CELEX: 62018CJ0203
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Regula (EK) Nr. 561/2006
Autopārvadājumi
Noteikumi sociālajā jomā
Transportlīdzekļi, kas tiek izmantoti sūtījumu piegādēm universālā pasta pakalpojuma ietvaros
Atkāpes
Transportlīdzekļi, kas daļēji tiek izmantoti šādai piegādei
Direktīva 97/67/EK
3. panta 1. punkts
“Universālais pakalpojums”
Jēdziens

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 (
OV 2006, L 102, 1. lpp.
), redakcijā ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 165/2014 (2014. gada 4. februāris) (
OV 2014, L 60, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 561/2006”), 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta interpretāciju.
Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās starp, pirmkārt, pasta operatoru
Deutsche Post AG
un par transportu atbildīgo amatpersonu tās Bonnas (Vācija) filiālē
K. Leymann
(turpmāk tekstā kopā – “
Deutsche Post
u.c.”), no vienas puses, un
Land Nordrhein‑Westfalen
, no otras puses, (lieta C‑203/18) un, otrkārt, starp
UPS Deutschland Inc
. & Co.
OHG
,
DPD Dynamic Parcel Distribution GmbH & Co. KG
, kā arī
Bundesverband Paket & Expresslogistik e.V
. (turpmāk tekstā kopā – “
UPS Deutschland
u.c.”), no vienas puses, un pasta operatoru
Deutsche Post
, no otras puses, (lieta C‑374/18) par to, vai
Deutsche Post
transportlīdzekļiem ir jāpiemēro tie noteikumi par vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem, kas jāievēro transportlīdzekļa vadītājiem, kuri veic kravu un pasažieru autopārvadājumus.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 561/2006
Regulas Nr. 561/2006 4., 17., 22. un 23. apsvērumā ir noteikts:
“(4)
Ir nepieciešama efektīva un vienota [Regulas (EEK) Nr. 3820/85 noteikumu par transportlīdzekļa vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem, kas jāievēro vadītājiem, kuri veic valsts mēroga un starptautiskos sauszemes pārvadājumus Kopienā,] piemērošana, lai sasniegtu to mērķus un lai nebūtu neskaidrību šo normatīvo aktu piemērošanā. Tādējādi ir nepieciešams skaidrāks un vienkāršāks noteikumu kopums, ko autotransporta nozare un kontroles struktūras var vieglāk saprast, interpretēt un piemērot.
[..]
“(17)
Šīs regulas mērķis ir uzlabot sociālos apstākļus darbiniekiem, uz kuriem tā attiecas, kā arī uzlabot vispārējo satiksmes drošību. Lai to panāktu, tā galvenokārt paredz noteikumus, kas attiecas uz maksimālo transportlīdzekļa vadīšanas laikposmu vienā dienā, vienā nedēļā un divu secīgu nedēļu laikposmā, kā arī noteikumus, kas liek transportlīdzekļu vadītājiem veikt regulāru iknedēļas atpūtas laikposmu vismaz reizi divās secīgās nedēļās, un noteikumus, kas paredz, ka ikdienas atpūtas laikposms nekādā ziņā nedrīkstētu būt īsāks par deviņām nepārtrauktām stundām. Tā kā šis noteikumu kopums garantē atbilstošu atpūtu un ņemot vērā iepriekšējo gadu īstenošanas pieredzi, saīsinātu ikdienas atpūtas laikposmu kompensēšanas sistēma vairs nav nepieciešama.
[..]
(22)
Lai veicinātu sociālo attīstību un uzlabotu satiksmes drošību, katra dalībvalsts saglabā tiesības pieņemt noteiktus atbilstīgus pasākumus.
(23)
Valstu atkāpēm vajadzētu atspoguļot izmaiņas autotransporta nozarē un attiekties vienīgi uz tiem elementiem, kurus pašlaik neskar konkurences spiediens.”
Šīs regulas 1. pantā ir noteikts:
“Šī regula paredz noteikumus par transportlīdzekļu vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem transportlīdzekļu vadītājiem, kas veic kravu un pasažieru autopārvadājumus, lai saskaņotu konkurences apstākļus starp iekšzemes pārvadājumu veidiem, jo īpaši autopārvadājumu nozarē, un lai uzlabotu darba apstākļus un satiksmes drošību. Šīs regulas noteikumu mērķis ir arī attīstīt uzlabotu uzraudzības un ieviešanas praksi dalībvalstīs un uzlabot darba praksi autopārvadājumu jomā.”
