CELEX: 62017CJ0390
Appel
personalesag
løn
familietillæg
uddannelsestillæg
afslag på godtgørelse af skoleudgifter
artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union

Med deres appelskrift har Irit Azoulay, Andrew Boreham, Mirja Bouchard og Darren Neville nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 28. april 2017, Azoulay m.fl. mod Parlamentet (T-580/16, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2017:291
), hvorved Retten frifandt Parlamentet i den sag, appellanterne havde anlagt med påstand om annullation af Parlamentets individuelle afgørelser af 24. april 2015 om afslag på tildeling af uddannelsestillæg for 2014/2015 og, om fornødent, om annullation af Parlamentets individuelle afgørelser af 17. og 19. november 2015, for så vidt som de gav delvist afslag på appellanternes klager af 20. juli 2015.
Retsforskrifter
Ifølge artikel 67, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten (herefter »vedtægten«), gælder:
»Familietillæggene omfatter:
[…]
c)
uddannelsestillæg«
Artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten bestemmer:
»På de i de almindelige gennemførelsesbestemmelser fastsatte betingelser oppebærer tjenestemanden til dækning af de af ham afholdte skoleudgifter et uddannelsestillæg på højst 260,95 [EUR] om måneden for hvert barn, han har forsørgerpligt over for […], og som er mindst fem år gammelt, og som regelmæssigt modtager heltidsundervisning i en grundskole eller en skole på gymnasialt niveau mod betaling eller i en læreanstalt for videregående uddannelse. […]
[…]«
I henhold til vedtægtens artikel 110 vedtog Parlamentet den 18. maj 2004 de almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende tildeling af det uddannelsestillæg, der er fastsat i artikel 3 i bilag VII til vedtægten (herefter »de almindelige gennemførelsesbestemmelser«). Artikel 3 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser foreskriver:
»Inden for de grænser, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, første og tredje afsnit, i bilag VII til tjenestemandsvedtægten, dækker uddannelsestillæg B:
a)
udgifter til indskrivning ved og undervisning på skoler
b)
transportudgifter
med udelukkelse af alle andre udgifter, og bl.a.:
–
obligatoriske udgifter, såsom udgifter til køb af bøger, undervisningsmateriale, sportsudstyr, skoleforsikringsdækning og forsikring til dækning af lægeudgifter, eksamensudgifter, udgifter afholdt til fælles eksterne skoleaktiviteter (såsom udflugter, besøg, og skolerejser, sportskurser etc.), samt andre udgifter vedrørende gennemførelsen af skoleprogrammet på den skole, som eleven går på
–
udgifter som følger af barnets deltagelse i skikurser, svømmekurser eller lejrskoler samt tilsvarende aktiviteter.«
Tvistens baggrund
Sagens baggrund er beskrevet som følger i den appellerede dom:
»1
Den første sagsøger, Irit Azoulay, har et barn, som siden september 2014 har været indskrevet ved Athénée Ganenou i Bruxelles (Belgien). De andre tre appellanter, Andrew Boreham, Mirja Bouchard og Darren Neville, har børn, som er indskrevet ved École internationale Le Verseau i Bierges (Belgien). Sagsøgerne, som havde børn, der allerede var indskrevet ved disse uddannelsesinstitutioner før 2014, modtog indtil skoleåret 2014/2015 godtgørelse af skoleudgifterne for disse inden for det månedlige loft.
École internationale Le Verseau er en sekulær skole, som er tilsluttet Fédération des établissements libres subventionnés indépendants (FELSI) (sammenslutning af uafhængige, offentligt støttede skoler), og som får tilskud af Communauté française (det franske fællesskab). Timerne gennemføres på fransk og engelsk fra børnehaveklassen af lærere med disse sprog som modersmål. Denne skole finansieres imidlertid ikke fuldstændigt af dette tilskud. Skolen råder over egne indtægter, som navnlig tilvejebringes af Les Amis du Verseau (Verseaus venner), en sammenslutning, som drives uden gevinst for øje.
Athénée Ganenou er en religiøs skole, som får tilskud fra Communauté française, hvis officielle og fuldstændige uddannelsesprogram skolen anvender, idet der fra grundskolen suppleres med flere timers undervisning om ugen i hebræisk, jødedommens historie, biblen og engelsk. Denne skole finansieres ikke fuldstændigt af dette tilskud. Skolen råder over egne indtægter, som navnlig tilvejebringes af Les Amis du Ganenou (Ganenous venner), en sammenslutning, som drives uden gevinst for øje.
