CELEX: 62018CJ0031
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 2009/72/EY
Sähkön sisämarkkinat
2 artiklan 3
6 alakohta
Sähkönsiirtoverkon ja sähkönjakeluverkon käsitteet
Erotteluperusteet
Jännitetaso
Laitosten omistusoikeus
17 artiklan 1 kohdan a alakohta
Riippumaton siirtoverkonhaltija
24 ja 26 artikla
Jakeluverkonhaltija
32 artiklan 1 kohta
Kolmannen osapuolen vapaa pääsy
Pääsy keskijänniteverkkoon
Siirto- ja jakeluverkkojen väliset yhteenliittämispisteet
Jäsenvaltioiden harkintavallan rajat

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/72/EY (
EUVL 2009, L 211, s. 55
) 2 artiklan 3 ja 5 alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat sähkönjakeluverkon haltijana osassa Bulgarian aluetta toimiva ”Elektrorazpredelenie Yug” EAD (jäljempänä ER Yug) ja Komisia za energiyno i vodno regulirane (energia- ja vesisääntelyviranomainen, Bulgaria) (jäljempänä KEVR) ja joka koskee tähän verkkoon pääsystä ja sähkön siirtämiseksi siellä BMF Port Burgas EAD:ltä (jäljempänä BMF) laskutettua tariffia.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2009/72 johdanto-osan 1–3, 9, 11, 16, 17, 19 ja 44 perustelukappale kuuluvat seuraavasti:
”(1)
[Euroopan unionissa] on vuodesta 1999 lähtien toteutettu asteittain sähkön sisämarkkinoita, joilla pyritään luomaan todellisia valinnanmahdollisuuksia kaikille Euroopan unionin sähkönkuluttajille, niin kansalaisille kuin yrityksillekin, sekä uusia liiketoimintamahdollisuuksia ja laajempaa kaupankäyntiä rajojen yli. Näin pyritään saavuttamaan parempi tehokkuus, kilpailukykyiset hinnat ja parempi palvelutaso sekä edistämään toimitusvarmuutta ja kestävyyttä.
(2)
Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä 26 päivänä kesäkuuta 2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/54/EY [(
EUVL 2003, L 176, s. 37
)] on merkittävästi edistänyt sähkön sisämarkkinoiden luomista.
(3)
[EUT-]sopimuksessa unionin kansalaisille taatut vapaudet – muun muassa tavaroiden vapaa liikkuvuus, sijoittautumisvapaus ja palvelujen tarjoamisen vapaus – ovat saavutettavissa ainoastaan täysin avoimilla markkinoilla, jotka antavat kaikille kuluttajille mahdollisuuden valita vapaasti toimittajansa ja kaikille toimittajille mahdollisuuden toimittaa vapaasti hyödykkeitä asiakkailleen.
– –
(9)
Jos verkkotoimintoja ei tehokkaasti eriytetä toimitus- ja tuotantotoiminnoista (tehokas eriyttäminen), on olemassa luontainen vaara, että syrjintää esiintyy sekä verkon toiminnassa että myös sen suhteen, minkälaisia kannustimia vertikaalisesti integroituneilla yrityksillä on tehdä riittäviä investointeja verkkoihinsa.
– –
(11)
Tehokas eriyttäminen voidaan varmistaa ainoastaan poistamalla vertikaalisesti integroituneiden yritysten kannustin kilpailijoidensa syrjimiseen verkkoon pääsyssä ja investoinneissa. Omistuksen eriyttäminen, mikä edellyttää verkon omistajan nimeämistä verkonhaltijaksi ja sen riippumattomuutta toimituksiin ja tuotantoon liittyvistä intresseistä, on selvästi tehokas ja vakaa tapa ratkaista luontainen eturistiriita ja turvata toimitusvarmuus. Tästä syystä Euroopan parlamentti totesi kaasun ja sähkön sisämarkkinoiden mahdollisuuksista 10 päivänä heinäkuuta 2007 antamassaan päätöslauselmassa [(
EUVL 2008, C 175 E, s. 206
)], että se pitää siirtotasolla tapahtuvaa omistuksen eriyttämistä tehokkaimpana tapana edistää infrastruktuuriin tehtäviä investointeja syrjimättömästi, uusien tulokkaiden oikeudenmukaista pääsyä verkkoon ja markkinoiden avoimuutta. Omistuksen eriyttämisen mukaisesti jäsenvaltioita olisi siksi vaadittava varmistamaan, että samalla henkilöllä tai henkilöillä ei ole sekä oikeutta käyttää määräysvaltaa kaasun tuotantoa tai toimittamista harjoittavassa yrityksessä että oikeutta käyttää samaan aikaan määräysvaltaa tai minkäänlaisia oikeuksia siirtoverkonhaltijaan tai siirtoverkkoon nähden. Samalla tavoin määräysvallan siirtoverkkoon tai siirtoverkonhaltijaan nähden olisi suljettava pois mahdollisuus, että samalla henkilöllä voisi olla oikeus käyttää määräysvaltaa tai minkäänlaisia oikeuksia tuotanto- tai toimitusyritykseen nähden. – –
– –
(16)
Toimituksiin ja tuotantoon liittyvistä intresseistä riippumattoman järjestelmävastaavan tai siirtoverkonhaltijan perustamisen tulisi mahdollistaa se, että vertikaalisesti integroituneet yritykset voivat säilyttää verkon omistuksen samalla kun varmistetaan intressien tehokas eriyttäminen. Tämä edellyttää, että sellainen riippumaton järjestelmävastaava tai sellainen riippumaton siirtoverkonhaltija huolehtii kaikista verkonhaltijan toiminnoista, minkä lisäksi on varmistettava yksityiskohtainen sääntely ja otettava käyttöön kattavat mekanismit viranomaisvalvontaa varten.
(17)
Jos siirtoverkon omistava yritys kuuluu 3 päivänä syyskuuta 2009 vertikaalisesti integroituneeseen yritykseen, jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus valita joko omistuksen eriyttäminen tai toimituksiin ja tuotantoon liittyvistä intresseistä riippumattoman järjestelmävastaavan tai siirtoverkonhaltijan perustaminen.
– –
(19)
Riippumattomaan järjestelmävastaavaan tai riippumattomaan siirtoverkonhaltijaan perustuvien ratkaisujen täysimääräinen vaikuttavuus olisi varmistettava asiaa koskevilla lisäsäännöillä. Riippumatonta siirtoverkonhaltijaa koskevat säännöt luovat asianmukaisen sääntelykehyksen oikeudenmukaisen kilpailun, riittävien investointien, uusien toimijoiden markkinoillepääsyn ja sähkömarkkinoiden yhdentymisen takaamiseksi. Jotta riippumattomia siirtoverkonhaltijoita koskevien säännösten avulla aikaansaatu eriyttäminen olisi tehokasta, sen olisi perustuttava organisatoristen toimenpiteiden ja siirtoverkonhaltijoiden hallintoa koskevien toimenpiteiden muodostamaan pilariin sekä investointeja, uuden tuotantokapasiteetin liittämistä verkkoon ja markkinoiden yhdentymistä alueellisen yhteistyön avulla koskevien toimenpiteiden muodostamaan pilariin. – –
– –
(44)
– – Tarpeellisen verkkoinfrastruktuurin rakentamisen ja ylläpidon, yhteenliittämiskapasiteetti mukaan luettuna, tulisi edistää sähköntoimitusten vakautta. Tarvittavan verkkoinfrastruktuurin, yhteenliittämiskapasiteetti ja hajautettu sähköntuotanto mukaan luettuina, ylläpito ja rakentaminen ovat tärkeitä tekijöitä vakaiden sähköntoimitusten varmistamisessa.”