Minētās regulas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:
“Šī regula attiecas uz pārvadājumiem ar:
a)
transportlīdzekļiem, kurus izmanto kravu pārvadājumiem un kuru maksimālā pieļaujamā masa, ieskaitot piekabi vai puspiekabi, pārsniedz 3,5 tonnas; [..].”
Minētās regulas 5.–9. pantā ir izklāstīti noteikumi, kas piemērojami transportlīdzekļa apkalpei, vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem.
Šīs pašas regulas IV nodaļā “Izņēmumi” ir ietverts 13. pants, kurā ir noteikts:
“1.   Nodrošinot, ka netiek apdraudēti 1. pantā izklāstītie mērķi, katra dalībvalsts var savā teritorijā vai, ar attiecīgās valsts piekrišanu, citas dalībvalsts teritorijā pieļaut izņēmumus attiecībā uz 5. līdz 9. pantu un piemērot šādus izņēmumus saskaņā ar individuāliem nosacījumiem, izņēmumus attiecinot uz pārvadājumiem ar:
[..]
d)
transportlīdzekļiem vai transportlīdzekļu kombinācijām, kuru maksimālā pieļaujamā masa nepārsniedz 7,5 tonnas un kurus izmanto vispārējo pakalpojumu [universālā pakalpojuma] sniedzēji, kā noteikts 2. panta 13. punktā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 97/67/EK (1997. gada 15. decembris) par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai [
OV 1998, L 15, 14. lpp.
], lai piegādātu sūtījumus kā vispārēju pakalpojuma [universālā pakalpojuma] daļu.
Šādus transportlīdzekļus izmanto tikai 100 kilometru rādiusā no uzņēmuma bāzes vietas un ar nosacījumu, ka transportlīdzekļa vadīšana nav transportlīdzekļa vadītāja pamatnodarbošanās;
e)
transportlīdzekļiem, ko izmanto vienīgi uz salām, kuru platība nepārsniedz 2300 kvadrātkilometrus un kuras nav savienotas ar pārējo valsts teritoriju ar tiltu, braslu vai tuneli, ko var izmantot mehāniski transportlīdzekļi;
[..]
i)
transportlīdzekļiem, kas aprīkoti ar 10 līdz 17 sēdvietām un ko izmanto vienīgi nekomerciāliem pasažieru pārvadājumiem;
[..]
o)
transportlīdzekļiem, kurus izmanto tika uz ceļiem, kas atrodas tādās vietās, kā ostas un dzelzceļa termināli;
[..].”
Direktīva 97/67
Atbilstoši 18. apsvērumam Direktīvā 97/67, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/6/EK (2008. gada 20. februāris) (
OV 2008, L 52, 3. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 97/67”):
“tā kā, ņemot vērā to, ka būtiskā atšķirība starp kurjerpastu un vispārējiem pasta pakalpojumiem ir pievienotajā vērtībā (neatkarīgi no tās formas), ko dod kurjerpasta pakalpojumi un ko izjūt klienti, visefektīvāk papildu vērtību var noteikt, apsverot papildu cenu, kuru klienti ir gatavi maksāt, tomēr neskarot cenu ierobežojumu rezervēto pakalpojumu jomā, kurš ir jāievēro”.
Šīs direktīvas 2. panta 13. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā tiek piemērotas šādas definīcijas:
[..]
13.
“Universālā pakalpojuma sniedzējs” ir valsts vai privāts uzņēmums, kas sniedz universālu pasta pakalpojumu vai tā daļu kādā dalībvalstī un kas ir identificēts, par to paziņojot Komisijai saskaņā ar 4. pantu.”
Minētās direktīvas 3. panta 1., 4. un 5. punktā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis savā teritorijā nodrošina to, ka lietotājiem ir tiesības uz universālo pakalpojumu, kas saistīts ar noteiktas kvalitātes pastāvīgo pasta pakalpojumu sniegšanu par pieņemamām cenām visiem lietotājiem visās vietās.
[..]
4.   Katra dalībvalsts pieņem pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka universālajā pakalpojumā ietilpst vismaz šādi:
[..]
–
to pasta paku savākšana, šķirošana, pārvadāšana un piegāde, kuru svars ir līdz desmit kilogramiem,
[..]
5.   Valsts regulatīvās iestādes var universālā pakalpojuma sniegšanai svara ierobežojumu palielināt līdz jebkuram svaram, nepārsniedzot 20 kilogramus, un paredzēt īpašus noteikumus šādu paku piegādei mājās.
[..]”