I oktober og november 2014 indgav sagsøgerne ansøgninger om godtgørelse af de skoleudgifter, de havde afholdt for deres børn, som de har forsørgerpligt over for, bilagt dokumentation fra de pågældende skoler, som var identisk med den dokumentation, som de havde vedlagt deres tidligere ansøgninger om godtgørelse af sådanne skoleudgifter, som var blevet imødekommet.
Den 24. april 2015 fik sagsøgerne meddelelse om det endelige afslag på deres ansøgninger om godtgørelse af skoleudgifterne […] med den begrundelse, at betingelserne i artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten […] ikke var opfyldt, eftersom de pågældende to skoler ikke var skoler mod betaling som omhandlet i denne bestemmelse, idet sagsøgernes fakultative bidrag til de pågældende sammenslutninger, som drives uden gevinst for øje, ikke var omfattet af den gratis obligatoriske undervisning som omhandlet i den belgiske lovgivning.
Sagsøgerne indgav hver især, den 20. juli 2015, en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Ved […] afgørelser […] [af] 17. og 19. november 2015 blev disse klager afslået […]. Imidlertid besluttede Europa-Parlamentets generalsekretær »pr. kulance og undtagelsesvist« at tildele sagsøgerne uddannelsestillæg for 2014/2015, men ikke længere at tildele dette for de kommende skoleår til en skolegang ved École internationale Le Verseau og ved Athénée Ganenou.«
Sagen for Retten og den anfægtede dom
Appellanterne nedlagde for Retten påstand om annullation af afgørelserne af 24. april 2015, om fornødent annullation af afgørelserne af 17. og 19. november 2015»dog med undtagelse af afgørelsen truffet af Parlamentets generalsekretær om pr. kulance og undtagelsesvist at tildele [appellanterne] uddannelsestillæg for 2014/2015«, om, at Parlamentet tilpligtedes at tildele appellanterne uddannelsestillæg for 2015/2016, med tillæg af renter fra de datoer, hvor disse beløb forfaldt til betaling, og om, at Parlamentet tilpligtedes at betale sagsomkostningerne.
Til støtte for søgsmålet fremsatte appellanterne tre anbringender om, for det første, tilsidesættelse af artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten og anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn, for det andet tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og, for det tredje, tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og af princippet om god forvaltning. Retten forkastede samtlige disse anbringender og som følge heraf påstandene om annullation af afgørelserne af 24. april 2015. Henset hertil fastslog Retten, at det var ufornødent at træffe afgørelse om påstandene om, at Parlamentet tilpligtedes at betale appellanterne uddannelsestillæg for 2015/2016.
Parternes påstande
Appellanterne har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Appellanterne gives medhold i de for første instans nedlagte påstande.
–
Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes som ugrundet.
–
Appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Det første appelanbringende
Parternes argumenter
Med det første appelanbringende har appellanterne anfægtet den appellerede doms præmis 31-36 og 38. De har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den fortolkede begrebet »skoleudgifter« på baggrund af cirkulære nr. 4516 af 29. august 2013 fra Fédération Wallonie-Bruxelles med overskriften »Gratis adgang til obligatorisk undervisning«, der er et informationscirkulære henvendt til de nationale myndigheder.
Ifølge appellanterne er det vedtægtsmæssige begreb »skoleudgifter« et selvstændigt begreb, der skal fortolkes under hensyntagen til de mål, der forfølges med den ordning, som det udgør en del af, og den sammenhæng, hvori det indgår. Formålet med tillæggene er at tage behørigt hensyn til tjenestemandens familiemæssige situation og navnlig at betale vedkommende »tillæg« til lønnen i forbindelse med de udgifter, som denne rent faktisk skal afholde, uanset hvilket system dennes barn undervises efter. I det foreliggende tilfælde har de af appellanterne afholdte udgifter til formål at finansiere deres børns uddannelse og er behørigt begrundet.
Som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 32, har appellanterne ikke bestridt, at manglende betaling af de pågældende udgifter ikke kan medføre, at deres børn bortvises fra en obligatorisk belgisk skole. Imidlertid vil børn, hvis forældre ikke betaler gebyrerne for det specifikke undervisningsprogram, kunne bortvises fra dette program. Disse børn vil således være forpligtet til at følge nationale uddannelsesprogrammer, selv om modersmålet for appellanternes børn, ligesom deres kulturelle arv, adskiller sig fra det belgiske folks.