Direktiivin 2009/72 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan yhteiset säännöt sähkön tuotannolle, siirrolle, jakelulle ja toimitukselle sekä kuluttajansuojaa koskevat säännöt, jotta voidaan tehostaa ja yhdentää [unionin] kilpailulle avoimia sähkömarkkinoita. Siinä annetaan säännöt, jotka koskevat sähköalan järjestämistä ja toimintaa, avointa markkinoille pääsyä, tarjouskilpailuihin sovellettavia perusteita ja menettelyjä, lupien myöntämistä ja verkkojen käyttöä. Siinä määritellään myös yleispalvelun velvoitteet ja sähkönkuluttajien oikeudet ja selvennetään kilpailuvaatimuksia.”
Mainitun direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
3)   ’siirrolla’ sähkön siirtämistä yhteenliitetyssä siirtojännite- ja suurjänniteverkossa toimitettavaksi loppukäyttäjille tai jakelijoille, mutta ei toimitusta;
4)   ’siirtoverkonhaltijalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on vastuussa siirtoverkon käytöstä, ylläpidosta ja tarvittaessa kehittämisestä tietyllä alueella, sen mahdollisista yhteyksistä muihin verkkoihin sekä sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkön siirtovaatimukset pitkällä aikavälillä;
5)   ’jakelulla’ sähkön siirtämistä suur-, keski- ja pienjännitteisissä jakeluverkoissa asiakkaille, mutta ei sähkön toimitusta;
6)   ’jakeluverkonhaltijalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on vastuussa jakeluverkon käytöstä, ylläpidosta ja tarvittaessa kehittämisestä tietyllä alueella, sen mahdollisista yhteyksistä muihin verkkoihin sekä sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkön jakeluvaatimukset pitkällä aikavälillä;
7)   ’asiakkaalla’ sähkön tukkuasiakasta tai loppukäyttäjää;
8)   ’tukkuasiakkaalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka ostaa sähköä jälleenmyyntiä varten sen verkon sisällä tai ulkopuolella, johon hän/he kuuluu;
9)   ’loppukäyttäjällä’ asiakasta, joka ostaa sähköä omaan käyttöönsä;
– –
19)   ’toimituksella’ ja ’toimittamisella’ sähkön myyntiä asiakkaille, mukaan lukien jälleenmyynti;
– –”
Direktiivin 2009/72 IV ja V luvussa, jotka sisältävät 9–23 artiklan, säädetään siirtoverkkojen käyttöön ja itsenäisiin siirtoverkonhaltijoihin sovellettavista säännöksistä, kun taas mainitun direktiivin VI luku, joka sisältää 24–29 artiklan, koskee jakeluverkkojen käyttöä.
Direktiivin 2009/72 IV lukuun, joka koskee siirtoverkkojen käyttöä, sisältyvässä 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Siirtoverkkojen ja siirtoverkonhaltijoiden eriyttäminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 3 päivästä maaliskuuta 2012 alkaen:
a)
jokainen yritys, joka omistaa siirtoverkon, toimii siirtoverkonhaltijana;
b)
samalla henkilöllä tai henkilöillä ei ole oikeutta:
i)
käyttää suoraan tai välillisesti määräysvaltaa tuotantoa tai toimittamista harjoittavassa yrityksessä ja käyttää suoraan tai välillisesti määräysvaltaa siirtoverkonhaltijaan tai siirtoverkkoon nähden tai käyttää suoraan tai välillisesti oikeuksia siirtoverkonhaltijaan tai siirtoverkkoon nähden; eikä
ii)
käyttää suoraan tai välillisesti määräysvaltaa siirtoverkonhaltijaan tai siirtoverkkoon nähden ja käyttää suoraan tai välillisesti määräysvaltaa tuotantoa tai toimittamista harjoittavassa yrityksessä tai käyttää oikeuksia tuotantoa tai toimittamista harjoittavaan yritykseen nähden;
c)
samalla henkilöllä tai samoilla henkilöillä ei ole oikeutta nimittää siirtoverkonhaltijan tai siirtoverkon hallintoneuvoston, hallituksen tai yritystä lain mukaan edustavan toimielimen jäseniä ja käyttää suoraan tai välillisesti määräysvaltaa tuotantoa tai toimittamista harjoittavassa yrityksessä tai käyttää suoraan tai välillisesti oikeuksia tuotantoa tai toimittamista harjoittavaan yritykseen nähden; sekä
d)
sama henkilö ei voi olla yrityksen hallintoneuvoston, hallituksen tai yritystä lain mukaan edustavan toimielimen jäsen sekä tuotantoa tai toimittamista harjoittavassa yrityksessä että siirtoverkonhaltijassa tai siirtoverkossa.
– –
8.   Jos siirtoverkko kuuluu 3 päivänä syyskuuta 2009 vertikaalisesti integroituneeseen yritykseen, jäsenvaltiot voivat päättää olla soveltamatta 1 kohtaa.
Tällöin kyseisen jäsenvaltion on joko
a)
nimettävä riippumaton järjestelmävastaava 13 artiklan mukaisesti tai
b)
noudatettava V luvun säännöksiä.
– –”
Direktiivin 2009/72 V luvussa, joka koskee riippumattomia siirtoverkonhaltijoita, olevassa 17 artiklassa, jonka otsikko on ”Varat, laitteet, henkilöstö ja identiteetti”, säädetään seuraavaa:
”1.   Siirtoverkonhaltijoilla on oltava käytössään kaikki henkilöstövoimavarat sekä tekniset, fyysiset ja rahoitukselliset voimavarat, joita ne tarvitsevat tämän direktiivin mukaisten velvoitteidensa täyttämiseksi ja sähkönsiirtotoiminnan harjoittamiseksi, erityisesti:
a)
Siirtoverkonhaltijan on omistettava sähkönsiirtotoimintaa varten tarvittavat varat, mukaan lukien siirtoverkko.
– –”
Direktiivin 2009/72 VI luvussa, joka koskee jakeluverkkojen käyttöä, olevassa 24 artiklassa, jonka otsikko on ”Jakeluverkonhaltijoiden nimeäminen”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on nimettävä tai vaadittava jakeluverkon omistavia tai niistä vastuussa olevia yrityksiä nimeämään jäsenvaltioiden määrittelemäksi ajaksi tehokkuuden ja taloudellisen tasapainon huomioon ottaen yksi tai useampi jakeluverkonhaltija. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kyseiset verkonhaltijat toimivat 25, 26 ja 27 artiklan mukaisesti.”
Mainitun direktiivin samassa luvussa olevassa 26 artiklassa, jonka otsikko on ”Jakeluverkonhaltijoiden eriyttäminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos jakeluverkonhaltija kuuluu vertikaalisesti integroituneeseen yritykseen, sen on oltava riippumaton muista jakeluverkkoon liittymättömistä toiminnoista ainakin oikeudellisen muotonsa, organisaationsa ja päätöksentekonsa osalta. Nämä säännöt eivät velvoita erottamaan jakeluverkonhaltijan voimavarojen omistajuutta vertikaalisesti integroituneesta yrityksestä.
2.   Edellä 1 kohdassa asetettujen vaatimusten lisäksi jakeluverkonhaltijan, joka kuuluu vertikaalisesti integroituneeseen yritykseen, on oltava organisaationsa ja päätöksentekonsa osalta riippumaton muusta jakeluverkkoon liittymättömästä toiminnasta. Tämän saavuttamiseksi on sovellettava seuraavia vähimmäisvaatimuksia.
