CELEX: 62016CJ0123
Pritožba
Konkurenca
Člen 102 PDEU
Zloraba prevladujočega položaja
Poljski veleprodajni trg fiksnega dostopa do širokopasovnega interneta
Zavrnitev dostopa do omrežja in dobave veleprodajnih produktov
Uredba (ES) št. 1/2003
Člen 7(1)
Člen 23(2)(a)
Pravni interes za ugotovitev kršitve, ki je prenehala
Izračun globe
Smernice iz leta 2006 za izračun glob, naloženih na podlagi člena 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003
Teža
Olajševalne okoliščine
Naložbe podjetja, ki je kršitelj
Nadzor zakonitosti
Nadzor v okviru neomejene sodne pristojnosti
Nadomestitev obrazložitve

Družba Orange Polska SA (v nadaljevanju: Orange) s to pritožbo primarno predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 17. decembra 2015, Orange Polska/Komisija (T‑486/11, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2015:1002
), s katero je to zavrnilo njeno tožbo, primarno zaradi razglasitve ničnosti Sklepa Komisije C(2011) 4378 final z dne 22. junija 2011 o postopku na podlagi člena 102 PDEU (zadeva COMP/39.525 – Telekomunikacja Polska) (v nadaljevanju: sporni sklep) ter razglasitev ničnosti tega sklepa.
Pravni okvir
Uredba (ES) št. 1/2003
V uvodni izjavi 11 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101 in 102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) je navedeno:
„Za zagotovitev uporabe določb Pogodbe mora imeti [Evropska] komisija možnost, da podjetjem ali podjetniškim združenjem izda odločbe, katerih cilj je odprava kršitve členov [101 in 102 PDEU]. Pod pogojem, da za to obstaja pravni interes, mora Komisija imeti možnost sprejemanja odločb za ugotavljanje, da je bila kršitev v preteklosti storjena, čeprav ne odredi globe. […]“
Člen 4 te uredbe iz poglavja II, naslovljenega „Pristojnosti“, določa, da ima „[z]a namene uporabe členov [101 in 102 PDEU] […] Komisija pooblastila, opredeljena s to uredbo“.
V poglavju III te uredbe z naslovom „[o]dločbe Komisije“ člen 7, naslovljen „Ugotavljanje in odprava kršitev“, v odstavku 1 določa:
„Kadar Komisija na podlagi pritožbe ali po uradni dolžnosti ugotovi, da gre za kršitev člena [101 ali 102 PDEU], lahko z odločbo zahteva od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj, da tako kršitev odpravijo. Za ta namen jim lahko naloži vse ravnalne ali strukturne ukrepe […]. Če ima Komisija pravni interes, lahko ugotovi kršitev po tem, ko je bila storjena.“
Člen 16 te uredbe iz poglavja IV, ki se nanaša na sodelovanje, med drugim v odstavku 1 določa, da „[k]adar nacionalna sodišča odločajo o […] ravnanjih v skladu s členom [101 ali 102 PDEU], ki so že predmet odločbe Komisije, ne morejo sprejeti odločitev, ki so v nasprotju s sprejeto odločbo Komisije“.
Poglavje VI Uredbe št. 1/2003 ureja sankcije. V tem poglavju člen 23 te uredbe, naslovljen „Globe“, določa:
„[…]
2.   Komisija lahko podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti:
(a)
kršijo člen [101 ali 102 PDEU] […]
[…]“
V poglavju VII te uredbe, naslovljenem „Zastaranje“, je člen 25 te uredbe, ki zadeva „[z]astaralne roke za izrek sankcij“. Ta člen v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Pristojnosti Komisije po členih 23 in 24 zastarajo:
(a)
tri leta pri kršitvi določb, ki zadevajo zahteve po informacijah ali izvedbo pregledov;
(b)
pet let pri vseh drugih kršitvah.
2.   Zastaranje začne teči na dan, ko je bila kršitev storjena. Vendar pa pri trajajočih ali ponavljajočih se kršitvah zastaranje začne teči na dan, ko kršitev preneha.“
Med splošnimi določbami Uredbe št. 1/2003 člen 31 te uredbe določa:
„S pritožbo zoper odločbo, s katero je Komisija določila globo ali periodično denarno kazen, ima Sodišče neomejeno pristojnost do pregleda odločbe. Naloženo globo ali periodično denarno kazen lahko prekliče, zniža ali zviša.“
Direktiva 2014/104/EU
Direktiva 2014/104/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. novembra 2014 o nekaterih pravilih, ki urejajo odškodninske tožbe po nacionalnem pravu za kršitve določb konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije (
UL 2014, L 349,str. 1
). v členu 10 določa:
„1.   Države članice v skladu s tem členom določijo pravila o zastaralnih rokih za vložitev odškodninskih tožb. […]“
[…]
4.   Države članice zagotovijo, da se zastaralni roki pretrgajo ali, odvisno od nacionalnega prava, prekinejo, če organ, pristojen za konkurenco, sprejme ukrep za namen preiskave ali postopka zaradi kršitve konkurenčnega prava, s katerim je povezana odškodninska tožba. Pretrganje zastaranja preneha najprej eno leto po pravnomočnosti odločbe o kršitvi ali drugačnem zaključku postopka.“
Člen 18(3) te direktive določa:
„Organ, pristojen za konkurenco, lahko presodi, da odškodnino, plačano na podlagi sporazumne poravnave in preden je bila izdana odločba o naložitvi globe, šteje kot olajševalna okoliščina.“
Smernice o načinu določanja glob
Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (
UL 2006, C 210, str. 2
, v nadaljevanju: Smernice iz leta 2006) v delu, v katerem se nanašajo na določitev osnovnega zneska globe, določajo:
„19.   Osnovni znesek globe bo povezan z deležem vrednosti prodaje, določenim glede na stopnjo teže kršitve, pomnoženo s številom let trajanja kršitve.
20.   Teža kršitve se bo presodila v vsakem posameznem primeru za vsako vrsto kršitve, ob upoštevanju vseh relevantnih okoliščin zadevnega primera.
21.   Praviloma bo upoštevani delež vrednosti prodaje določen v višini do 30 % vrednosti prodaje.
22.   Pri odločitvi, ali bi moral biti delež vrednosti prodaje, ki se upošteva v posameznem primeru, v spodnjem ali zgornjem delu tega razpona, bo Komisija upoštevala več dejavnikov, kot so narava kršitve, skupni tržni delež vseh zadevnih podjetij, geografski obseg kršitve in dejstvo, ali je bila kršitev izvršena ali ne.
[…]“
V točki 29 teh smernic, ki se nanaša na olajševalne okoliščine, je navedeno, da „[se] osnovni znesek globe […] lahko zmanjša, kadar Komisija ugotovi, da obstajajo olajševalne okoliščine“ in poda njihov seznam s primeri.
Dejansko stanje in sporni sklep
Dejansko stanje in sporni sklep, kot sta opisana v točkah od 1 do 34 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti, kot sledi.
Družba Orange je pravna naslednica družbe Telekomunikacja Polska SA (v nadaljevanju tudi: Orange), telekomunikacijskega podjetja, ki je bilo na Poljskem ustanovljeno leta 1991 po privatizaciji nekdanjega državnega monopola.
Komisija je na podlagi pregleda, ki je potekal od 23. do 26. septembra 2008, 26. februarja 2010 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, na katero je družba Orange odgovorila 2. junija 2010.
V spornem sklepu je Komisija opredelila tri proizvodne trge: veleprodajni trg dostopa do širokopasovnega interneta, imenovan tudi „veleprodajni trg dostopa na način BSA [
bit-stream access
(širokopasovni dostop)]“, veleprodajni trg fizičnega dostopa do omrežne infrastrukture na določeni lokaciji, imenovan tudi „veleprodajni trg dostopa na način LLU [
local-loop unbundling
(razvezani dostop do krajevne zanke)]“, in maloprodajni množični trg, in sicer trg za standardne širokopasovne produkte, ki jih na določeni lokaciji telekomunikacijski operaterji ponujajo svojim končnim uporabnikom. Upoštevni geografski trg je bil opredeljen kot celotno ozemlje Poljske.
Poleg tega je Komisija poudarila, da je v času nastanka zadevnih dejstev moral operater, ki ga je nacionalni regulativni organ (NRO) določil za operaterja s pomembno tržno močjo na trgu zagotavljanja fiksnih javnih telefonskih omrežij, v obravnavanem primeru družba Orange, novim ponudnikom – imenovanim „alternativni operaterji“ – zagotoviti razvezani dostop do svoje krajevne zanke in pripadajočih sredstev pod preglednimi, pravičnimi in nediskriminatornimi pogoji, ki so vsaj enakovredni pogojem, določenim v referenčni ponudbi, ki jo je predlagal določeni operater in jo je NRO sprejel po postopku pred njim. Navedla je tudi, da je od leta 2005 dalje poljski NRO večkrat posredoval, da bi odpravil kršitve regulativnih obveznosti s strani družbe Orange, tudi tako, da ji je naložil globe.
Po drugi strani je Komisija poudarila, da je 22. oktobra 2009 družba Orange s predsednikom Urząd Komunikacji Elektronicznej (UKE) (predsednik urada za elektronske komunikacije), tedanjim poljskim NRO, podpisala sporazum, v skladu s katerim se je družba Orange prostovoljno zavezala zlasti, da bo spoštovala svoje regulativne obveznosti, da bo z alternativnimi operaterji sklenila sporazume, ki se nanašajo na dostop pod pogoji, ki so skladni z upoštevnimi referenčnimi ponudbami, in da bo investirala v modernizacijo svojega širokopasovnega omrežja (v nadaljevanju: sporazum z UKE).
