sąjungos lygmeniu, gali atsirasti pastebimų apsaugos skirtumų, dėl kurių suirtų vidaus rinka ir teisės aktų darna. Šiose konstatuojamosiose dalyse taip pat numatyta, kad pastebimi teisinės apsaugos skirtumai ir neaiškumai gali trukdyti naujų produktų ir paslaugų, susijusių su autorių teisėmis ir gretutinėmis teisėmis, masto ekonomijai.
Kaip jau nusprendė Teisingumo Teismas, pripažinimas, kad valstybė narė gali suteikti platesnę autorių teisių turėtojų apsaugą, numatydama, jog „viešo paskelbimo“ sąvoka apima daugiau veiksmų, nei nurodyta Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalyje, lemtų teisės aktų skirtumus, taigi – teisinį netikrumą tretiesiems asmenims (2014 m. vasario 13 d. Sprendimo
Svensson ir kt.
, C‑466/12, EU:C:2014:76, 34 punktas).
Vadinasi, Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybė narė negali suteikti platesnės autorių teisių turėtojų apsaugos, numatydama, kad viešo paskelbimo sąvoka apima daugiau veiksmų, nei nurodyta toje nuostatoje (2014 m. vasario 13 d. Sprendimo
Svensson ir kt.,
C‑466/12, EU:C:2014:76, 41 punktas).
Atsižvelgiant į šio sprendimo 65 punkte nurodytą jurisprudenciją, toks aiškinimas pagal analogiją taikytinas sąvokai „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2006/115.
Nagrinėjamu atveju iš atsakymo į pirmąjį klausimą byloje C‑826/21 matyti, kad Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad „viešu paskelbimu“, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, nelaikomas garso ir tam tikrais atvejais programinės įrangos, leidžiančios transliuoti foninę muziką keleiviams, nepaisant jie nori to, ar ne, įdiegimas transporto priemonėje.
Taigi pagal šią nuostatą draudžiamos nacionalinės teisės normos, kuriose įtvirtinta nuginčijama viešo paskelbimo prezumpcija dėl įdiegtos tokios sistemos. Iš tiesų, pažeidžiant minėtą nuostatą, dėl tokių teisės normų gali būti reikalaujama sumokėti atlygį vien už šių garso sistemų įdiegimą, net ir nesant jokio viešo paskelbimo veiksmo.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės normos, kaip jas aiškina nacionaliniai teismai, kuriose įtvirtinta nuginčijama muzikos kūrinių viešo paskelbimo prezumpcija dėl transporto priemonėse įdiegtos garso sistemos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
1.
2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad muzikos kūrinio kaip foninės muzikos transliavimas keleivinėje transporto priemonėje laikomas viešu paskelbimu, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.
2.
Direktyvos 2001/29/EB 3 straipsnio 1 dalis ir 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/115/EB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje 8 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad garso ir tam tikrais atvejais programinės įrangos, leidžiančių transliuoti foninę muziką, įdiegimas transporto priemonėje nėra viešas paskelbimas, kaip jis suprantamas pagal šias nuostatas.
3.
Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės normos, kaip jas aiškina nacionaliniai teismai, kuriose įtvirtinta nuginčijama muzikos kūrinių viešo paskelbimo prezumpcija dėl transporto priemonėse įdiegtos garso sistemos.
Parašai.
*
Proceso kalba: rumunų.