– –
c)
jakeluverkonhaltijalla on oltava verkon käyttöön, ylläpitoon tai kehittämiseen tarvittavien voimavarojen osalta tosiasiallinen päätöksenteko-oikeus, joka on riippumaton integroituneesta sähköalan yrityksestä. Jakelunverkonhaltijalla on oltava käytössään näiden tehtävien hoitamiseksi tarvittavat voimavarat, myös henkilöstövoimavarat sekä tekniset, fyysiset ja rahoitukselliset voimavarat. – –”
Direktiivin 2009/72 VIII luvussa, jonka otsikko on ”Verkkoon pääsyn järjestäminen”, olevan 32 artiklan, jonka otsikko on ”Kolmannen osapuolen pääsy verkkoon”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kolmansien osapuolten siirto- ja jakeluverkkoihin pääsyä varten luodaan julkaistuihin tariffeihin perustuva järjestelmä, jota voidaan soveltaa kaikkiin vaatimukset täyttäviin asiakkaisiin ja jota sovelletaan puolueettomasti ja syrjimättömästi verkon käyttäjien välillä. – –”
Bulgarian oikeus
Energialain (Zakon za energetikata) (DV nro 107, 2003; jäljempänä ZE) 86 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Sähkön siirron suorittaa siirtoverkonhaltija, jolle on myönnetty sähkönsiirtoa koskeva toimilupa – –”
ZE:n 88 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Sähkön jakelusta ja jakeluverkkojen käytöstä vastaavat jakeluverkonhaltijat, jotka omistavat kyseiset verkot määrätyllä alueella ja joille on myönnetty sähkönjakelua koskeva toimilupa kyseisellä alueella – – ”
ZE:n täydentävien säännösten (DV nro 54, 2012) 1 § sisältää seuraavat määritelmät:
”20.   ’sähkönsiirtoverkko’: sähkön siirtoon, sähkön muuntamiseen suurjännitteestä keskijännitteeseen sekä sähkövirran jakeluun tarkoitettujen sähkölinjojen ja sähkölaitteistojen kokonaisuus;
– –
22.   ’sähkönjakeluverkko’: sähkönjakeluun tarkoitettujen suur-, keski- ja pienjännitteisten sähkölinjojen ja sähkölaitteistojen kokonaisuus;
– –
44.   ’sähkönsiirto’ – –: sähkön siirto – – siirtoverkossa – –;
– –
49.   ’jakelu’: sähkön siirto – – jakeluverkossa”.
Sähköntuottajien ja asiakkaiden liittymisestä sähkön siirto- ja jakeluverkkoihin 24.2.2014 annetun asetuksen nro 6 (Naredba n
o
6 za prisaedynyavane na proizvoditeli i klienti na elektricheska energyia kam prenosnata ili kam razpredelitelnite elektricheski mrezhi) 124 ja 125 §:ssä vahvistetaan siirtoverkonhaltijan laitosten ja jakeluverkonhaltijan omistusoikeuden välinen raja.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
ER Yugilla on KEVR:n 13.8.2014 myöntämä toimilupa, jonka nojalla se varmistaa yksinoikeudella sähkönjakelutoiminnan sen hallinnoiman jakeluverkon kautta toimiluvassa määritellyllä alueella eli Bulgarian kaakkoisosassa.
Tähän alueeseen kuuluu alue, jolla sijaitsevat satamaterminaalit ”Burgas Zapad” (”Burgas-Länsi”) ja ”Burgas Iztok 2” (”Burgas-Itä 2”), joiden osalta BMF hallinnoi toimiluvanhaltijana satamaa ja toimittaa siihen liittyviä palveluja.
BMF:n Burgas Iztok 2 ‑terminaalin laitokset on liitetty sähköverkkoon keskijännitelinjalla (20 kV) nimeltä ”Novo pristanishte” (”Uusi satama”), joka on liitetty keskijännitetasolla sähkönmuuntoaseman ”Ribari” (”Kalastajat”) keskijännitelaitteistoon (myös 20 kV). Novo pristanishte ‑sähkölinja, joka on valtion omaisuutta, on luovutettu BMF:lle toimiluvan alaisten satamaterminaalien toiminnalle tarpeellisina varoina. Ribari-sähköasema puolestaan on Bulgariassa sijaitsevan siirtoverkonhaltijan Elektroenergien sistemen operator EAD:n (jäljempänä ESO) omaisuutta.
ESOn suurjänniteverkosta siirretty sähkö muunnetaan siirtoverkon ja jakeluverkon välisissä yhteenliittämiskohdissa muuntajissa nro 1 ja nro 2 siten, että ne mahdollistavat 110 kV:n jännitteen (suurjännite) muuttamisen 20 kV:n jännitteeseen (keskijännite), jotta sitä voidaan käyttää Ribarin sähköaseman keskijännitelaitteistossa (20 kV). ESOn siirtoverkosta ER Yugin jakeluverkkoon tulevan sähkön kaupalliseen mittaamiseen tarkoitetut laitteet, jotka ovat viimeksi mainitun omaisuutta, on asennettu välittömästi muuntajien nro 1 ja nro 2 jälkeen Ribari-sähköaseman keskijännitelaitteiston soluja nro 26 ja nro 39 koskevien liitäntöjen kohdalle. Novo pristanishte ‑sähkölinja on liitetty tähän laitteistoon solun nro 44 kohdalla. Tätä linjaa käytetään sähkön siirtoon ja toimittamiseen yksinomaan BMF:lle.
ER Yug ja BMF tekivät 30.9.2013 verkkopalvelusopimuksen, jonka nojalla ensin mainittu tarjosi jälkimmäiselle pääsyn sähkönjakeluverkkoon ja varmisti sähkönsiirron kyseiseen verkkoon sähkön toimittamiseksi Burgasin sataman alueella sijaitseviin BMF:n laitoksiin.
BMF katsoi, että se on liitetty suoraan siirtoverkkoon, minkä vuoksi se irtisanoi 6.10.2016 yksipuolisesti ER Yugin kanssa tekemänsä sopimuksen ja teki ESOn kanssa sopimuksia siirtoverkkoon pääsystä, verkkopalvelujen toimittamisesta sekä sähkönsiirrosta sähkön toimittamiseksi edellä mainituille BMF:n laitoksille. Näiden sopimusten perusteella ESO asensi omat Novo pristanishte ‑sähkölinjalta siirretyn sähkön kaupalliseen mittaamiseen tarkoitetut laitteensa.
ER Yugin mukaan BMF:n laitokset olivat kuitenkin edelleen liitettyinä sen jakeluverkkoon, joten se jatkoi tariffin veloittamista BMF:ltä jakeluverkkoon pääsystä ja sähkönsiirrosta kyseisessä verkossa.
BMF teki valituksen KEVR:ssä, joka totesi 28.2.2017 tekemällään päätöksellä nro Zh-37, että sopimuksen irtisanomisajan päätyttyä ER Yugilla ei ollut enää oikeutta veloittaa BMF:ltä tariffeja sähkönjakeluverkkoon pääsystä ja sähkönsiirrosta kyseisessä verkossa. KEVR katsoi, että kyseessä olevat BMF:n laitokset oli liitetty suoraan ESOn sähkönsiirtoverkkoon ja että BMF:llä oli siten oikeus päästä tähän verkkoon suoraan. KEVR määräsi siten, että ER Yugin on yhtäältä lopetettava BMF:n laskuttaminen jakeluverkkoon pääsystä ja sähkönsiirrosta kyseisessä verkossa sekä toisaalta tarkistettava BMF:n kanssa tehdyn sopimuksen irtisanomisajan päättymisen jälkeiseltä ajalta veloitettu tariffi.
ER Yug nosti tästä päätöksestä kanteen Administrativen sad Sofia-gradissa (Sofian hallintotuomioistuin, Bulgaria).