Glede zadevne kršitve je Komisija ugotovila, da je imela družba Orange prevladujoči položaj na trgih produktov, ki so opredeljeni v točki 16 te sodbe.
Komisija je menila, da je družba Orange zlorabila svoj prevladujoči položaj na teh dveh veleprodajnih trgih z namenom, da bi varovala svoj položaj na tem maloprodajnem trgu, tako da je izvajala strategijo za omejevanje konkurence na vseh stopnjah postopka dostopa do njenega omrežja. V skladu s to strategijo se alternativnim operaterjem ponudijo nerazumni pogoji v sporazumih, ki se nanašajo na širokopasovni dostop in razvezani dostop do krajevne zanke, da se zavre proces pogajanja sporazumov, ki se nanašajo na dostop do teh istih produktov, da se omeji dostop do njenega omrežja in do naročniških vodov ter da se zavrne predložitev informacij, ki so alternativnim operaterjem nujno potrebne za sprejemanje odločitev na področju dostopa.
Komisija je v členu 1 spornega sklepa ugotovila, da je družba Orange s tem, da je alternativnim operaterjem zavrnila dostop do svojih veleprodajnih produktov širokopasovnega dostopa, storila enotno in trajajočo kršitev člena 102 PDEU, ki se je začela 3. avgusta 2005, ko so se začela prva pogajanja med družbo Orange in alternativnim operaterjem glede dostopa do omrežja družbe Orange na podlagi referenčne ponudbe v zvezi z razvezanim dostopom do krajevne zanke, in je trajala vsaj do 22. oktobra 2009, ko je bil podpisan sporazum z UKE.
Komisija je družbo Orange kaznovala tako, da ji je v členu 2 spornega sklepa naložila globo 127.554.194 EUR, ki je bila izračunana na podlagi Smernic iz leta 2006. Komisija je pri tem izračunu kot osnovni znesek te globe določila 10 % povprečne vrednosti prodaje, ki jo je družba Orange ustvarila na zadevnih trgih, nato pa je tako dobljeni znesek pomnožila s faktorjem 4,16, ki ustreza trajanju kršitve. Sicer se je odločila, da tega zneska ne bo prilagodila glede na obteževalne ali olajševalne okoliščine, vendar pa je od njega odštela globe, ki jih je UKE družbi Orange naložil zaradi kršitve njenih regulativnih obveznosti.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družba Orange je 2. septembra 2011 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa in, podredno, za odpravo ali znižanje globe, ki ji je bila naložena s tem sklepom.
S sklepom z dne 7. novembra 2012 je predsednik prvega senata Splošnega sodišča ugodil predlogu Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji (PIIT) (poljska zbornica za informacijske tehnologije in telekomunikacije), da se ji dovoli intervencija v podporo predlogom družbe Orange.
Predsednik prvega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 3. septembra 2013 ugodil predlogu European Competitive Telecommunications Association (ECTA), ki je potem postalo mednarodno nepridobitno združenje, za dovolitev intervencije v podporo predlogom Komisije.
Družba Orange je v podporo tožbi navedla pet tožbenih razlogov. Prvi tožbeni razlog je bil naveden v podporo njenih predlogov za razglasitev ničnosti spornega sklepa v celoti, z drugim in tretjim tožbenim razlogom so bili podprti njeni predlogi za razglasitev ničnosti člena 2 spornega sklepa, s četrtim in petim razlogom pa so bili podprti njeni predlogi za spremembo globe, naložene v tem členu 2. Splošno sodišče je ocenilo, da se zadnja tožbena razloga nanašata na sankcioniranje napačne uporabe prava in lahko, če bi bila ugotovljena njuna utemeljenost, vodita do razglasitve delne ničnosti spornega sklepa, zato ju je prekvalificiralo tako, da spadata v okvir nadzora sodišča Unije nad zakonitostjo, in ne v okvir njegove neomejene pristojnosti. Splošno sodišče je v okviru svojega nadzora nad zakonitostjo spornega sklepa kot neutemeljene zavrnilo vseh pet tožbenih razlogov, poleg tega pa je menilo, da noben drug element ne upravičuje spremembe zneska globe, zato je to tožbo v celoti zavrnilo.
Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
Družba Orange Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi,
–
sporni sklep razglasi za ničen v celoti ali
–
podredno, člen 2 spornega sklepa v celoti razglasi za ničen ali
–
še bolj podredno, zmanjša globo, ki je bila naložena s spornim sklepom, kolikor je po mnenju Sodišča primerno, ali
–
še bolj podredno, odločitev o globi vrne v odločanje Komisiji in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in družbi Orange naloži plačilo stroškov.
PIIT Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi,
–
člen 2 spornega sklepa razglasi za ničen ali
–
podredno, zmanjša globo, naloženo s spornim sklepom, kolikor je po mnenju Sodišča primerno, ali
–
še bolj podredno, odločitev o globi vrne v odločanje Komisiji in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov postopka, vključno s stroški, ki jih je priglasila PIIT.
Združenje ECTA v bistvu predlaga zavrnitev pritožbe in naj se družbi Orange naloži plačilo stroškov Komisije in ECTA.
S sklepom predsednika Sodišča z dne 2. marca 2017 je bil postopek v tej zadevi prekinjen v skladu s členom 55(1)(b) Poslovnika Sodišča do razglasitve sodbe z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
).
Pritožba
Družba Orange v podporo pritožbi navaja tri pritožbene razloge.
Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava glede obveznosti Komisije, da dokaže obstoj pravnega interesa za sprejetje sklepa o ugotovitvi kršitve, storjene v preteklosti
Trditve strank
Družba Orange poudarja, da je zadevna kršitev prenehala več kot šest mesecev pred vročitvijo obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in osemnajst mesecev pred sprejetjem spornega sklepa. Tako naj bi šlo za kršitev, storjeno v preteklosti, Komisija pa naj bi bila torej dolžna izkazati pravni interes, da jo ugotovi v skladu s členom 7(1) Uredbe št. 1/2003, česar ni storila.
V zvezi s tem naj bi Splošno sodišče v točki 76 izpodbijane sodbe presodilo, da ima na podlagi te določbe Komisija obveznost, da izkaže obstoj pravnega interesa za sprejetje sklepa, s katerim ugotovi kršitev, kadar je hkrati ta kršitev končana in Komisija ne naloži globe. Vendar naj bi Splošno sodišče v točki 77 te sodbe obseg te obveznosti omejilo zgolj na primer, v katerem je pooblastilo Komisije za naložitev globe zastaralo. Splošno sodišče naj bi s tem napačno uporabilo pravo pri razlagi in uporabi te določbe.
Najprej, na to razlago naj ne bi bilo mogoče sklepati iz nedvoumnega besedila člena 7(1) Uredbe št. 1/2003. Uvodna izjava 11 Uredbe št. 1/2003 in pripravljalni dokumenti za to uredbo pa tudi upravna praksa Komisije naj bi potrjevali, da obveznost Komisije izkazati obstoj pravnega interesa za ugotovitev kršitve, storjene v preteklosti, obstaja ne glede na naložitev globe. Poleg tega naj bi bila Komisija le na podlagi tega člena 7(1) pristojna za ugotovitev kršitve člena 101 ali 102 PDEU.
Poleg tega naj z ničimer ne bi bilo mogoče upravičiti, da so določbe člena 7 Uredbe št. 1/2003 odvisne od pristojnosti Komisije za naložitev glob. Člen 23(2) te uredbe naj bi se skliceval na nujno že ugotovljene kršitve, poleg tega pa naj ta določba ne bi vplivala na okoliščine, v katerih je mogoče kršitev ugotoviti na podlagi tega člena 7. To razlago naj bi potrjevalo dejstvo, da pristojnost Komisije za ugotovitev kršitve ni predmet nobenega zastaralnega roka in naj bi ji bila dodeljena v delu Uredbe št. 1/2003, ki je ločen od dela, v katerem ji je dodeljena pristojnost za naložitev glob. Tudi iz sodne prakse naj ne bi izhajalo, da je nezmožnost naložitve globe predpogoj za obveznost izkazati pravni interes.
Nazadnje, družba Orange poudarja, da v skladu s členom 16 Uredbe št. 1/2003 ugotovitev – s strani Komisije – kršitve, storjene v preteklosti, v okviru odškodninske tožbe vzpostavlja odgovornost zadevnega podjetja. Poleg tega pa naj bi taka ugotovitev, tudi če se globa ne naloži, lahko škodila temu podjetju zaradi njenega odložilnega učinka za zastaralne roke, ki se uporabljajo za odškodninske tožbe iz člena 10(4) Direktive 2014/104. Ti elementi naj bi upravičevali, da mora Komisija v vsaki odločbi, s katero ugotovi kršitev, storjeno v preteklosti, in s katero je podjetje prostovoljno prenehalo, navesti razloge, ki izkazujejo njen pravni interes za pregon take kršitve.
Poleg tega naj prvi pritožbeni razlog, ker se nanaša na točke od 74 do 80 izpodbijane sodbe, in ne le na točko 77 te sodbe, ne bi bil brezpredmeten, kot napačno trdi Komisija.