Vācijas tiesības
2005. gada 27. jūnija
Verordnung zur Durchführung des Fahrpersonalgesetzes
(Likuma par autotransporta apkalpi īstenošanas noteikumi) (
BGBl
. 2005 I, 1882. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2017. gada 8. augusta noteikumiem (
BGBl
. 2017 I, 3158. lpp.), (turpmāk tekstā – “
FPersV
”) ir pieņēmusi
Bundesministerium für Verkehr, Bau- und Stadtentwicklun
g (Transporta, būvniecības un pilsētattīstības ministrija, Vācija), lai nodrošinātu Regulas Nr. 561/2006 ieviešanu Vācijas tiesību sistēmā.
Saskaņā ar
FPersV
1. pantu “Transportlīdzekļa vadīšanas laiks un atpūtas laikposmi autopārvadājumu jomā”:
“(1)   Transportlīdzekļu vadītājiem,
1.
kas vada transportlīdzekļus, kurus izmanto kravu pārvadājumiem un kuru maksimālā pieļaujamā masa [..] pārsniedz 2,8 tonnas, bet nepārsniedz 3,5 tonnas,
[..]
ir jāievēro vadīšanas laikposmi, pārtraukumi un atpūtas laikposmi, kā tas noteikts [Regulas Nr. 561/2006] 4., 6.–9. un 12. pantā.
(2)   1. punkta noteikumus nepiemēro:
1.
transportlīdzekļiem, kas minēti 18. pantā,
[..]
(6)   [..]
Uzņēmējam ir pienākums
1.
izsniegt transportlīdzekļa vadītājam pietiekamu skaitu piemērotu veidlapu ierakstu veikšanai atbilstoši 1. pielikumā iekļautajam paraugam,
2.
nekavējoties pārbaudīt ierakstus, saņemot tos no transportlīdzekļa vadītāja, un nekavējoties veikt pasākumus, lai nodrošinātu 1.–5. teikuma ievērošanu,
3.
pēc ierakstu saņemšanas no transportlīdzekļa vadītāja uzglabāt tos hronoloģiskā kārtībā un salasāmā veidā ārpus transportlīdzekļa vienu gadu un uzrādīt tos kompetentajām personām pēc to pieprasījuma,
4.
pēc uzglabāšanas termiņa beigām iznīcināt ierakstus līdz nākamā kalendārā gada 31. martam [..].
[..]”
FPersV
18. pantā “Atkāpes saskaņā ar Regulām (EK) Nr. 561/2006 un (ES) Nr. 165/2014” ir noteikts:
“(1)   Atbilstoši Regulas (EK) Nr. 561/2006 13. panta 1. punktam un Regulas (ES) Nr. 165/2014 3. panta 2. punktam – [
Fahrpersonalgesetz
(Likums par autotransporta apkalpi)] tvērumā – no Regulas (EK) Nr. 561/2006 5.–9. panta un Regulas (ES) Nr. 165/2014 piemērošanas tiek izslēgtas šādas transportlīdzekļu kategorijas:
[..]
4.
transportlīdzekļi vai transportlīdzekļu kombinācijas, kuru maksimālā pieļaujamā masa nepārsniedz 7,5 tonnas un kurus pasta pakalpojumu sniedzēji, kas sniedz universālo pakalpojumu 1999. gada 15. decembra
Post‑Universaldienstleistsungsverordnung
(Noteikumi par universālo pasta pakalpojumu) (
BGBl
. 1999 I, 2418. lpp.) – kuri pēdējo reizi grozīti ar 2005. gada 7. jūlija likuma (
BGBl
. I, 1970. lpp.) 3. panta 26. punktu – 1. panta 1. punkta izpratnē, izmanto 100 kilometru rādiusā no uzņēmuma bāzes vietas, lai piegādātu sūtījumus universālā pakalpojuma ietvaros, ar nosacījumu, ka transportlīdzekļa vadīšana nav vadītāja pamatnodarbošanās;
[..].”
1997. gada 22. decembra
Postgesetz
(Likums par pasta pakalpojumiem) (
BGBl
. 1997 I, 3294. lpp.), kas pēdējo reizi grozīts ar 2017. gada 29. marta likuma (
BGBl
. 2017 I, 626. lpp.) 169. pantu (turpmāk tekstā – “
PostG
”), 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts:
“1.   Pasta pakalpojumi šā likuma izpratnē ir šādi komerciālie pakalpojumi:
[..]
b)
adresētu paku pārvadāšana, kuru maksimālais vienas pakas svars nepārsniedz 20 kilogramus, vai
[..].”