ER Yug väittää kyseisessä tuomioistuimessa vireillä olevassa menettelyssä, että niin kauan kuin BMF on liitettynä sähkönjakeluverkkoon, sillä ei ole oikeutta irtisanoa jakeluverkkoon pääsyä ja kyseisessä verkossa tapahtuvaa sähkönsiirtoa koskevaa sopimusta. Direktiivin 2009/72 rakenteen mukaan ratkaiseva seikka sähkönsiirtoverkon ja sähkönjakeluverkon välisen eron määrittämisessä on sen mukaan siinä kulkevan sähkön jännitetaso eli yhtäältä siirto- ja suurjännite siirtoverkossa ja toisaalta suur-, keski- ja pienjännite jakeluverkossa. ZE:n täydentävien säännösten 1 §:n 20 ja 44 kohtaan perustuva sähkönsiirron määritelmä on ER Yugin mukaan yhteensoveltumaton direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 alakohtaan sisältyvän määritelmän kanssa, ja jälkimmäistä olisi sovellettava unionin oikeuden välittömän oikeusvaikutuksen ja ensisijaisuuden periaatteen nojalla. Tämä tarkoittaa, että verkkopalvelujen tarjoamista keskijännitetasolla on pidettävä sähkönjakeluna. Siirtoverkonhaltijalla ESOlla ei siten ER Yugin mukaan ole oikeutta liittää omia asiakkaitaan keskijännitelaitteistoon eikä toimittaa keskijännitteen verkkopalveluja, koska tällaiset palvelut kuuluvat sähkönjakelupalveluihin, joiden osalta ER Yugilla on yksinomainen toimilupa alueella, jolla kyseessä olevat BMF:n laitokset sijaitsevat.
BMF puolestaan väittää, että sen laitokset on liitetty suoraan sähkönsiirtoverkkoon ESOn omistaman Ribari-sähköaseman kautta. Koska muuntoasema ja siihen liitetty Novo pristanishte ‑sähkölinja eivät kumpikaan ole ER Yugin omaisuutta, niitä ei BMF:n mukaan voida pitää sähkönjakeluverkon osina. Näin ollen BMF katsoo, että ER Yugin toimilupa ei täytä edellytyksiä, joita vaaditaan verkkoon pääsyä ja sähkönsiirtoa koskevien palvelujen tarjoamiseksi sähkönjakeluverkossa eikä siten palveluista laskuttamiseksi. ZE ei myöskään sisällä mitään säännöstä, jolla kielletään asiakasta liittymästä suoraan sähkönsiirtoverkkoon.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että käsiteltävässä asiassa on selvitettävä, mihin sähköverkkoon, eli jakelu- vai siirtoverkkoon, BMF:n laitokset on liitetty, ja siis se, mille haltijalle kyseisen yhtiön kuuluu maksaa verkkopalvelutariffi. On siten määritettävä kriteeri, jonka perusteella sähkönsiirto- ja jakelutoiminta sekä siirtoverkko ja jakeluverkko erotetaan toisistaan. Jos pitäisi katsoa, että jännitetaso on ainoa erottava kriteeri, BMF:n on maksettava verkkopalvelutariffi ER Yugille, jolla on yksinomainen oikeus toimittaa verkkopalveluja kaikille sen toimiluvan kattamalla alueella keskijännitteellä verkkoon liitetyille asiakkaille, riippumatta siitä, ovatko kyseiset laitteistot ER Yugin omistuksessa, koska Novo pristanishte ‑sähkölinja on liitetty Ribari-sähköasemaan keskijännitelaitteiston avulla.
Mainittu tuomioistuin katsoo – kuten suurin osa Bulgarian tuomioistuimista –, että ZE:n 88 §:n 1 momentista, sähköntuottajien ja asiakkaiden liittymisestä sähkön siirto- ja jakeluverkkoihin annetun asetuksen nro 6124 ja 125 §:stä sekä ER Yugille myönnetystä toimiluvasta ilmenee, että kansallinen lainsäätäjä on käyttänyt siirtoverkon ja jakeluverkon erotteluperusteena sitä, omistaako sähkölaitokset siirtoverkonhaltija vai jakeluverkonhaltija. Lainsäätäjän kanta ei ole yhtä selvä jännitetason osalta. Direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 ja 5 alakohdassa olevista määritelmistä ilmenee kuitenkin, että unionin lainsäätäjälle ainoa merkityksellinen peruste on siirretyn sähkön jännitetaso, mikä on vahvistettu 22.5.2008 annetun tuomion citiworks (
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
) 48 kohdassa.
Tässä tilanteessa Administrativen sad Sofia-grad on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 2009/72] 2 artiklan 3 ja 5 alakohtaa tulkittava siten, että jännitetaso on ainoa kriteeri, jonka perusteella jakeluverkko ja siirtoverkko ja vastaavasti sähkön jakelu- ja siirtotoiminta erotetaan toisistaan, ja että huolimatta siitä, että jäsenvaltioilla on toimintavapaus ohjata käyttäjät tietyntyyppisiin verkkoihin (siirto- tai jakeluverkkoihin), jäsenvaltiot eivät saa asettaa siirto- ja jakelutoiminnan toisistaan erottavaksi lisäkriteeriksi niiden taloudellisten resurssien omistamista, joita käytetään näiden toimintojen harjoittamisessa?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko niitä sähköasiakkaita, jotka on liitetty keskijänniteverkkoon, aina pidettävä sen jakeluverkonhaltijan asiakkaina, jolla on kyseisen alueen kattava toimilupa, myös riippumatta siitä, kuka omistaa laitteistot, joihin näiden asiakkaiden sähköjärjestelmät on suoraan liitetty, ja riippumatta asiakkaiden välittömästi siirtoverkonhaltijan kanssa tekemistä sopimuksista?
3)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko [ZE:n] täydentävien säännösten 1 §:n 44 kohdan, tulkittuna yhdessä sen 20 kohdan kanssa, kaltainen kansallinen sääntely, jonka mukaan sähkönsiirrolla tarkoitetaan sähkön siirtämistä siirtoverkossa ja sähkönsiirtoverkolla tarkoitetaan niiden sähkölinjojen ja ‑järjestelmien kokonaisuutta, jotka palvelevat sähkövirran siirtämistä, sähkövirran muuntamista suurjännitteestä keskijännitteeseen ja sähkön jakelua, sopusoinnussa [direktiivin 2009/72] tarkoituksen kanssa? Onko direktiivin [2009/72] kanssa yhteensoveltuva samoissa olosuhteissa ZE:n 88 §:n 1 momentin kaltainen kansallinen säännös, jonka mukaan sähkönjakelua ja sähkön jakeluverkkotoimintaa harjoittavat sellaiset jakeluverkonhaltijat, jotka omistavat nämä verkot rajatulla alueella ja joille on myönnetty toimilupa sähkönjakeluun kyseisellä alueella?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
BMF väittää, että esitetyt kysymykset eivät ole merkityksellisiä pääasian oikeusriidan ratkaisemiseksi ja ne on siten jätettävä tutkimatta. Sen mukaan oikeusriita koskee yksinomaan käyttäjän oikeutta irtisanoa sähkön liittämissopimus, joka on tehty ilman perustetta ER Yugin kanssa, joka ei omista sähköntoimitusverkkoa eikä ole vastuussa sen laitosten hallinnoinnista ja toiminnasta. Tässä asiayhteydessä pääasiallinen kysymys on se, onko käyttäjällä oikeus tulla liitetyksi laitokseen, jonka omistaa riippumaton siirtoverkonhaltija. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sen mukaan esittänyt merkityksettömiä kysymyksiä sähkön siirron ja jakelun käsitteistä. Nyt käsiteltävässä asiassa sovellettavien unionin oikeuden säännösten tulkinnasta ei ole mitään epäilystä, ja lisäksi nämä säännökset on saatettu osaksi Bulgarian oikeutta.
Tämän osalta on muistettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun siis kansallisen tuomioistuimen esittämät kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuin on lähtökohtaisesti velvollinen ratkaisemaan ne (ks. mm. tuomio 26.10.2017, Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
,
kohta).