Komisija trdi, da ta pritožbeni razlog ni utemeljen. V vsakem primeru naj bi bil brezpredmeten, ker naj bi se nanašal le na točko 77 izpodbijane sodbe, čeprav naj bi obrazložitev, navedena v točki 76 te sodbe, zadostovala za utemeljitev ugotovitev, navedenih v točkah 78 in 79 te sodbe. Trditev družbe Orange v repliki, da se ta prvi pritožbeni razlog dejansko nanaša na točke od 74 do 80 izpodbijane sodbe ali vsaj na točke od 74 do 76 in 80 te sodbe, naj ne bi bila dopustna v skladu s členom 169(2) Poslovnika, saj te točke v pritožbi niso navedene.
Združenje ECTA trdi, da ta pritožbeni razlog ni utemeljen, saj pooblastilo Komisije za naložitev glob, ne glede na to, ali je kršitev prenehala ali ne, izhaja iz člena 23(2) Uredbe št. 1/2003. Ta določba, razen obveznosti dokazovanja naklepa ali malomarnosti, tega pooblastila nikakor ne pogojuje. Zato naj bi se družba Orange napačno sklicevala na člen 7(1) te uredbe.
Presoja Sodišča
Najprej, ker Komisija izpodbija predmetnost prvega pritožbenega razloga z obrazložitvijo, da naj bi se nanašal le na točko 77 izpodbijane sodbe, je treba ugotoviti, da sta v pritožbi izrecno omenjeni le točki 76 in 77 izpodbijane sodbe in da je sicer izrecno grajana le točka 77.
Vendar pa iz argumentacije, ki jo je v tej pritožbi navedla družba Orange, jasno izhaja, da to podjetje izpodbija razlago člena 7(1) Uredbe št. 1/2003, ki jo je podalo Splošno sodišče in v skladu s katero ta določba Komisiji ni nalagala, da v spornem sklepu izkaže obstoj pravnega interesa za ugotovitev zadevne kršitve, čeprav je ta že prenehala, ko je bil ta sklep sprejet, ker pooblastilo Komisije za naložitev globe ni zastaralo. Očitno pa je, da ta razlaga izhaja le iz razumevanja teh povezanih točk 76 in 77, tako da se pritožba jasno nanaša na ti točki.
Poleg tega so v teh točkah bistveni razlogi, na katerih temeljijo ugotovitve Splošnega sodišča v točkah od 78 do 80 izpodbijane sodbe, ker je v točkah 74 in 75 te sodbe – edini drugi točki te sodbe, v katerih je navedeno razlogovanje Splošnega sodišča glede prvega tožbenega razloga – zgolj opozorjeno na besedilo člena 7(1) Uredbe št. 1/2003 in izvleček obrazložitvenega memoranduma predloga uredbe Sveta o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 [ES] in spremembi uredb (EGS) št. 1017/68, (EGS) št. 2988/74, (EGS) št. 4056/86 in (EGS) št. 3975/87 [COM(2000) 582 final] („uredba o izvajanju členov 81 in 82 [ES]“) (
UL 2000, C 365 E, str. 284
, v nadaljevanju: predlog, ki je privedel do sprejetja Uredbe št. 1/2003). Zato za namene prvega pritožbenega razloga ni koristno izrecno sklicevanje na točki 74 in 75, ker točnost citiranj, ki so v njiju, ni sporna.
V teh okoliščinah izpodbijanje točk 76 in 77 izpodbijane sodbe nujno zadeva ugotovitve v točkah od 78 do 80 te sodbe. Zato tega prvega pritožbenega razloga ni mogoče vnaprej zavreči kot brezpredmetnega, ker se nanaša le na točko 77 te sodbe.
Poleg tega, ker Komisija izpodbija dopustnost argumentacije, ki jo je družba Orange navedla v repliki, da naj bi ta prepozno navajala, da se prvi pritožbeni razlog nanaša na celotno razlogovanje Splošnega sodišča, ki je privedlo do zavrnitve prvega tožbenega razloga, je treba poudariti, da so v pritožbi, kot je bilo ugotovljeno v točkah od 42 do 44 te sodbe, z zahtevano natančnostjo navedene točke obrazložitve izpodbijane sodbe, ki se izpodbijajo v okviru tega prvega pritožbenega razloga. Ta ugovor nedopustnosti zato nima dejanske podlage in ga je treba zavrniti.
Glede utemeljenosti je treba opozoriti, da člen 7(1) Uredbe št. 1/2003 v prvem stavku določa, da kadar Komisija na podlagi pritožbe ali po uradni dolžnosti ugotovi, da gre za kršitev člena 101 ali 102 PDEU, lahko z odločbo zahteva od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj, da tako kršitev odpravijo. Ta določba poleg tega v zadnjem stavku določa, da če ima Komisija pravni interes, lahko ugotovi kršitev po tem, ko je bila storjena.
Kot izhaja iz obrazložitvenega memoranduma predloga, ki je privedel do sprejetja Uredbe št. 1/2003, katerega upoštevni odlomek je Splošno sodišče navedlo v točki 75 izpodbijane sodbe, zadnji stavek tega člena 7(1), ki ustreza tistemu, ki je bil v tem predlogu, odraža ugotovitve iz sodbe z dne 2. marca 1983, GVL/Komisija (
7/82
,
EU:C:1983:52
).
V tej sodbi se je Sodišče izreklo glede obsega določb Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prva uredba o izvajanju členov [81 in 82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3), zlasti člena 3 te uredbe, ki je v odstavku 1 – katerega besedilo je bilo v bistvu povzeto v členu 7(1), prvi stavek, Uredbe št. 1/2003 – določal le, da „[č]e Komisija na predlog ali po uradni dolžnosti, ugotovi kršitev člena [81 ali 82 ES], lahko z odločbo zahteva od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj, da tako kršitev odpravijo“. Kot je razvidno iz točke 18 tiste sodbe, je tožeča stranka v zadevi, v kateri je bila izrečena in v kateri Komisija ni naložila globe, zlasti trdila, da ta člen 3 Komisiji ne daje pooblastila, da sprejme odločbo, ki je namenjena izključno ugotovitvi kršitve, storjene v preteklosti.
V zvezi s tem je Sodišče navedlo, da je treba določbe Uredbe št. 17 razlagati v okviru pravil o konkurenci iz Pogodbe EGS in da je namen te uredbe, da se zagotovi spoštovanje teh pravil s strani podjetij in da se Komisijo v ta namen pooblasti, da podjetja prisili k odpravi ugotovljene kršitve in da jim v primeru kršitve naloži globe ali periodične denarne kazni. Presodilo je, da pooblastilo za sprejetje odločb v ta namen nujno zajema pooblastilo za ugotovitev kršitve, za katero gre (glej v tem smislu sodbo z dne 2. marca 1983, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
, točke 18, 22 in 23).
Zato je Sodišče ugotovilo, da v zadevi, o kateri je odločalo, v resnici upoštevno vprašanje ni, ali je Komisija pristojna, da z odločbo ugotovi kršitev pravil o konkurenci, temveč vprašanje, ali je imela Komisija v tej zadevi, čeprav ni bila naložena nobena globa, pravni interes, da sprejme odločbo o ugotovitvi kršitve, ki jo je zadevno podjetje že odpravilo (sodba z dne 2. marca 1983, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
, točka
). Ugotovilo je, da je Komisija v tisti zadevi zadostno izkazala ta interes v obravnavani odločbi (glej v tem smislu sodbo z dne 2. marca 1983, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
, točke od 25 do 28).
Glede na te elemente je Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, v točki 76 izpodbijane sodbe lahko prvič na podlagi besedila člena 7(1) Uredbe št. 1/2003 in drugič iz obrazložitvenega memoranduma predloga, ki je privedel do sprejetja Uredbe št. 1/2003, sklepalo, „da mora Komisija izkazati obstoj pravnega interesa za ugotovitev kršitve, kadar je ta kršitev že končana in Komisija ne naloži globe“.
Splošno sodišče je nato v točki 77 izpodbijane sodbe presodilo, da je ugotovitev iz točke 76, „v skladu s sodno prakso Splošnega sodišča […], s katero je v bistvu priznan obstoj povezave med obveznostjo Komisije, da izkaže pravni interes za ugotovitev kršitve, na eni strani in zastaranjem njene pristojnosti za naložitev glob na drugi“, v zvezi s tem pa je opozorilo, da je „razsodilo, da zastaranje pristojnosti Komisije za naložitev glob ne more vplivati na njeno implicitno pristojnost za ugotovitev kršitve“, pri čemer je „vendar […] izvrševanje te implicitne pristojnosti za sprejetje odločbe, s katero se ugotovi kršitev po izteku zastaralnega roka, pogojeno s tem, da Komisija za tako ugotovitev izkaže pravni interes“, glede tega pa se sklicuje na svoji prejšnji sodbi.
Splošno sodišče je iz tega po eni strani v točki 78 izpodbijane sodbe sklepalo, da je „razlaga člena 7(1) Uredbe št. 1/2003, ki jo zagovarja [družba Orange] in v skladu s katero mora Komisija izkazati obstoj pravnega interesa za ugotovitev kršitve, storjene v preteklosti, ne glede na to, ali to kršitev kaznuje z naložitvijo globe, napačna“, in je zato zavrnilo prvi argument, ki mu je bil predložen in ki se nanaša na to, da je Komisija kršila obveznost obrazložitve, ki naj bi ji bila naložena glede obstoja takega pravnega interesa.
Iz tega je po drugi strani v točki 79 izpodbijane sodbe sklepalo, da „ker v obravnavani zadevi ni sporno, da pristojnost Komisije za naložitev glob ni zastarala in ker se je Komisija odločila naložiti globo družbi [Orange], družba [Orange] Komisiji napačno očita, da je napačno uporabila pravo s tem, da v [spornem] sklepu ni izkazala obstoja pravnega interesa za ugotovitev kršitve, potem ko je bila ta storjena“. Zato je zavrnilo tudi drugi argument, ki je bil navajan v okviru prvega tožbenega razloga in, v točki 80 te sodbe, ta prvi tožbeni razlog v celoti ter predlog družbe Orange za razglasitev ničnosti spornega sklepa v celoti.