Appellanterne har i øvrigt gjort gældende, at Retten fordrejede de faktiske omstændigheder, da den i den appellerede doms præmis 31 og 36 fandt, at opkrævning af skolegebyrer, der foretages af en sammenslutning, som drives uden gevinst for øje, og som understøttes af elevernes forældre, ikke er i overensstemmelse med den nationale lov, selv om de pågældende sammenslutninger ikke tager sig betalt for de ydelser, som skolen skal levere gratis, men snarere for undervisningsydelser, der ligger uden for det obligatoriske belgiske program. Med andre ord tjener disse specifikke bidrag udelukkende til finansiering af undervisning, der ikke støttes af Fédération Wallonie-Bruxelles, og som udgør de særlige kendetegn ved den valgte skole og dennes undervisningsprojekt.
Endelig har appellanterne anfægtet den appellerede doms præmis 40, hvori Retten fastslog, at »eftersom de bidrag, der betales til de pågældende sammenslutninger, som drives uden gevinst for øje, ikke kan kvalificeres som skoleudgifter, udgør bidragene udgifter, der følger af de krav og aktiviteter, der er forbundet med gennemførelsen af skoleprogrammet, dvs. børnenes deltagelse i de pågældende skolers specifikke undervisningsprojekt, der ikke er offentligt støttet, og skal anses for »andre udgifter vedrørende gennemførelsen af skoleprogrammet på den skole, som eleven går på« som omhandlet i artikel 3, andet afsnit, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der, ifølge samme bestemmelse, ikke dækkes af uddannelsestillæg B«.
Parlamentet har bestridt appellanternes argumenter.
Domstolens bemærkninger
Retten begik ikke en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 19 og 20 bemærkede, at det i artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten fastsatte uddannelsestillæg er bestemt til dækning af »skoleudgifter«, som tjenestemanden afholder for hvert barn, som regelmæssigt modtager heltidsundervisning »i en grundskole eller en skole på gymnasialt niveau mod betaling«.
Appellanterne har ikke bestridt, at begrebet »skoleudgifter« er et selvstændigt begreb i EU-retten. Der skal med henblik på at fortolke dette begreb bl.a. tages hensyn til ordlyden heraf og til de formål, der forfølges med denne ordning.
Af ordlyden af artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten fremgår klart, at de udgifter, der afholdes, skal muliggøre modtagelse af undervisning i en skole mod betaling. Som generaladvokaten har anført i punkt 2 i forslaget til afgørelse, var formålet med vedtagelsen af denne bestemmelse, at uddannelsestillægget skulle tilpasses nøjere til de faktiske udgifter, som tjenestemændene afholder.
Artikel 3 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, fortolket i lyset af artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten, bestemmer, at uddannelsestillægget dækker udgifter til indskrivning ved og undervisning på skoler mod betaling og transportudgifter, med udelukkelse af alle andre udgifter.
Henset til den selvstændige karakter af begrebet »skoleudgifter« afhænger kvalifikationen af dette begreb af selve karakteren af og de elementer, som indgår i den udgift, der skal godtgøres (dom af 8.9.2011, Bovagnet mod Kommissionen,
F-89/10
,
EU:F:2011:129
, præmis
).
Retten begik således ikke nogen retlig fejl, da den undersøgte karakteren af og de elementer, der indgår i de udgifter, som appellanterne har påberåbt sig, med henblik på at fastslå, om disse kunne kvalificeres som »udgifter til indskrivning ved og undervisning på skoler« mod betaling.
Ligeledes begik Retten ikke en retlig fejl, da den henviste til cirkulære nr. 4516, der indeholder oplysninger vedrørende den lovgivning, der finder anvendelse inden for Communauté française de Belgique (det franske fællesskab i Belgien), for så vidt angår den gratis adgang til obligatorisk undervisning.
I denne henseende har appellanterne ikke bestridt, at École internationale Le Verseau og Athénée Ganenou ikke kræver indskrivnings- eller undervisningsgebyr. Et sådant forhold er tilstrækkeligt til at udelukke, at disse skoler udgør skoler mod betaling som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten og som præciseret i artikel 3 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser. Retten begik således ikke en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 36 heraf udledte, at de bidrag, der anmodes om af andre sammenslutninger, såsom sammenslutninger, der drives uden gevinst for øje, til børnenes deltagelse i de nævnte skolers specifikke undervisningsprojekt, der ikke får offentlig støtte, ikke udgør disse skolers indskrivnings- og undervisningsgebyrer og ikke kan kvalificeres som »skoleudgifter« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten og som præciseret i artikel 3 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser.