Olettama siitä, että kansallisten tuomioistuinten esittämillä ennakkoratkaisukysymyksillä on merkitystä asian ratkaisemisen kannalta, voidaan kumota vain poikkeuksellisesti, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin. Ennakkoratkaisupyynnön esittämisen tavoitteena ei ole neuvoa-antavien lausuntojen saaminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä, vaan sillä pyritään vastaamaan tarpeeseen, joka liittyy unionin oikeutta koskevan riidan todelliseen ratkaisemiseen (ks. mm. tuomio 26.10.2017, Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset, jotka on esitetty jakeluverkonhaltijan ja sellaisen käyttäjän, joka vaatii tulla suoraan liitetyksi siirtoverkkoon saadakseen pääsyn keskijännitesähköön, välisen oikeusriidan yhteydessä, koskevat erityisesti direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 ja 5 alakohdassa olevien sähkönjakelun ja ‑siirron käsitteiden tulkintaa yhtäältä sen määrittämiseksi, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö, jossa määritellään sähkön siirto- ja jakeluverkon käsitteet, näiden säännösten mukainen, ja toisaalta sen määrittämiseksi, mihin näistä verkoista käyttäjä on pääasian olosuhteissa katsottava liitetyksi ja siten kummalle näistä hallinnoijista sen on maksettava maksu verkkoon pääsystä ja siirtomaksut toimitetusta sähköstä.
Näissä olosuhteissa ei vaikuta siltä, että ennakkoratkaisukysymykset, jotka koskevat unionin oikeuden säännösten tulkintaa ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevan oikeusriidan yhteydessä, olisivat ilmeisen merkityksettömiä.
Tältä osin vaikutusta ei ole sillä, että näiden säännösten tulkinnasta ei ole mitään epäilystä tai että ne on saatettu osaksi kansallista oikeutta, koska nämä näkökohdat liittyvät esitettyihin kysymyksiin annettavien vastausten asiasisältöön eivätkä niiden tutkittavaksi ottamiseen.
Näin ollen on katsottava, että nämä kysymykset voidaan ottaa tutkittaviksi.
Ensimmäinen ja kolmas kysymys
Ensimmäisellä ja kolmannella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 ja 5 alakohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa yhtäältä määritellään siirtoverkon ja jakeluverkon käsitteet paitsi jännitetason perusteella, myös siirto- ja jakelutoimintojen harjoittamiseen käytettyjen omaisuuserien omistuksen perusteella ja jossa toisaalta säädetään, että sähkön muuntaminen suurjännitteestä keskijännitteeseen kuuluu sähkönsiirtoverkon toimintaan.
On muistutettava, että kuten direktiivin 2009/72 1 artiklasta käy ilmi, kyseisen direktiivin tavoitteena on vahvistaa yhteiset säännöt muun muassa sähkön siirrolle ja jakelulle, jotta voidaan tehostaa ja yhdentää unionin kilpailulle avoimia sähkömarkkinoita.
Kuten direktiivin 2009/72 kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee, kyseisen direktiivin tarkoituksena on toteuttaa täysin avoimet markkinat, jotka antavat kaikille kuluttajille mahdollisuuden valita vapaasti toimittajansa ja kaikille toimittajille mahdollisuuden toimittaa vapaasti hyödykkeitä asiakkailleen sähkön sisämarkkinoiden saavuttamiseksi (tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
ja
kohta).
Tässä yhteydessä syrjimätön, avoin ja kohtuullisesti hinnoiteltu sähkön jakelu- ja siirtoverkkoon pääsy on välttämätöntä, jotta kilpailu toimisi, ja on ensiarvoisen tärkeää (ks. analogisesti tuomio 22.5.2008, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
kohta ja tuomio 9.10.2008, Sabatauskas ym.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
kohta).
Direktiivin 2009/72 32 artiklan 1 kohdan ensimmäisellä ja toisella virkkeellä käyttöön otettu kolmansien osapuolten vapaa pääsy näihin verkkoihin on – kuten unionin tuomioistuin on jo useaan otteeseen todennut – erityisesti yksi niistä keskeisistä toimenpiteistä, jotka jäsenvaltioiden on toteutettava sähkön sisämarkkinoiden toteuttamisen loppuunsaattamiseksi (tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi direktiivissä 2009/72 säädetään – kuten sen johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta ilmenee – verkkojen oikeudellisesta ja tehokkaasta eriyttämisestä toimitus- ja tuotantotoiminnoista syrjinnän välttämiseksi paitsi verkon toiminnassa, myös sen suhteen, minkälaisia kannustimia vertikaalisesti integroituneilla yrityksillä on tehdä riittäviä investointeja verkkoihinsa.
Jakeluverkon ja siirtoverkon käsitteitä ei ole sellaisinaan määritelty direktiivissä 2009/72. Sitä vastoin kyseisen direktiivin 2 artiklan 3 alakohdan mukaisesti ”siirrolla” tarkoitetaan sähkön siirtämistä yhteenliitetyissä siirtojännite- ja suurjänniteverkoissa loppukäyttäjälle tai jakelijoille, mutta ei sähkön toimitusta. Mainitun direktiivin 2 artiklan 5 alakohdassa puolestaan määritellään jakelun käsitteellä tarkoitettavan sähkön siirtämistä suur-, keski- ja pienjännitteisissä jakeluverkoissa asiakkaille, mutta ei sähkön toimitusta. Mainitun direktiivin 2 artiklan 19 alakohdan mukaan toimituksen käsite on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan sähkön myyntiä asiakkaille (ks. analogisesti tuomio 22.5.2008, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
kohta ja vastaavasti tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
kohta).
Koska nämä määritelmät eivät sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, sekä unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että niiden sanamuotoa on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti (ks. mm. tuomio 11.4.2019, Tarola,
C‑483/17
,
EU:C:2019:309
,
kohta).
Näistä määritelmistä ilmenee selvästi yhtäältä, että siirtoverkolla tarkoitetaan yhteenliitettyä verkkoa, jolla loppukäyttäjille ja jakelijoille myytäväksi tarkoitettua siirtojännite- tai suurjännitesähköä välitetään, ja toisaalta, että jakeluverkolla tarkoitetaan verkkoa, jolla tukkuasiakkaille tai loppukäyttäjille myytäväksi tarkoitettua suur-, keski- tai pienjännitesähköä välitetään (ks. analogisesti tuomio 22.5.2008, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
kohta ja tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
kohta).
Tästä seuraa ensinnäkin, että direktiivissä 2009/72 tarkoitettujen siirtoverkon ja jakeluverkon luonteen sekä näillä verkoilla siirrettävän sähkön määrän osalta ainoastaan välitetyn sähkön jännite on merkityksellinen erottelukriteeri, jonka perusteella voidaan määrittää, onko verkko kyseisessä direktiivissä tarkoitettu jakeluverkko vai siirtoverkko (ks. analogisesti tuomio 22.5.2008, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
kohta ja tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
kohta).
Siten unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt, että tältä osin merkityksellinen seikka ei ole päivä, jona tällainen verkko on otettu käyttöön, eikä se, että se on tarkoitettu omaa kulutusta varten, että sen haltijana on yksityinen yksikkö ja että kyseiseen verkkoon on liitetty rajattu määrä tuotanto- ja kulutusyksiköitä, eikä niiden koko tai sähkönkulutus, koska unionin lainsäätäjän tarkoituksena ei ole ollut tiettyjen jakelu- tai siirtoverkkojen jättäminen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tällaisten kriteerien perusteella (ks. analogisesti tuomio 22.5.2008, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
kohta ja vastaavasti tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
ja
kohta).