S prvim pritožbenim razlogom družba Orange v bistvu trdi, da je v točki 77 izpodbijane sodbe Splošno sodišče omejilo, in to še napačno, ugotovitev iz točke 76 te sodbe, tako da naj bi iz te točke 77 izhajalo, da mora Komisija izkazati obstoj pravnega interesa za ugotovitev kršitve le v primeru, da sta kumulativno izpolnjena dva pogoja, navedena v tej točki 76, čeprav take razlage ni mogoče izpeljati iz besedila člena 7(1) Uredbe št. 1/2003. Poleg tega naj preudarki, ki jih je Splošno sodišče navedlo v točki 77 izpodbijane sodbe, ne bi bili zadostni za utemeljitev zavrnitve tožbenega razloga, s katerim je to podjetje zatrjevalo, da iz člena 7(1) Uredbe št. 1/2003 izhaja, da mora Komisija, kadar sprejme odločbo o ugotovitvi obstoja kršitve, storjene v preteklosti, izkazati obstoj pravnega interesa, da to stori, neodvisno od vprašanja, ali Komisija s svojo odločbo naloži globo ali ne.
To grajo izpodbijane sodbe je treba zavrniti. Splošno sodišče namreč s preudarki, ki jih je navedlo v točki 77 te sodbe, ni omejilo obsega ugotovitve, do katere je prišlo v točki 76 te sodbe, ker že zgolj iz točke 76 jasno izhaja, da je uporaba člena 7(1), zadnji stavek, Uredbe št. 1/2003 pogojena s tem, da sta izpolnjena dva kumulativna pogoja, ki sta navedena v tej točki 76, ampak je le pojasnilo in razjasnilo, da je ta ugotovitev poleg tega v skladu z njegovo sodno prakso, ki se nanaša na obveznost Komisije, da izkaže obstoj pravnega interesa za ugotovitev kršitve, kadar je zastaralni rok za naložitev globe potekel.
Ti preudarki so bili, ker se v bistvu nanašajo na implicitno pooblastilo Komisije za ugotovitev kršitve, ki izhaja iz njenega izrecnega pooblastila za naložitev glob, poleg tega zadostni za zavrnitev tožbenega razloga pred Splošnim sodiščem. V skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 namreč lahko Komisija podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti kršijo člen 101 ali 102 PDEU. Kot pa je bilo opozorjeno v točki 49 te sodbe, je Sodišče že razsodilo, da pristojnost Komisije za naložitev glob v primeru kršitve in za sprejetje takih odločb nujno vključuje pooblastilo za ugotovitev te kršitve (glej v tem smislu sodbo z dne 2. marca 1983, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
, točka
). Sodišče je tudi že razsodilo, da na pooblastilo Komisije za naložitev sankcij na podlagi člena 15 Uredbe št. 17, ki mu v bistvu ustreza člen 23 Uredbe št. 1/2003, nikakor ne vpliva na dejstvo, da je ravnanje, ki predstavlja kršitev, prenehalo (sodba z dne 15. julija 1970, ACF Chemiefarma/Komisija,
41/69
,
EU:C:1970:71
, točka
).
Iz zgoraj navedenega izhaja, da to, da Komisija izvršuje svojo pristojnost za naložitev glob tej daje implicitno pristojnost, da ugotovi kršitev, ne da bi bila dolžna izkazati pravni interes za to ugotovitev, tudi če gre za kršitev, storjeno v preteklosti.
Mogoče je tudi navesti, da člen 7(1), prvi stavek, Uredbe št. 1/2003 določa, da če Komisija ugotovi, da gre za kršitev člena 101 ali 102 PDEU, lahko z odločbo od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj zahteva, da tako kršitev odpravijo. Izvrševanje pristojnosti odreditve prenehanja s kršitvijo s strani Komisije v skladu s to določbo, kar je pristojnost, ki jo je Komisija poleg tega izvrševala v členu 3 spornega sklepa, če do tega prenehanja še ni prišlo, in česar družba Orange ne prereka, torej nujno zajema pristojnost ugotovitve te kršitve in ravno tako Komisiji ne nalaga, da izkaže obstoj pravnega interesa, da to stori (glej v tem smislu sodbo z dne 2. marca 1983, GVL/Komisija,
7/82
,
EU:C:1983:52
, točke od 22 do 24).
Torej, ker je Komisija v obravnavani zadevi družbi Orange naložila globo zaradi kršitve člena 102 PDEU, ker ni sporno, da ta pristojnost ni zastarala in ker je Komisija v členu 3 spornega sklepa odredila prenehanje s kršitvijo, če do tega še ni prišlo, je bila Komisija upravičena, kot je Splošno sodišče v bistvu presodilo v točkah 79 in 80 izpodbijane sodbe, tako na podlagi člena 7(1) kot na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, pri čemer se sporni sklep na ti določbi nanaša, ugotoviti zadevno kršitev, ne da bi morala v spornem sklepu specifično izkazati obstoj pravnega interesa za ugotovitev te kršitve.
Argumentacija družbe Orange, navedena v točkah od 34 do 36 te sodbe, torej ne more uspeti.
Nazadnje, v delu, v katerem s svojo argumentacijo, navedeno v točki 37 te sodbe, družba Orange trdi, da je treba glede na posledice, ki so povezane z odločbo Komisije o ugotovitvi kršitve člena 101 ali 102 PDEU, tej instituciji v vsakem primeru naložiti, da v taki odločbi izkaže obstoj pravnega interesa za to ugotovitev, je treba navesti, da take splošne trditve ne morejo zadoščati za dokaz o napačnosti presoj Splošnega sodišča v točkah od 76 do 80 izpodbijane sodbe.
Glede na vse prej navedene preudarke je treba prvi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava in napaka pri presoji v zvezi z oceno Komisije o vplivu kršitve za namene izračuna globe
Trditve strank
Družba Orange trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo sporni sklep z oceno, da pri presoji teže kršitve za namene izračuna osnovnega zneska globe Komisija ni upoštevala niti dejanskih učinkov niti verjetnih učinkov kršitve, in s tem, da je zato zavrnilo obravnavo njene argumentacije, da Komisija ni predložila konkretnih, verodostojnih in zadostnih indicev o teh dejanskih in/ali verjetnih učinkih.
Prva napaka Splošnega sodišča naj bi bilo to izkrivljanje. Po eni strani naj bi iz zadnjega stavka točke 902 obrazložitve spornega sklepa izhajalo, da se je Komisija pri izračunu globe oprla na dejanske učinke kršitve, kar naj bi potrdila pred Splošnim sodiščem s tem, da je priznala, da je formulacija te točke obrazložitve v delu, v katerem se nanaša na dejanske učinke kršitve, „vsebinska napaka“. Kljub temu pa naj bi v točki 169 izpodbijane sodbe Splošno sodišče navedlo, da je navedeno točko obrazložitve mogoče razumeti le kot splošno in abstraktno sklicevanje na naravo kršitve, v nasprotju z jasnim pomenom izrazov, uporabljenih v tej točki obrazložitve, ki se je specifično nanašala na učinke na konkurenco, do katerih je prišlo zaradi konkretnega ravnanja družbe Orange na trgu, kar naj bi potrjevala uporaba glagola, spreganega v pretekliku. V točki 182 izpodbijane sodbe naj bi se Splošno sodišče poleg tega sklicevalo na dogodke, ki so se dejansko zgodili, zlasti s sklicevanjem na to točko 902 obrazložitve.
Po drugi strani naj bi Splošno sodišče vsekakor izkrivilo sporni sklep z oceno, da Komisija ni bila dolžna upoštevati verjetnih učinkov kršitve. V točki 902 obrazložitve spornega sklepa naj bi namreč Komisija vsaj upoštevala te učinke za izračun globe, kar naj bi poleg tega priznala v svojih vlogah pred Splošnim sodiščem. To pa naj bi vseeno napačno menilo, da dejstvo, da se upošteva narava kršitve, ne pomeni, da se upoštevajo njeni verjetni učinki. Verjetni učinki, tako kot dejanski učinki zadevnega ravnanja pa naj bi bili bistveni kazalniki narave kršitve in s tem njene teže, ki naj je ne bi bilo mogoče presojati abstraktno. Splošno sodišče naj bi zato moralo preučiti, ali je bila ugotovitev teh verjetnih učinkov upravičena.
Ker Splošno sodišče ni pravilno preučilo spornega sklepa, naj bi bila njegova analiza sorazmernosti globe izkrivljena. Za globo namreč ni mogoče šteti, da je sorazmerna, če elementi, ki določajo njeno višino in ki so opisani v zadevni odločbi, niso pravilno preučeni.
Druga napaka Splošnega sodišča naj bi bila napačna uporaba prava in kršitev načela učinkovitega sodnega varstva, ker je opustilo presojo, ali je Komisija pravilno ugotovila učinke kršitve, ki se upoštevajo za namene izračuna globe. Po mnenju družbe Orange se je ta institucija, v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče menilo ob izkrivitvi spornega sklepa, oprla na dejanske učinke kršitev za izračun globe, zato naj bi Splošno sodišče moralo preveriti, ali sporni sklep vsebuje konkretne, verodostojne in zadostne indice teh učinkov, namesto da je v točkah od 171 do 173 izpodbijane sodbe argumentacijo, ki jo je to podjetje predstavilo v zvezi s tem, zavrnilo kot brezpredmetno.