Henset til disse forhold var det med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 40 fastslog, at de bidrag, der betales til de pågældende sammenslutninger, som drives uden gevinst for øje, ikke kan kvalificeres som »skoleudgifter«. Bidragene udgør nemlig udgifter, der følger af de krav og aktiviteter, der er forbundet med de pågældende skolers specifikke undervisningsprojekt, der ikke er offentligt støttet, og skal anses for »andre udgifter vedrørende gennemførelsen af skoleprogrammet på den skole, som eleven går på« som omhandlet i artikel 3, andet afsnit, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der, ifølge samme bestemmelse, ikke dækkes af uddannelsestillæg B.
Det første appelanbringende er følgelig ugrundet.
Det andet appelanbringende
Parternes argumenter
Med det andet appelanbringende har appellanterne anfægtet den appellerede doms præmis 45 og 46, hvorved Retten for det første bemærkede, at der ikke kan konstateres nogen tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, når præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, som en institution har afgivet, ikke overholder bestemmelserne i vedtægten, og for det andet for fuldstændighedens skyld fastslog, at det på ingen måde af sagsakterne, og nærmere bestemt af en formular, som administrationen har forberedt til skolerne, fremgår, at administrationen gav appellanterne præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer.
Appellanterne har gjort gældende, at de i den appellerede dom foretagne konstateringer er behæftet med en materiel unøjagtighed, eftersom det i det foreliggende tilfælde ikke drejede sig om, hvorvidt den pågældende formular kunne godtgøre, at der forelå udgifter til indskrivning, men om at efterprøve, om den praksis, som Parlamentet havde opretholdt i alle disse år, og som ikke var blevet anfægtet af de andre EU-institutioner, ikke snarere udgjorde en klar, samstemmende og ubetinget forsikring fra administrationens side.
Parlamentet har bestridt, at der foreligger en materiel urigtighed.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at appellanterne har anfægtet en overflødig begrundelse i den appellerede dom, uden at rejse tvivl om retspraksis, hvorefter løfter afgivet af en institutions administration til en tjenestemand, som ikke tager hensyn til vedtægtsbestemmelserne, ikke kan skabe en berettiget forventning hos modtageren (jf. i denne retning dom af 16.11.1983, Thyssen mod Kommissionen,
188/82
,
EU:C:1983:329
, præmis
, og af 6.2.1986, Vlachou mod Revisionsretten,
162/84
,
EU:C:1986:56
, præmis
).
Det følger heraf, at det andet appelanbringende, selv om det var velbegrundet, ikke ville kunne føre til en annullation af den appellerede dom. Dette appelanbringende er således irrelevant og må derfor forkastes.
Det tredje appelanbringende
Parternes argumenter
Med det tredje appelanbringende har appellanterne anfægtet den appellerede doms præmis 47 og 48, hvorved Retten forkastede deres argumentation om, at ændringen af den administrative praksis er i strid med retssikkerhedsprincippet, med den begrundelse, at denne argumentation ikke blev rejst i klagen og derfor er i strid med reglen om overensstemmelse mellem den forudgående administrative klage og søgsmålet. Appellanterne har gjort gældende, at deres argument var et svar på en begrundelse, der af Parlamentet blev fremsat for første gang i svaret på deres klage.
Ifølge Parlamentet vedrørte det anbringende, som appellanterne fremsatte i klagen, hvorved de påberåbte sig en ændring af administrativ praksis, tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Afgørelserne af 17. og 19. november 2015, hvori der blev taget stilling til dette anbringende, er baseret på fast retspraksis, hvorefter den blotte omstændighed, at der er blevet udbetalt uddannelsestillæg i flere år, ikke er tilstrækkelig til, at personalet kan påberåbe sig dette princip. De bestemmelser, der omhandler tildelingen af dette tillæg, fastslår nemlig udtrykkeligt, at dette er genstand for en årlig evaluering, og at det således kan ændres fra det ene år til det andet eller endog afskaffes. Følgelig er henvisningen til, at evalueringen af uddannelsestillægget sker årligt, ikke en ny begrundelse, men et argument som svar på bemærkningerne fra appellanterne, som rådede over oplysninger i denne henseende og derfor havde mulighed for at påberåbe sig et anbringende om tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet i deres klage.