Toiseksi direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 ja 5 alakohdassa olevista määritelmistä ilmenee, että tässä direktiivissä tarkoitettujen siirto- ja jakeluverkkojen tarkoituksen osalta merkityksellinen erotteluperuste on – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 51 ja 53 kohdassa – niiden asiakkaiden luokka, joille välitetty sähkö on tarkoitettu, koska siirtoverkon tarkoituksena on sähkön myynti loppukäyttäjille tai jakelijoille, kun taas jakeluverkon tarkoituksena on sähkön myynti tukkuasiakkaille tai loppukäyttäjille.
Tästä seuraa, että verkkoja, joiden tehtävänä on yhtäältä siirto- ja suurjännitteisen sähkön välittäminen sen myymiseksi loppukäyttäjille tai jakelijoille ja toisaalta suur-, keski- ja pienjännitteisen sähkön välittäminen sen myymiseksi tukkuasiakkaille tai loppukäyttäjille, on pidettävä vastaavan erottelun mukaisesti direktiivin 2009/72 soveltamisalaan kuuluvina siirtoverkkoina ja jakeluverkkoina (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
kohta).
Koska direktiivin 2009/72 tarkoituksena on toteuttaa asteittain täysin toimivat sähkön sisämarkkinat, siinä ei yhdenmukaisteta tyhjentävällä tavalla muun muassa sähkön siirtoa ja jakelua koskevia sääntöjä (ks. vastaavasti tuomio 1.7.2014, Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
,
kohta ja tuomio 6.12.2018, FENS,
C‑305/17
,
EU:C:2018:986
,
–
kohta).
Vaikka direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 ja 5 alakohdassa esitetäänkin kriteerit sähkön siirtoverkon ja jakeluverkon käsitteiden erottamiseksi, siinä jätetään kuitenkin jäsenvaltioille tietty liikkumavara näiden kiriteerien täytäntöön panemiseksi, kuten ilmenee muun muassa siinä olevien suurjänniteverkon ja asiakkaiden määritelmien päällekkäisyydestä.
Siten tätä koskevan säännöksen puuttuessa kyseisestä direktiivistä, niin kauan kuin jäsenvaltiot noudattavat mainitun 2 artiklan 3 ja 5 alakohdassa tehtyä eroa siirtojännitteen, suurjännitteen, keskijännitteen ja pienjännitteen välillä, niillä on toimivalta määrittää täsmälliset rajat näiden eri jännitetasojen erottelemiseksi, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 64 kohdassa.
Samoin siltä osin kuin sekä siirtoverkonhaltija että jakeluverkonhaltija voivat olla vastuussa näiden verkkojen välisistä vastaavista yhteenliittämisistä, kuten direktiivin 2009/72 2 artiklan 4 ja 6 alakohdasta ilmenee, jäsenvaltiot voivat määrittää kyseisen artiklan 3 ja 5 alakohdassa olevia määritelmiä noudattaen, kuuluvatko yhteenliittämispisteet siirtoverkkoon vai jakeluverkkoon.
Näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö, jossa säädetään, että sähköjännitteen muuntaminen sähköasemalla suurjännitteestä keskijännitteeksi kuuluu siirtoverkon toimintaan, ei ylitä jäsenvaltioiden liikkumavaraa direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 ja 5 alakohdan täytäntöön panemiseksi, kun tällainen unionin lainsäätäjän mahdollistama valinta on tehty jännitteen tason perusteella.
Sitä vastoin jäsenvaltiot eivät saa direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 ja 5 alakohdan itsenäisen ja yhdenmukaisen tulkinnan vaarantaen lisätä muita kuin jännitetasoa ja sitä asiakasryhmää, jolle sähkö välitetään, koskevia ylimääräisiä erotteluperusteita jakelu- ja siirtoverkon käsitteiden määrittelemiseksi.
Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 60 ja 61 kohdassa, vaikka direktiivissä 2009/72 ei yhdenmukaisteta tyhjentävästi siinä säädeltyjä aloja, tässä direktiivissä tarkoitetuilla siirtoverkon ja jakeluverkon käsitteillä on perustuvanlaatuinen luonne sen rakenteen kannalta, koska sähkön sisämarkkinoiden toteuttamiseksi mainitussa direktiivissä – kuten sen IV–VI luvussa olevista säännöksistä ilmenee ja kuten tämän tuomion 42 kohdassa on jo todettu – yhtäältä edellytetään näiden verkkojen tosiasiallista oikeudellista ja toiminnallista eriyttämistä ja toisaalta säädetään verkkoihin ja niiden haltijoihin sovellettavista eri säännöistä.
Näin ollen jäsenvaltioilla on velvollisuus direktiivissä 2009/72 tarkoitettujen kilpailulle avointen markkinoiden toteuttamiseksi tarvittavan, mainitun direktiivin yhdenmukaisen soveltamisen varmistamiseksi määritellä tässä direktiivissä tarkoitetut jakeluverkkojen ja siirtoverkkojen käsitteet viittaamalla yksinomaan sen 2 artiklan 3 ja 5 alakohdassa säädettyihin kriteereihin, jotka koskevat jännitetasoa ja sitä asiakasryhmää, jolle sähkö välitetään.
Tästä johtuu, että jäsenvaltiot eivät voi erottaa toisistaan direktiivissä 2009/72 tarkoitettuja sähkön jakelu- ja siirtoverkkojen käsitteitä käyttämällä sen 2 artiklan 3–5 alakohdassa säädettyjen kriteerien lisäksi muuta kriteeriä.
Näin ollen on todettava, että nämä säännökset ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa käytetään siirtoverkon ja jakeluverkon erottelukriteerinä sähköjännitteen tason lisäksi kyseessä olevien sähkölaitosten omistajuutta koskevaa kriteeriä.
Siitä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esiin tuomasta olettamasta, jonka mukaan tällainen erotteluperuste johtuu erityisesti tulkinnasta, jota suurin osa kansallisista tuomioistuimista on soveltanut kyseiseen sääntelyyn, on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivistä jäsenvaltioille seuraava velvoite saavuttaa direktiivissä säädetty tulos sekä niiden SEU 4 artiklan 3 kohtaan perustuva velvoite toteuttaa kaikki yleis- tai erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tämän velvoitteen täyttämisen varmistamiseksi, sitovat kaikkia jäsenvaltioiden viranomaisia, myös tuomioistuimia niiden toimivallan rajoissa (tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että kun kansalliset tuomioistuimet soveltavat kansallista oikeutta, jonka tulkintaa niiltä on pyydetty, niiden on otettava huomioon kaikki kansallisen oikeuden säännöt ja sovellettava siinä hyväksyttyjä tulkintamenetelmiä voidakseen tulkita sitä mahdollisimman pitkälle kyseessä olevan direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta direktiivissä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa noudatettaisiin (tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on todennut, että vaatimus unionin oikeuden mukaisesta tulkinnasta sisältää kansallisille tuomioistuimille velvollisuuden muuttaa tarvittaessa vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jos se perustuu sellaiseen kansallisen oikeuden tulkintaan, joka ei sovi yhteen direktiivin tavoitteiden kanssa (tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On myös todettava, että kun jäsenvaltio on Bulgarian tasavallan tavoin päättänyt sähkön siirtoverkkotoimintojen ja sähkön tuotantoon ja toimitukseen liittyvien toimintojen eriyttämiseksi käyttää direktiivin 2009/72 9 artiklan 8 kohdan b alakohdassa säädettyä mahdollisuutta, minkä perusteella se voi jättää soveltamatta kyseisen artiklan 1 kohtaa, joka koskee omistusrakenteiden eriyttämistä, riippumattoman siirtoverkonhaltijan nimeämiseksi, tällainen valinta merkitsee kyseessä olevan jäsenvaltion velvollisuutta noudattaa mainitun direktiivin V luvun säännöksiä, joihin sen 17 artiklan 1 kohdan a alakohta kuuluu (ks. vastaavasti tuomio 26.10.2017, Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
,
,
ja
kohta).