Poleg tega naj bi se Splošno sodišče vsekakor napačno vzdržalo izvrševanja sodnega nadzora, ki bi ga moralo izvrševati glede dokaza verjetnih učinkov kršitve, ki so bili upoštevani za izračun globe. Družba Orange naj bi v zvezi s tem Splošnemu sodišču predložila elemente, ki dokazujejo, da je pristop Komisije glede obstoja vzročne zveze med ravnanjem te družbe in zatrjevanimi verjetnimi učinki na trg, napačen. Teh elementov, ki se nanašajo na razširjenost širokopasovnih storitev na Poljskem, na to, da je Komisija uporabila napačne domneve in metode, na vpliv mobilnih telefonov na razširjenost širokopasovnih storitev na Poljskem, na prepozno vložitev referenčne ponudbe s strani poljskega NRO in na ritem razvoja širokopasovnih storitev, naj tako Splošno sodišče ne bi upoštevalo.
Družba Orange trdi tudi, da je iz sodbe z dne 6. septembra 2017Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
), razvidno, da če Komisija v odločbi, s katero je bil ugotovljen obstoj zlorabe prevladujočega položaja, opravi analizo zmožnosti zadevnega ravnanja, da privede do izrinjenja, ali njegovo zmožnost škodovati konkurenci in potrošnikom, mora Splošno sodišče preučiti vse trditve in dokaze tožeče stranke, s katerimi izpodbija utemeljenost te analize. Ta preudarek, ki se nanaša na presojo zmožnosti danega ravnanja, da omeji konkurenco, je treba po analogiji uporabiti za presojo narave in teže kršitve za namene izračuna globe, ker sta narava in teža kršitve v veliki meri odvisni od zmožnosti zadevnega ravnanja, da privede do izrinjenja.
Komisija trdi, da je treba drugi pritožbeni razlog v celoti zavrniti. Nedopusten naj bi bil zato, ker družba Orange želi z njim doseči, da bi Sodišče vnovič presojalo dejstva, poleg tega naj ne bi izpolnjeval meril, določenih v sodni praksi glede izkrivljanja, ter naj bi bil vsekakor neutemeljen in brezpredmeten. Sodba z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
), naj za to zadevo ne bi bila upoštevna.
PIIT tako kot družba Orange trdi, da je iz spornega sklepa razvidno, da se je Komisija oprla na dejanske učinke ravnanja tega podjetja in da je ta institucija vsaj dejansko začela z analizo njegovih verjetnih učinkov. Poleg tega naj bi bili preudarki glede učinkov, navedeni v spornem sklepu, konkretneje glede obstoja znatnih učinkov zapiranja in velike škode za poljske potrošnike širokopasovnih storitev, glede konkurenčnega pritiska ponudnikov širokopasovnih storitev in glede analize poljskega širokopasovnega trga, napačni ali protislovni, kot naj bi to izhajalo iz dokazov, predloženih Splošnemu sodišču. Te napake naj bi izkrivile analizo teže kršitve, ki jo je opravila Komisija.
ECTA tako kot Komisija trdi, da Splošno sodišče z ugotovitvijo, da za namene določitve osnovnega zneska globe, naložene družbi Orange, niso bili upoštevani dejanski ali verjetni učinki kršitve, ni izkrivilo spornega sklepa. Zato naj bi bilo nepotrebno obravnavati vprašanje, ali je Splošno sodišče ravnalo nepravilno, ker ni presodilo, ali je sporni sklep vseboval konkretne, verodostojne in zadostne indice za obstoj takih učinkov. Sodba z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
), naj ne bi vsebovala elementov, ki bi bili upoštevni za analizo drugega pritožbenega razloga.
Presoja Sodišča
Treba je poudariti, da želi družba Orange s prvim delom tega drugega pritožbenega razloga vzpostaviti premiso, na kateri temelji drugi del tega razloga, in sicer, da je Splošno sodišče na podlagi izkrivljanja zadnjega stavka točke 902 obrazložitve spornega sklepa, ki jo je podalo v točki 169 izpodbijane sodbe, lahko štelo, da Komisija pri svoji presoji teže zadevne kršitve za namene izračuna globe ni upoštevala niti dejanskih niti verjetnih učinkov te kršitve.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča mora biti izkrivljanje očitno razvidno iz listin v spisu, ne da bi bilo treba opraviti novo presojo dejstev in dokazov (sodbi z dne 6. aprila 2006, General Motors/Komisija,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, točka
, ter z dne 19. aprila 2012, Tomra Systems in drugi/Komisija,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, točka
).
V konkretnem primeru je Splošno sodišče v točki 169 izpodbijane sodbe navedlo, da „obrazložitev, ki jo je podala Komisija v točkah od 899 do 906 obrazložitve [spornega] sklepa, ne pušča nobenih dvomov glede elementov, na katerih je Komisija utemeljila presojo teže kršitve in ki so: narava kršitve, njen geografski obseg, deleži [družbe Orange] na zadevnih trgih in to, da je to podjetje kršitev izvršilo“, da „v nasprotju s tem, kar trdita [družba Orange] in PIIT, Komisija v točki 902 obrazložitve [spornega] sklepa ni trdila – in iz te točke obrazložitve, upoštevajoč celotno obrazložitev glede teže kršitve, tega tudi ni mogoče razbrati – da je upoštevala dejanske učinke kršitve na trg in na potrošnike, ko je na podlagi te teže določila delež vrednosti prodaje, ki ga je bilo treba ugotoviti za namene določitve osnovnega zneska globe“, in da „natančneje, povedi, ki jo navaja [družba Orange], ni mogoče razumeti drugače kot tako, da se na splošno in abstraktno nanaša na naravo kršitve in na to, da je ta kršitev, ker je bila namerna in je bil njen cilj izključiti konkurenco na maloprodajnem trgu ali zavreti razvoj tega trga, lahko negativno vplivala na konkurenco in potrošnike“.
V zvezi s tem je Splošno sodišče poleg tega v točki 170 izpodbijane sodbe poudarilo, da za razliko od ugotovitev v prvem in drugem stavku te točke 902 obrazložitve njen zadnji stavek „ne vsebuje nobene napotitve na [del spornega sklepa], v katerem je Komisija predstavila preudarke v zvezi z verjetnimi učinki kršitve“. Iz tega je v točki 171 iste sodbe sklepalo, da „Komisija pri presoji teže kršitve ni upoštevala dejanskih učinkov kršitve, ki jo je storil[a družba Orange], na zadevne trge niti verjetnih učinkov te kršitve.“
Splošno sodišče to razlago spornega sklepa opira na ugotovitve, ki jih je podalo v točkah od 166 do 168 izpodbijane sodbe in ki zadevajo vsebino drugih upoštevnih točk obrazložitve tega sklepa. Tako je Splošno sodišče v točki 166 izpodbijane sodbe najprej poudarilo, „da je presoja teže kršitve, ki jo je opravila Komisija v točkah od 899 do 908 obrazložitve [spornega] sklepa, razdeljena na štiri dele, pri čemer se prvi trije nanašajo na naravo kršitve, tržne deleže in geografski obseg kršitve, četrti pa je povzetek“, in da je v tem povzetku v točki 906 tega sklepa „Komisija navedla, da je pri določanju deleža vrednosti prodaje, ki ga je bilo treba ugotoviti za določitev osnovnega zneska globe, upoštevala zlasti naravo kršitve, njen geografski obseg, tržne deleže in dejstvo, da je bila ta kršitev izvršena“.
V točki 167 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče nato navedlo, da je „odlomek, ki ga izpodbija [družba Orange], vsebovan v točki 902 obrazložitve [spornega] sklepa, ki spada v del, posvečen presoji narave kršitve“, da je v tem delu spornega sklepa „Komisija […] navedla, da so tako [Komisija] kot tudi sodišča Unije večkrat obsodila zlorabo prevladujočega položaja v obliki zavrnitve zagotavljanja storitve, kakršna se očita [družbi Orange]“, pri čemer se je v zvezi s tem sklicevalo na točko 899 obrazložitve tega sklepa, da je „[Komisija] navedla, da so imeli zadevni trgi proizvodov velik gospodarski pomen in da so igrali bistveno vlogo pri vzpostavitvi informacijske družbe, saj so širokopasovne povezave dejavnik, ki pogojuje zagotavljanje različnih digitalnih storitev končnim uporabnikom“, pri čemer se je v zvezi s tem sklicevalo na točko 900 obrazložitve tega sklepa, in da je „Komisija upoštevala tudi dejstvo, da je bila [družba Orange] edini lastnik nacionalnega telekomunikacijskega omrežja in da so bili zato [alternativni operaterji], ki so želeli ponujati storitve na podlagi tehnologije DSL, popolnoma odvisni od [nje]“, pri čemer se je v zvezi s tem sklicevalo na točko 901 obrazložitve istega sklepa.
Nazadnje je Splošno sodišče v točki 168 izpodbijane sodbe poudarilo, da „je Komisija v točki 902 obrazložitve [spornega sklepa] navedla, da prav tako, kot je opisano v [točki] VIII.1, ravnanje [družbe Orange] spada med zlorabe s ciljem izključiti konkurenco na maloprodajnem trgu ali vsaj zavreti vstop novih ponudnikov ali razvoj tega trga“, da se je „poleg tega, kot je bilo navedeno v točki 892 obrazložitve [spornega sklepa], […] [družba Orange] zavedala, da je [njeno] ravnanje nezakonito“ in da „to negativno vpliva na konkurenco in na potrošnike, ki se soočajo z dvigom cen ter z zmanjšanjem izbire in števila inovativnih proizvodov“.