Domstolens bemærkninger
Således som generaladvokaten har anført i punkt 60 i forslaget til afgørelse, skal det i denne henseende konstateres, at Parlamentets bekræftelse af, at uddannelsestillægget vurderes årligt, underbygger dettes argumentation om, at det ikke afgav præcise og ubetingede løfter til appellanterne om, at de ville modtage uddannelsestillægget.
Denne bekræftelse var således et svar på det anbringende om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som appellanterne fremførte i deres klage, og udgjorde ikke en begrundelse for afgørelserne af 17. og 19. november 2015, der først blev fremsat på tidspunktet for svaret på klagerne.
Det følger heraf, at det tredje appelanbringende er ugrundet.
Det fjerde appelanbringende
Parternes argumenter
Med det fjerde anbringende har appellanterne anfægtet den appellerede doms præmis 56. De mener, at Retten tilsidesatte begrundelsespligten, idet den fandt, at deres tredje anbringendes første led, hvorved de påberåbte sig den omstændighed, at tjenestemænd fra andre institutioner, der er forældre, havde modtaget godtgørelse af skoleudgifter for børn, der var indskrevet i de samme skoler som deres egne børn, var irrelevant, men ligeledes idet den ikke tog stilling til tilsidesættelsen af artikel 22 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der imidlertid blev påberåbt for Retten. Appellanterne har gjort gældende, at en tjenestemand i overensstemmelse med vedtægtens artikel 1a ved anvendelsen af vedtægten har krav på ligebehandling, hvilket nødvendiggør, at nævnte vedtægt generelt skal fortolkes selvstændigt og ensartet i hele Unionen. Imidlertid anførte Parlamentet i afgørelserne af 17. og 19. november 2015, at den omstændighed, at forældre, der arbejder i Europa-Kommissionen, fortsat modtager godtgørelse af skoleudgifterne for deres børn, der er indskrevet ved École internationale Le Verseau og Athénée Ganenou, ikke udsprang af forskelsbehandling, men snarere af, at »hver institution råder over en beføjelse til selvorganisering, der gør det muligt for den selvstændigt at anvende sin fortolkningsmargen for så vidt angår de vedtægtsmæssige bestemmelser«.
Appellanterne har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den undlod at undersøge, om den begrundelse, som Parlamentet angav vedrørende dets skønsbeføjelse i forbindelse med fortolkningen af en lovbestemmelse, var fastlagt i vedtægten og i overensstemmelse med princippet om ligebehandling.
Parlamentet har bestridt rigtigheden af det fjerde appelanbringende.
Domstolens bemærkninger
Det må konstateres, at appellanterne har bestridt Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 56, men ikke har anfægtet den retspraksis, hvorpå Retten støttede sin konklusion, der er angivet således i den appellerede doms præmis 55:
»Ifølge fast retspraksis kan en tjenestemand eller en midlertidigt ansat imidlertid ikke påberåbe sig en ulovlighed for at opnå en fordel. Overholdelse af ligebehandlingsprincippet må nemlig ses i sammenhæng med overholdelsen af legalitetsprincippet, der medfører, at ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre (dom af 4.7.1985, Williams mod Revisionsretten,
134/84
,
EU:C:1985:297
, præmis
, af 2.6.1994, de Compte mod Parlamentet,
C-326/91 P
,
EU:C:1994:218
, præmis
og
, og af 1.7.2010, Časta mod Kommissionen,
F-40/09
,
EU:F:2010:74
, præmis
).«
Angivelsen af denne retspraksis var imidlertid tilstrækkelig til at give et begrundet svar på anbringendet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.
Den begrundede ligeledes afgørelserne af 17. og 19. november 2015, eftersom denne institution fandt, at udbetaling af det uddannelsestillæg, som appellanterne ansøgte om, ville udgøre en tilsidesættelse af artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten, et standpunkt, der i øvrigt understøttes af nærværende dom.
Hvad angår artikel 22 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder må det konstateres, at appellanterne i deres stævning alene foretog en henvisning hertil, men ikke fremførte et anbringende om tilsidesættelse af denne bestemmelse, som Retten skulle have svaret på.
Det følger heraf, at det fjerde anbringende er ugrundet.
Eftersom alle anbringender er ugrundede, skal appellen forkastes.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. Procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i henhold til artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, bestemmer, at det pålægges den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Parlamentet har nedlagt påstand om, at appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da sidstnævnte har tabt sagen, bør det pålægges appellanterne at betale sagsomkostningerne.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Syvende Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Irit Azoulay, Andrew Boreham, Mirja Bouchard og Darren Neville betaler sagsomkostningerne.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.