Viimeksi mainitussa säännöksessä vaaditaan nimenomaisesti, että riippumattomien siirtoverkonhaltijoiden on omistettava sähkönsiirtotoimintaa varten tarvittavat varat, mukaan lukien siirtoverkko, erityisesti – kuten direktiivin 2009/72 johdanto-osan 16, 17 ja 19 perustelukappaleesta ilmenee – jotta siirtoverkonhaltijoiden täysi ja tehokas riippumattomuus toimitus- ja tuotantotoiminnoista varmistetaan (ks. vastaavasti tuomio 26.10.2017, Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
,
kohta).
Sitä vastoin direktiivin 2009/72 VI lukuun, johon kuuluu 24–29 artikla, sisältyvissä jakeluverkonhaltijoihin sovellettavissa säännöksissä ei ole tällaista vaatimusta jakeluverkonhaltijoiden osalta.
Direktiivin 2009/72 26 artiklan, joka koskee jakeluverkonhaltijoiden eriyttämistä, 1 kohdassa säädetään ainoastaan yhtäältä, että jos jakeluverkonhaltija kuuluu vertikaalisesti integroituneeseen yritykseen, sen on oltava riippumaton jakeluverkkoon liittymättömästä muusta toiminnasta ainakin oikeudellisen muotonsa, organisaationsa ja päätöksentekonsa osalta, mutta se ei kuitenkaan ole velvollinen erottamaan varallisuuttaan tästä yrityksestä.
Toisaalta saman artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan jakeluverkonhaltijalla on oltava verkon käyttöön, ylläpitoon tai kehittämiseen tarvittavien voimavarojen osalta enintään ”tosiasiallinen päätöksenteko-oikeus”, joka on riippumaton integroituneesta sähköalan yrityksestä.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 74 kohdassa, on kuitenkin katsottava, että vaikka kansallisessa oikeudessa vahvistettua edellytystä siitä, että jakeluverkonhaltijan on oltava verkon omistaja, ei olekaan asetettu direktiivissä 2009/72, se voi olla kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 17 artiklan 1 kohdan a alakohdassa siirtoverkonhaltijoiden osalta säädetyn kaltaisen edellytyksen tavoin omiaan vahvistamaan sähkömarkkinoiden eri toimintojen tosiasiallista eriyttämistä.
Tällainen edellytys vaikuttaa myös kannustavan jakeluverkonhaltijaa investoimaan verkkoonsa ja siten on omiaan edistämään yhtä direktiivin 2009/72 tavoitteista eli sen johdanto-osan 9, 11, 19 ja 44 perustelukappaleesta ilmenevää tavoitetta edistää infrastruktuuriin tehtäviä investointeja vakaiden sähköntoimitusten varmistamiseksi.
Tämä edellytys ei kuitenkaan saa haitata tämän tuomion 38–40 kohdasta ilmenevää direktiivin 2009/72 tavoitetta toteuttaa avoimet sähkön sisämarkkinat, joilla varmistetaan kilpailun asianmukainen toiminta.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 78–81 kohdassa, silloin, kun verkko on jännitetasonsa ja sen asiakasryhmän osalta, jolle sähköä välitetään, luokiteltava direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 ja 5 alakohdan mukaisesti jakeluverkoksi, edellytys siitä, että tämän jakeluverkon omistaa sen haltija, ei voi johtaa siihen, että tällaisen verkon osalta poistuu velvollisuus noudattaa siihen sovellettavia direktiivin säännöksiä.
Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että jäsenvaltiot eivät voi sisällyttää verkkoja, jotka kuuluvat direktiivin 2009/72 soveltamisalaan, eri verkkoluokkaan kuin kyseisessä direktiivissä nimenomaisesti käyttöön otettuihin luokkiin erityisesti myöntääkseen niille vapautuksia, joista ei ole säädetty kyseisessä direktiivissä (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
kohta).
Jäsenvaltio ei siten voi sulkea jakeluverkon käsitteen ulkopuolelle verkkoa, jonka kautta kulkee suurjännite-, keskijännite- ja pienjännitesähköä myytäväksi tukkuasiakkaille tai loppukäyttäjille, ainoastaan siitä syystä, että tämän verkon haltija ei ole sen omistaja.
Kuten julkisasiamies on lisäksi todennut ratkaisuehdotuksensa 82 ja 83 kohdassa, edellytys siitä, että jakeluverkon omistaa sen haltija, ei voi johtaa siihen, että tälle haltijalle myönnetään rajoittamattoman ajan kestävä monopoli sähkönjakeluun tietyllä alueella, koska tämä edellytys saattaa olla este kolmansien pääsylle. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin arvioitava, voiko kyseessä oleva edellytys saada aikaan tällaisia seurauksia.
Ensimmäiseen ja kolmanteen kysymykseen on kaiken edellä todetun perusteella vastattava, että direktiivin 2009/72 2 artiklan 3 ja 5 alakohtaa on tulkittava siten, että
–
ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, että sähköjännitteen muuntaminen suurjännitteestä keskijännitteelle siirtymiseksi kuuluu sähkönsiirtoverkon toimintaan
–
ne ovat sitä vastoin esteenä tällaiselle säännöstölle, jossa määritellään sähkönsiirtoverkon ja sähkönjakeluverkon käsitteet tukeutumalla jännitetasoa koskevan kriteerin lisäksi siirto- ja jakelutoiminnassa käytettyjen varojen omistusoikeutta koskevaan kriteeriin.
Tämä tulkinta ei kuitenkaan rajoita yhtäältä mainitun direktiivin 17 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, jonka mukaan riippumattoman siirtoverkonhaltijan on oltava tämän verkon omistaja, eikä toisaalta jäsenvaltioiden oikeutta asettaa jakeluverkon haltijalle velvollisuus siitä, että se on tämän verkon omistaja, kunhan – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava – tämä edellytys ei haittaa saman direktiivin tavoitteiden saavuttamista erityisesti poistamalla tällaisen verkon osalta velvollisuuden noudattaa sääntöjä, joita direktiivin mukaan siihen on sovellettava.
Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy lähinnä, onko direktiiviä 2009/72 tulkittava siten, että käyttäjää, joka oli liitetty sähköverkkoon keskijännitelaitteen avulla, on välttämättä pidettävä yksinoikeudella kyseisellä alueella toimivan sähkönjakeluverkon toimiluvanhaltijan asiakkaana, vaikka viimeksi mainittu ei ole kyseisen laitoksen omistaja ja riippumatta tämän käyttäjän ja sähkönsiirtoverkonhaltijan välisistä sopimussuhteista.
Tältä osin on muistutettava, että direktiivin 2009/72 32 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä ja toisessa virkkeessä käyttöön otettu kolmansien osapuolten vapaa pääsy sähkön jakelu- ja siirtoverkkoihin on – kuten tämän tuomion 41 kohdassa on jo todettu – yksi keskeisistä toimenpiteistä, jotka jäsenvaltioiden on toteutettava sähkön sisämarkkinoiden loppuunsaattamiseksi.
Tämä pääsy liittyy läheisesti kuluttajien oikeuteen valita vapaasti toimittajansa ja toimittajien oikeuteen toimittaa vapaasti hyödykkeitä asiakkailleen, joten jotta asiakkaat voivat valita vapaasti toimittajansa, toimittajilla on oltava pääsy eri siirto- ja jakeluverkkoihin, joilla sähköä välitetään asiakkaille (ks. analogisesti tuomio 22.5.2008, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
kohta ja tuomio 9.10.2008, Sabatauskas ym.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
ja
kohta).