Splošno sodišče je torej na vse točke obrazložitve spornega sklepa, posvečene naravi kršitve, v točki 169 izpodbijane sodbo oprlo svoj preudarek – ki ga družba Orange izpodbija v okviru prvega dela drugega pritožbenega razloga, ker naj bi ta izkrivljal sporni sklep – da zadnjega stavka točke 902 obrazložitve spornega sklepa „ni mogoče razumeti drugače kot tako, da se na splošno in abstraktno nanaša na naravo kršitve in na to, da je ta kršitev, ker je bila namerna in je bil njen cilj izključiti konkurenco na maloprodajnem trgu ali zavreti razvoj tega trga, lahko negativno vplivala na konkurenco in potrošnike“, ter potem svojo ugotovitev v točki 171 te sodbe, da ne gre za sklicevanje niti na dejanske učinke kršitve na zadevne trge niti na njene verjetne učinke.
Prvič, citat točke 902 obrazložitve spornega sklepa, ki ga je Splošno sodišče podalo v točki 168 izpodbijane sodbe, je točen. Drugič, družba Orange ne trdi, da naj bi Splošno sodišče izkrivilo točke obrazložitve od 899 do 901 ali točko 906 obrazložitve tega sklepa. Tretjič, elementi iz teh točk obrazložitve so lahko nedvomno podlaga za razumevanje tega zadnjega stavka v tej točki 169, to pa velja toliko bolj, ker poleg tega ni sporno, kot je razvidno zlasti iz točk od 124 do 136 in 146 izpodbijane sodbe, da je zadevno kršitev izvršila družba Orange, da je bilo v skladu s točko 22 Smernic iz leta 2006 izvrševanje te kršitve, kot njena narava, tržni delež zadevnih strank in njen geografski obseg, upošteven element za namene presoje njene teže in da je, kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 166 izpodbijane sodbe, Komisija v točki 906 obrazložitve spornega sklepa navedla ravno, da je v tem primeru za namene določitve teže zadevne kršitve upoštevala dejstvo, da je bila izvršena, česar družba Orange sicer ne izpodbija.
V teh okoliščinah je Splošno sodišče, ne da bi izkrivilo sporni sklep, po preučitvi vseh upoštevnih točk obrazložitve tega sklepa lahko v točki 169 izpodbijane sodbe v bistvu presodilo, da je zadnji stavek točke 902 obrazložitve tega sklepa le splošno sklicevanje na naravo kršitve, ki jo je v tem primeru storila družba Orange in ki je obsegala ravnanje, katerega narava zlorabe je že bila dokazana in jo je ta družba namenoma izvršila ob polnem zavedanje njene nezakonitosti.
V zvezi s tem družba Orange ne more navajati nobenega tehtnega argumenta na podlagi dejstva, da je drugi del tega stavka v pretekliku, kar naj bi dokazovalo, da se je Komisija sklicevala na učinke, do katerih je dejansko prišlo. V zvezi s tem zadošča poudariti, da je edina verodostojna različica spornega sklepa v poljščini in da je ta v sedanjiku.
Tehtnega argumenta tudi ni mogoče opirati na dejstvo, da je Komisija v svojih vlogah, predloženih Splošnemu sodišču, priznala, da se ta stavek nanaša na dejanske ali verjetne učinke kršitve, pri čemer je potrdila, da je šlo za tipkarsko napako. Namreč, tudi ob predpostavki, da imajo te vloge tako vsebino, kot jim jo pripisuje družba Orange, zadošča opozoriti, da je iz samega besedila člena 263 PDEU razvidno, da se nadzor zakonitosti, ki je določen v tej določbi, ne sme nanašati na vsebino vlog, ki jih je tožena stranka vložila pri sodišču Unije, ki lahko ta nadzor izvršuje, in da se pritožba nanaša le na izpodbijano sodbo (sodba z dne 2. oktobra 2003, Ensidesa/Komisija,
C‑198/99 P
,
EU:C:2003:530
, točka
in navedena sodna praksa).
Tudi točke 182 izpodbijane sodbe ni mogoče navajati v utemeljitev stališča družbe Orange. V tej točki je namreč Splošno poudarilo, da „iz točk od 899 do 902, 904 in 905 obrazložitve [spornega] sklepa izhaja, da je Komisija upoštevala te elemente pri presoji teže kršitve“, ti „elementi“ pa so bili v točkah od 178 do 181 izpodbijane sodbe opredeljeni tako, da obsegajo dejstvo, da „je imela [družba Orange] prevladujoč položaj, izvirajoč iz nekdanjega monopola na podlagi predpisov, tako na veleprodajnem trgu širokopasovnega dostopa LLU in BSA, na katerem je bila edini ponudnik, kot tudi na maloprodajnem trgu“, dejstvo, da je „kršitev, ki jo je storila [družba Orange] in katere obstoj ni sporen, sestavljena iz številnih, očitnih, vztrajnih in namernih kršitev regulativnega okvira“, dejstvo, da „ni sporno, da se je [družba Orange] zavedala, da [njen]o ravnanje ni zakonito tako z vidika predpisov […] kot z vidika konkurenčnega prava, saj je bil cilj [njenih] ravnanj preprečiti ali zavreti vstop novih ponudnikov na zadevne trge proizvodov“, in dejstvo, da „so trgi proizvodov, ki so bili prizadeti z zlorabami [družbe Orange] in ki […] obsegajo celotno ozemlje ene od največjih držav članic Unije, zelo pomembni tako z gospodarskega vidika kot tudi z družbenega vidika, ker je širokopasovni internetni dostop ključni element razvoja informacijske družbe“.
Poleg tega je Splošno sodišče v tej isti točki 182 opozorilo na vsebino točk od 899 do 902 obrazložitve spornega sklepa, kot je že bila omenjena v točkah 167 in 168 te sodbe, z besedilom, ki je skoraj identično tistemu v teh točkah, ter na vsebino točk 904 in 905 obrazložitve spornega sklepa, ki se nanašata na prevladujoč položaj družbe Orange in na obseg zadevnega geografskega trga, pri čemer ti zadnji ugotovitvi nista predmet nobenega očitka družbe Orange v okviru te pritožbe.
Tako v nasprotju s tem, kar trdi družba Orange na podlagi napačnega razumevanja točke 182 izpodbijane sodbe, iz te točke nikakor ne izhaja, da bi Splošno sodišče v njej zadnjemu stavku točke 902 obrazložitve spornega sklepa pripisalo drugačen obseg, kot ji je bil že pripisan v točki 169 te sodbe.
Iz prej navedenih elementov izhaja, da je Splošno sodišče, ne da bi se oprlo na izkrivitev spornega sklepa, lahko v točki 171 izpodbijane sodbe štelo, da Komisija pri presoji teže kršitve za namene izračuna globe ni upoštevala dejanskih učinkov kršitve, ki jo je na zadevnih trgih storila družba Orange, niti njenih verjetnih učinkov. Zato je Splošno sodišče v tej isti točki upravičeno presodilo, da Komisiji, ker ni upoštevala dejanskih učinkov kršitve pri presoji njene teže, teh ni treba dokazati, in potem v točki 172 upravičeno kot neutemeljeno zavrnilo argumentacijo družbe Orange o neobstoju obrazložitve spornega sklepa glede dokaza dejanskih učinkov kršitve. Splošno sodišče je ravno tako upravičeno v točkah 173 in 174 izpodbijane sodbe kot brezpredmetne zavrnilo trditve družbe Orange in PIIT, s katerimi sta poskušali izkazati napake Komisije pri presoji verjetnih učinkov kršitve, ker Komisija pri presoji teže kršitve ravno tako ni upoštevala teh učinkov.
Prvi del drugega pritožbenega razloga, katerega namen je izkazati, da je Splošno sodišče izkrivilo zadnji stavek točke 902 obrazložitve spornega sklepa, je torej treba v celoti zavrniti kot neutemeljen.
V zvezi z drugim delom tega pritožbenega razloga je treba ugotoviti, da ta v celoti temelji na predpostavki, da je izkrivljanje, zatrjevano v okviru prvega dela navedenega pritožbenega razloga, izkazano. Vendar, kot je bilo ugotovljeno v točkah od 76 do 90 te sodbe, ne gre za tak primer. Ta drugi del, ki temelji na napačni predpostavki, je torej treba ravno tako v celoti zavrniti kot neutemeljen, enako pa velja za argumentacijo PIIT, navedeno v točki 72 te sodbe, ob predpostavki, da je dopustna.
Na podlagi navedenega je treba drugi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Tretji tožbeni razlog: napačna uporaba prava in napaka pri presoji, ki se nanašata na to, da naložbe družbe Orange niso bile upoštevane kot olajševalna okoliščina
Trditve strank
Družba Orange trdi, da je Splošno sodišče z zavrnitvijo njene argumentacije, da bi morala Komisija njene naložbe, ki jih je izvedla po sklenitvi sporazuma z UKE, da bi izboljšala fiksno širokopasovno omrežje na Poljskem (v nadaljevanju: zadevne naložbe) opredeliti kot olajševalno okoliščino, izkrivilo dokaze in večkrat napačno uporabilo pravo in/ali storilo očitne napake pri presoji, od katerih bi vsaka morala voditi do zmanjšanja naložene globe.