Direktiivin 2009/72 32 artiklan 1 kohdan mukaan verkkoon pääsy perustuu objektiivisille, syrjimättömille ja avoimille kriteereille sekä sellaisiin tariffeihin, jotka on julkaistu ennen niiden voimaantuloa, eikä pääsy ole harkinnanvaraista (ks. analogisesti tuomio 9.10.2008, Sabatauskas ym.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
kohta).
Tästä seuraa, että tässä säännöksessä annetaan jäsenvaltioiden tehtäväksi ryhtyä tätä varten tarpeellisiin toimenpiteisiin, koska jäsenvaltiot ovat SEUT 288 artiklan mukaisesti toimivaltaisia valitsemaan muodon ja keinot sellaisen järjestelmän luomiseksi, jolla kolmannet osapuolet saavat pääsyn siirto- ja jakeluverkkoihin, edellyttäen, että jäsenvaltiot noudattavat vapaata pääsyä tähän verkkoon koskevaa periaatetta, tässä direktiivissä säädettyjä poikkeuksia lukuun ottamatta (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2018, Solvay Chimica Italia ym.,
C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on muistutettava, että direktiivin 2009/72 32 artiklan 1 kohdassa vahvistetut jäsenvaltioiden velvoitteet koskevat vain verkkoon pääsyä muttei siihen liittämistä, joka vastaa fyysistä kytkentää verkkoon (ks. vastaavasti tuomio 9.10.2008, Sabatauskas ym.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
kohta).
Kyseisessä säännöksessä taattu asiakkaiden oikeus valita vapaasti toimittajansa taataan kuitenkin yhtä lailla, kun toimittaja liittää nämä asiakkaat siirtoverkkoon tai kun ne liitetään jakeluverkkoon (tuomio 9.10.2008, Sabatauskas ym.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
kohta).
Tästä seuraa, että jäsenvaltioilla on edelleen harkintavalta ohjata käyttäjät tietyntyyppisiin verkkoihin ja siten määrittää se verkkotyyppi, johon liittyminen toteutetaan, edellyttäen kuitenkin, että mainittu liittyminen toteutetaan syrjimättömin ja objektiivisin perustein. Käyttäjillä ei siis ole oikeutta valita harkinnanvaraisesti, minkä tyyppiseen verkkoon ne haluavat tulla liitetyiksi (ks. vastaavasti tuomio 9.10.2008, Sabatauskas ym.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
–
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasian käyttäjä pyytää liittymistä siirtoverkkoon siitä syystä, että se on liitetty keskijännitelaitteeseen, joka on laitoksessa, joka muuntaa sähköjännitteen suurjännitteestä keskijännitteelle siirtymiseksi, siltä osin kuin kansallisen oikeuden mukaan tällainen muuntaminen kuuluu kyseisen siirtoverkon toimintaan.
Tältä osin on jo todettu tämän tuomion 53 ja 54 kohdassa, että direktiivin 2009/72 2 artiklan 4 ja 6 alakohdasta ilmenee, että jäsenvaltiot voivat vapaasti määrittää niille direktiivissä tunnustetun harkintavallan puitteissa, kuuluvatko sähkönsiirtoverkon ja sähkönjakeluverkon yhteenliittämispisteet ensin mainittuun vai viimeksi mainittuun verkkotyyppiin, joten jäsenvaltiot voivat säätää, että sähköjännitteen muuntaminen suurjännitteestä keskijännitteeseen siirtymiseksi kuuluu sähkönsiirtoverkon toimintaan.
Näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen käyttäjän liittymän sähkönsiirtoverkkoon voidaan katsoa perustuvan objektiivisiin ja syrjimättömiin perusteisiin, koska tämä käyttäjä on liitetty keskijännitelaitteistoon, joka kuuluu direktiivin 2009/72 ja kansallisen oikeuden mukaisesti tämän siirtoverkon toimintaan.
Tästä seuraa, että kyseinen direktiivi ei ole esteenä sille, että pääasian kaltaisessa asiassa tällaisen käyttäjän katsotaan olevan liitetty sähkönsiirtoverkkoon.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava, onko kyseessä oleva laitteisto todellakin – kuten unionin tuomioistuimelle esitetyistä seikoista ja istunnossa käydyistä keskusteluista näyttäisi ilmenevän – osa sähköasemaa, joka kuuluu sähkönsiirtoverkkoon, eikä siten sen ulkopuolinen osa, joka kuuluu jakeluverkkoon.
Kuten ensimmäiseen ja kolmanteen kysymykseen annetusta vastauksesta ja erityisesti tämän tuomion 71 kohdasta ilmenee, tältä osin ei missään tapauksessa ole merkitystä sillä, ovatko jakeluverkonhaltija tai siirtoverkonhaltija kyseessä olevan verkon omistajia, koska tällainen seikka ei poista mainitun verkon luonnetta direktiivissä 2009/72 tarkoitettuna jakeluverkkona tai siirtoverkkona.
Siten toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2009/72 ja erityisesti sen 2 artiklan 3–6 alakohtaa ja sen 32 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että käyttäjää, joka on liitetty keskijännitelaitteiston avulla sähköverkkoon, ei ole välttämättä pidettävä sellaisen sähkönjakeluverkon haltijan, jolla on yksinoikeudella toimilupa sähkönjakeluun kyseisellä alueella, asiakkaana riippumatta siitä, mitkä ovat tämän käyttäjän ja sähkönsiirtoverkon haltijan väliset sopimussuhteet, koska tällaista käyttäjää voidaan pitää sähkönsiirtoverkon asiakkaana, kun hänet on liitetty sellaisen keskijännitelaitteiston avulla, joka kuuluu sähköasemaan, jonka toiminta sähköjännitteen muuntamiseksi suurjännitteestä keskijännitteeseen kuuluu sähkönsiirtoverkon toimintaan, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/72/EY 2 artiklan 3 ja 5 alakohtaa on tulkittava siten, että
–
ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, että sähköjännitteen muuntaminen suurjännitteestä keskijännitteelle siirtymiseksi kuuluu sähkönsiirtoverkon toimintaan
–
ne ovat sitä vastoin esteenä tällaiselle säännöstölle, jossa määritellään sähkönsiirtoverkon ja sähkönjakeluverkon käsitteet tukeutumalla jännitetasoa koskevan kriteerin lisäksi siirto- ja jakelutoiminnassa käytettyjen varojen omistusoikeutta koskevaan kriteeriin.
Tämä tulkinta ei kuitenkaan rajoita yhtäältä mainitun direktiivin 17 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, jonka mukaan riippumattoman siirtoverkonhaltijan on oltava tämän verkon omistaja, eikä toisaalta jäsenvaltioiden oikeutta asettaa jakeluverkon haltijalle velvollisuus siitä, että se on tämän verkon omistaja, kunhan – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava – tämä edellytys ei haittaa saman direktiivin tavoitteiden saavuttamista erityisesti poistamalla tällaisen verkon osalta velvollisuuden noudattaa sääntöjä, joita direktiivin mukaan siihen on sovellettava.

2)
Direktiiviä 2009/72 ja erityisesti sen 2 artiklan 3–6 alakohtaa ja sen 32 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että käyttäjää, joka on liitetty keskijännitelaitteiston avulla sähköverkkoon, ei ole välttämättä pidettävä sellaisen sähkönjakeluverkon haltijan, jolla on yksinoikeudella toimilupa sähkönjakeluun kyseisellä alueella, asiakkaana riippumatta siitä, mitkä ovat tämän käyttäjän ja sähkönsiirtoverkon haltijan väliset sopimussuhteet, koska tällaista käyttäjää voidaan pitää sähkönsiirtoverkon asiakkaana, kun hänet on liitetty sellaisen keskijännitelaitteen avulla, joka kuuluu sähköasemaan, jonka toiminta sähköjännitteen muuntamiseksi suurjännitteestä keskijännitteeseen kuuluu sähkönsiirtoverkon toimintaan, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.