Prvič, v točki 195 izpodbijane sodbe naj bi Splošno sodišče priznalo, da je elemente, ki niso pomembni za naravo kršitve, mogoče opredeliti kot olajševalne okoliščine, v točki 208 te sodbe pa naj bi priznalo, da za ugotovitev, ali je mogoče nekatere okoliščine opredeliti kot olajševalne v smislu točke 29 Smernic iz leta 2006, ni treba vedeti, ali so te spremenile naravo kršitve. S tem naj bi zavrnilo obrazložitev, ki jo je Komisija podala v točki 915 obrazložitve spornega sklepa. Vendar naj bi v točkah od 192 do 209 navedene sodbe odstopilo od obrazložitve Komisije, da teh naložb ne bi opredelilo za olajševalno okoliščino in naj bi jo nadomestilo z lastno presojo, čeprav je navedlo, da se omejuje na nadzor zakonitosti spornega sklepa in nima namena izvrševati svoje neomejene pristojnosti. S tem naj bi kršilo pravilo, ki določa, da v okviru nadzora nad zakonitostjo iz člena 263 PDEU obrazložitve avtorja izpodbijanega akta ne sme nadomestiti s svojo obrazložitvijo.
Drugič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo in/ali storilo očitno napako pri presoji z odločitvijo, da zadevnih naložb ni mogoče opredeliti kot popravni ukrep. Po eni strani, v nasprotju s tem, kar je bilo razsojeno v točkah od 199 do 201 izpodbijane sodbe, naj bi bilo mogoče iz sodbe z dne 30. aprila 2009, Nintendo in Nintendo of Europe/Komisija (
T‑13/03
,
EU:T:2009:131
), ter iz odločb nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco, sklepati, da se pojem poprave kršitve lahko nanaša na pozitivne učinke v naravi, in ne toliko na finančne učinke, tudi če so posredni. Člen 18(3) Direktive 2014/104 naj bi potrjeval in spodbujal tudi upoštevanje takih ukrepov pri izračunu glob. Po drugi strani naj v obravnavanem primeru ne bi bilo mogoče količinsko določiti ter natančno in učinkovito dodeliti neposredne poprave kršitve. Če torej družba Orange ne bi enostransko izvedla zadevnih naložb, katerih pomembnost in pozitivne učinke naj bi priznali UKE in alternativni operaterji, naj bi bilo le malo oseb deležnih poprave kršitve. V zvezi s tem naj bi Splošno sodišče v točkah od 204 do 206 izpodbijane sodbe napačno menilo, da pozitivni učinki, ki so tam navedeni, izhajajo iz sporazuma z UKE, in ne iz navedenih naložb.
Tretjič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo in izkrivilo elemente v spisu s tem, da je v točki 202 izpodbijane sodbe menilo, da so zadevne naložbe izhajale iz želje družbe Orange, da se izogne funkcionalni ločitvi, ki jo je predvidel UKE. V pisanjih ali spornem sklepu pa naj ne bilo nobene trditve glede razlogov, iz katerih je družba Orange sklenila sporazum z UKE, in Splošno sodišče naj v okviru nadzora nad zakonitostjo spornega sklepa ne bi smelo – sicer bi šlo za nezakonito nadomestitev obrazložitve ter kršitev načela pravičnosti in pravice do obrambe – s svojim razlogovanjem nadomestiti razlogovanja Komisije. Poleg tega naj bi bile te naložbe vsekakor prostovoljne, kot naj bi Komisija sama priznala v točki 140 obrazložitve spornega sklepa in kot to izhaja iz aktov, predloženih Splošnemu sodišču.
Četrtič, Splošno sodišče naj bi v točki 203 izpodbijane sodbe napačno menilo, da so bile zadevne naložbe le „običajen element v poslovnem svetu“. Ta trditev naj bi bila v nasprotju z ugotovitvijo iz točke 202 navedene sodbe, ker naj te naložbe ne bi mogle biti rezultat grožnje z regulativnim posredovanjem in obenem običajen element v poslovnem svetu. Tudi v točki 204 te sodbe naj bi bili izkrivljeni dokazi, ker s tem, da daje poudarek na dogodke, ki so se zgodili v obdobju kršitve, daje misliti, da regulativni ukrepi niso dali želenih rezultatov, zaradi česar ni treba priznati nobenega pozitivnega učinka kasnejšim naložbam. Nikakor naj te naložbe ne bi bile izvedene v pričakovanju donosa, saj naj nekatere ne bi bile ekonomsko upravičene, temveč naj bi bil njihov namen popraviti škodo, povzročeno žrtvam kršitvenega ravnanja.
Poleg tega naj olajševalne okoliščine ne bi bile zaprta kategorija. Dalje, neobstoj precedensa v sodni praksi ne pomeni ovire za priznanje obstoja take okoliščine. V konkretnem primeru naj bi izjemne okoliščine upravičevale, da se zadevne naložbe priznajo kot olajševalna okoliščina zlasti glede na to, kdaj so bile realizirane, in glede na njihov obseg.
Tretji pritožbeni razlog naj ne bi bil predlog za ponovno preučitev razloga, uveljavljanega na prvi stopnji, temveč naj bi izpodbijal analizo Splošnega sodišča, ki naj bi omogočila, da se
ex post
utemelji zavrnitev Komisije tako, da se obrazložitev spornega sklepa nadomesti z novimi razlogi, ki niso bili navedeni v tem sklepu in ki naj bi bili tudi napačni.
Komisija trdi, da je ta pritožbeni razlog brezpredmeten, saj je izpodbijano razlogovanje Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi navedeno zaradi celovitosti v odgovor na argumentacijo, ki mu je bila predložena. Vsi elementi, ki jih je preučilo Splošno sodišče, pa tudi vsi razlogi, ki so bili navedeni za zavrnitev opredelitve zadevnih naložb kot olajševalne okoliščine, so izhajali iz vlog, ki so mu bile predložene, in spornega sklepa. Poleg tega naj bi Splošno sodišče z odločitvijo, da ne spremeni globe, izvrševalo svojo neomejeno pristojnost, kot mu je to predlagala družba Orange.
Vsekakor naj bi bil ta pritožbeni razlog nedopusten, saj družba Orange Sodišču predlaga, naj ponovno preuči dejstva, oziroma tudi neutemeljen, saj družba Orange ni dokazala, da je bilo Splošno sodišče na podlagi pravnega okvira, ki se uporabi, dolžno zadevne naložbe šteti za popravni ukrep.
PIIT kot družba Orange trdi, da so zadevne naložbe po naravi popravne, kot naj bi to izhajalo iz dejanskih elementov, navedenih v stališču, ki ga je vložila pri Splošnem sodišču. Splošno sodišče naj bi zato napačno uporabilo pravo, ker jih ni upoštevalo kot olajševalno okoliščino. Poleg tega naj bi storilo napako pri svoji presoji dokazov, ki jih je predložila PIIT, in naj bi izkrivilo njihovo vsebino zlasti z navedbo v točki 204 izpodbijane sodbe, da so trditve PIIT v intervencijski vlogi v nasprotju z dokumenti, ki so ji priloženi. Napačno naj bi tudi v točki 206 izpodbijane sodbe menilo, da je treba pozitivne učinke za alternativne operaterje in končne uporabnike pripisati izključno sporazumu z UKE, in ne tem naložbam.
Združenje ECTA tako kot Komisija meni, da je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti. Dodaja, da Splošno sodišče ni nadomestilo obrazložitve.
Presoja Sodišča
Na prvem mestu je treba v delu, v katerem družba Orange s tem tretjim pritožbenim razlogom navaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je s svojo obrazložitvijo nadomestilo obrazložitev Komisije v spornem sklepu zato, da bi zavrnilo, da se kot olajševalna okoliščina v smislu točke 29 Smernic iz leta 2006 opredelijo zadevne naložbe, s čimer naj bi kršilo omejitve, ki veljajo za njegov nadzor zakonitosti, opozoriti, da je sistem sodnega nadzora odločb Komisije v zvezi s postopkom na podlagi členov 101 in 102 PDEU nadzor zakonitosti aktov institucij iz člena 263 PDEU, ki se lahko na podlagi člena 261 PDEU in na predlog tožeče stranke dopolni tako, da Splošno sodišče izvršuje neomejeno pristojnost glede sankcij, ki jih na tem področju naloži Komisija (sodba z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, točka
in navedena sodna praksa).
Obseg nadzora zakonitosti iz člena 263 PDEU se razteza na vse elemente odločb Komisije v zvezi s postopki na podlagi členov 101 in 102 PDEU, za katere Splošno sodišče zagotovi tako pravni kot dejanski poglobljen nadzor glede na razloge, ki jih je navedla tožeča stranka, in ob upoštevanju vseh elementov, ki jih je ta predložila. Vendar v okviru tega nadzora sodišča Unije nikakor ne smejo s svojo obrazložitvijo nadomestiti obrazložitve avtorja zadevnega akta (glej v tem smislu sodbi z dne 10. aprila 2014, Areva in drugi/Komisija,
C‑247/11 P in C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, točka
, ter z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Nasprotno je sodišče Unije, kadar izvršuje svojo neomejeno pristojnost iz člena 261 PDEU in člena 31 Uredbe št. 1/2003, pristojno, da poleg samega nadzora nad zakonitostjo sankcije presojo Komisije, avtorice akta, v katerem je bila prvotno določena višina zneska sankcije, za določitev zneska te sankcije nadomesti s svojo presojo. Zato lahko sodišče Unije spremeni izpodbijani akt, tudi če ga ne razglasi za ničnega, zato da odpravi, zmanjša ali poveča naloženo globo, pri čemer se ta pristojnost izvršuje ob upoštevanju vseh dejanskih okoliščin (glej v tem smislu sodbe z dne 15. oktobra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi/Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, točka
; z dne 8. februarja 2007, Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
, točka
, ter z dne 3. septembra 2009, Prym in Prym Consumer/Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
, točka
).
V obravnavanem primeru je treba najprej zavrniti vsakršen argument, ki ga družba Orange poskuša utemeljiti s točko 195 izpodbijane sodbe, ker se, kot je razvidno iz njenega besedila, ta točka omejuje na predstavitev argumentacije, ki jo je družba Orange predložila pri Splošnem sodišču in v skladu s katero je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je zavrnila, da bi zadevne naložbe štela za olajševalno okoliščino, ker niso spremenile narave kršitve.
Vendar pa je treba ugotoviti, da je v točki 208 navedene sodbe Splošno sodišče res, kot poudarja družba Orange, menilo, da ni pomembno, ali je mogoče kot olajševalne okoliščine opredeliti le elemente, ki spremenijo naravo kršitve, ali tudi elemente, ki te lastnosti nimajo, pri čemer je v tej točki 208 kot tudi v točki 209 iste sodbe presodilo, da zavrnitev, da bi se družbi Orange priznala olajševalna okoliščina iz naslova naložb, realiziranih na podlagi sporazuma z UKE, ni mogoče šteti za kršitev točke 29 Smernic iz leta 2006 niti za kršitev načela sorazmernosti. V zvezi s tem se je oprlo na preudarke, ki jih je navedlo v točkah od 196 do 207 iste sodbe.
V teh točkah je Splošno sodišče navedlo nekatere dele sporazuma z UKE in na podlagi tega sklepalo, da naložb, ki jih je realizirala družba Orange, ni mogoče šteti za popravne ukrepe, ki so primerljivi s tistimi, ki jih je Komisija priznala v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Splošnega sodišča z dne 30. aprila 2009, Nintendo in Nintendo of Europe/Komisija (
T‑13/03
,
EU:T:2009:131
), niti z drugimi, ki jih je pozitivno ocenil organ za konkurenco Združenega kraljestva. Navedlo je tudi, da je bil razlog za zaveze, opredeljene v sporazumu z UKE, želja družbe Orange, da se izogne funkcionalni ločitvi, in menilo, da te naložbe predstavljajo običajen del poslovnega življenja, saj ima korist od njih predvsem družba Orange sama. Poleg tega je zavrnilo trditve PIIT in poudarilo, da dokumenti, ki mu jih je ta predložila, dokazujejo, da je treba nekaj pozitivnih učinkov za alternativne operaterje in končne uporabnike, ki izvirajo iz sporazuma z UKE in naložb, ki jih predvideva, pripisati temu sporazumu kot takemu, in ne posebej zadevnim naložbam, poudarilo pa je tudi, da je Komisija upoštevala izboljšanje položaja na zadevnem trgu, ki je posledica spremembe ravnanja družbe Orange in ki je sledilo podpisu tega sporazuma, saj je Komisija datum tega podpisa štela za dan konca kršitve.
Vendar pa je treba ugotoviti, da graje, ki jih je družba Orange podala pred Splošnim sodiščem in ki so navedene v točkah od 192 do 194 izpodbijane sodbe ter jih je Splošno sodišče zavrnilo v omenjenih točkah od 196 do 207, niso zadevale nobene navedbe v spornem sklepu, ki se nanaša na zavrnitev Komisije, da bi upoštevala olajševalne okoliščine, temveč je bil njihov namen, da se doseže, da Splošno sodišče izvršuje svojo neomejeno pristojnost in da v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 106 te sodbe, zmanjša globo, ki jo je naložila Komisija, zato da bi se upošteval kompenzacijski ukrep, ki ga pomenijo zadevne naložbe, kot je to izrecno razvidno iz točk 63 in 64 izpodbijane sodbe ter iz tožbe.
Tako je treba, čeprav je bilo napačno, da je Splošno sodišče, kot je v bistvu razvidno iz točk od 63 do 68 in iz strukture izpodbijane sodbe, te presoje izvedlo v okviru svojega nadzora zakonitosti spornega sklepa, ugotoviti, da je Splošno sodišče z razlogi, navedenimi v točkah od 196 do 207 izpodbijane sodbe, dejansko odgovorilo na argumentacijo, ki mu jo je predložila družba Orange za dosego spremembe globe, naložene v členu 2 spornega sklepa, in ki je povzeta v točkah od 192 do 194 izpodbijane sodbe.
Ker je družba Orange to argumentacijo izrecno navedla, da bi dosegla tako spremembo, zadevni preudarki pa se nanašajo le na presojo globe, ki jo je naložila Komisija, v skladu z mejami, ki jih ima Splošno sodišče, kadar izvršuje svojo neomejeno pristojnost (glej v zvezi s tem sodbo z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, točki
in
), je Splošno sodišče v obravnavanem primeru utemeljeno podalo obrazložitev, navedeno v točkah od 196 do 207 izpodbijane sodbe iz naslova svoje neomejene pristojnosti.
Zato je bilo Splošno sodišče v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 106 te sodbe, pooblaščeno, da s svojo obrazložitvijo nadomesti obrazložitev Komisije.
Zato je treba tretji pritožbeni razlog v delu, v katerem družba Orange Splošnemu sodišču očita, da je prekoračilo meje nadzora zakonitosti, zavrniti, saj napaka, ugotovljena v točki 111 te sodbe, ne more povzročiti razveljavitve izpodbijane sodbe (glej po analogiji sodbo z dne 12. novembra 1996, Ojha/Komisija,
C‑294/95 P
,
EU:C:1996:434
, točka
).
Na drugem mestu je treba v delu, v katerem družba Orange in PIIT z argumentacijo, navedeno v točkah od 95 do 98 in 102 te sodbe, izpodbijata utemeljenost presoje Splošnega sodišča v točkah od 196 do 207 izpodbijane sodbe, opozoriti, da ni naloga Sodišča, da pri odločanju o pravnih vprašanjih v okviru pritožbe zaradi pravičnosti s svojo presojo nadomesti presojo Splošnega sodišča, ki v okviru izvrševanja svoje neomejene pristojnosti odloča o znesku glob, ki so podjetjem naložena zaradi kršitve prava Unije, poleg tega pa bi bilo treba le v primeru, da bi Sodišče ugotovilo, da je raven sankcije ne le neprimerna, ampak tudi pretirana, tako da ni sorazmerna, ugotoviti napačno uporaba prava s strani Splošnega sodišča zaradi neustreznosti zneska globe (sodbi z dne 22. novembra 2012, E.ON Energie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, točki
in
ter navedena sodna praksa, in z dne27. aprila 2017, FSL in drugi/Komisija,
C‑469/15 P
,
EU:C:2017:308
, točki
in
ter navedena sodna praksa). V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, da ni tako. Zato je treba to argumentacijo kot nedopustno zavreči.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba tretji pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Poleg tega v delu, v katerem družba Orange in PIIT s svojimi predlogi od Sodišča podredno zahtevata, naj zmanjša globo, naloženo s spornim sklepom, kot se Sodišču zdi primerno, zadostuje poudariti, da ti predlogi nujno temeljijo na istih razlogih kot njuni glavni predlogi in jih je zato ravno tako treba zavrniti iz razlogov, navedenih v tej sodbi (glej po analogiji sodbo z dne 1. junija 1978, Mulcahy/Komisija,
110/77
,
EU:C:1978:118
, točka
).
Nazadnje, kolikor družba Orange in PIIT s svojimi še bolj podrednimi predlogi Sodišču predlagata, naj odločitev o globi vrne v odločanje Komisiji, in tako želita, da Sodišče Komisiji odredi, naj sprejme novo odločitev o globi, zadošča opozoriti, da v okviru pritožbe Sodišče ni pristojno za izdajo odredb (glej v tem smislu sodbi z dne 8. julija 1999, DSM/Komisija,
C‑5/93 P
,
EU:C:1999:364
, točke od 34 do 37, ter z dne 22. januarja 2004, Mattila/Svet in Komisija,
C‑353/01 P
,
EU:C:2004:42
, točki
in
), tako da je treba te predloge zavreči kot nedopustne.
Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev je razvidno, da je treba pritožbo v celoti zavrniti kot delno nedopustno, delno brezpredmetno in delno neutemeljeno.
Stroški
Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika odloči o stroških, če pritožba ni utemeljena ali če je utemeljena in Sodišče samo dokončno odloči v sporu.
V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker družba Orange ni uspela s svojimi pritožbenimi razlogi, Komisija pa je predlagala, naj se ji naloži plačilo stroškov, se družbi Orange naloži, da poleg svojih stroškov nosi stroške, ki jih je priglasila Komisija.
V skladu s členom 184(4) Poslovnika se lahko intervenientu na prvi stopnji, če ni vložil pritožbe, plačilo stroškov pritožbenega postopka naloži le, če je sodeloval pri pisnem ali ustnem delu postopka pred Sodiščem. Če taka stranka sodeluje v postopku, lahko Sodišče odloči, da nosi svoje stroške.
Ker je PIIT sodelovala pri pisnem delu postopka pred Sodiščem, ECTA pa je sodelovalo pri pisnem in ustnem delu tega postopka, je treba odločiti, da v okoliščinah tega primera vsak od teh intervenientov na prvi stopnji nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Družba Orange Polska SA nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.

3.
Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji in European Competitive Telecommunications Association AISBL (ECTA) nosita svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.