Saskaņā ar
PostG
11. pantu:
“(1)   Universālais pakalpojums ir pasta pakalpojumu minimums atbilstoši 4. panta 1. punktam, kas visā teritorijā tiek sniegti noteiktā kvalitātē un par pieņemamu cenu. Universālo pakalpojumu veido tikai tie pasta pakalpojumi, kas pakļauti licencēšanai, un pasta pakalpojumi, kas vismaz daļēji no pārvadāšanas viedokļa var tikt sniegti ar licencēšanai pakļautajiem pakalpojumiem. Tas ietver tikai tādus pakalpojumus, kas vispārēji tiek uzskatīti par vitāli svarīgiem.
(2)   Federālā valdība ar noteikumiem, kuriem nepieciešama
Bundestag
(Bundestāgs, Vācija) un
Bundesrat
(Bundesrāts, Vācija) piekrišana, ir tiesīga atbilstoši 1. punktam noteikt universālā pakalpojuma saturu un apjomu. [..]”
Federālā valdība, pamatojoties uz
PostG
11. panta 2. punktu, ir precizējusi universālā pakalpojuma tvērumu attiecībā uz paku sūtījumiem, kuri minēti 1999. gada 15. decembra
Post‑Universaldienstleistungsverordnung
(Noteikumi par universālo pasta pakalpojumu) (
BGBl
. I, 2418. lpp.) un kuri pēdējo reizi grozīti ar 2005. gada 7. jūlija likuma (
BGBl
. 2005 I, 1970. lpp.) 3. panta 26. punktu, 1. panta 1. punkta 2. apakšpunktā, kas ir formulēts šādi:
“(1)   Par “universālo pakalpojumu” uzskata šādus pasta pakalpojumus:
[..]
2.
adresētu paku pārvadāšana, kuru maksimālais vienas pakas svars nepārsniedz 20 kilogramus un izmērs nepārsniedz Pasaules Pasta konvencijā un atbilstošajos īstenošanas noteikumos noteiktos izmērus,
[..].”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Lieta C‑203/18
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka
Deutsche Post
ir izraudzīta par universālā pasta pakalpojuma sniedzēju
PostG
11. panta 1. punkta izpratnē un tādējādi veic pasta paku pārvadājumus, kuru maksimālais svars ir 20 kilogrami, atbilstoši 2005. gada 7. jūlija Noteikumu par universālo pasta pakalpojumu 1. panta 1. punkta 2. apakšpunktam. Tā sniedz šo pakalpojumu, izmantojot transportlīdzekļus vai transportlīdzekļu kombinācijas ar maksimāli pieļaujamo masu no 2,8 tonnām līdz 3,5 tonnām, kā arī transportlīdzekļus vai transportlīdzekļu kombinācijas, kuru maksimālā pieļaujamā masa nepārsniedz 7,5 tonnas. Vienlaikus un ar šiem pašiem transportlīdzekļiem
Deutsche Post
nodrošina arī tādu paku piegādes, kuru svars pārsniedz 20 kilogramus, proti, tādu paku, kuras neietilpst universālajā pakalpojumā, bet kuras saskaņā ar
Deutsche Post
sniegto informāciju pat arī intensīvu piegāžu laikposmos neveido vairāk par 5 % no visu transportlīdzekļu kopējās kravas.
Deutsche Post
uzskata, ka attiecībā uz to kā universālā pakalpojuma sniedzēju ir piemērojama
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunktā paredzētā atkāpes norma, kurā ir pārņemts Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunkts. Tādēļ uz to neattiecoties pienākums piemērot uzņēmumiem saistošās normas par transportlīdzekļu vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem, kas, pamatojoties uz minēto regulu, ir jāievēro transportlīdzekļu vadītājiem, kuri nodrošina preču un pasažieru autopārvadājumus.
Savukārt Vācijas un federālo zemju kompetentās iestādes uzskata, ka šī atkāpi saturošā tiesību norma
Deutsche Post
nav piemērojama, jo
Deutsche Post
pārvadā arī pakas, kuru svars pārsniedz universālā pasta pakalpojumā ietilpstošajiem sūtījumiem piemērojamo 20 kilogramu maksimālo robežu. Šajā sakarā
Deutsche Post
filiālēs jau ir veiktas pārbaudes un attiecībā uz šo pasta operatoru ir uzsāktas procedūras, kuru rezultātā varētu tikt uzlikti administratīvie sodi.
2015. gada 21. janvārī
Deutsche Post
u.c. vērsās
Verwaltungsgericht Köln
(Ķelnes Administratīvā tiesa, Vācija) ar prasību konstatēt juridisku faktu nolūkā precizēt
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunktā paredzētās atkāpes piemērojamību un atzīt ka šī atkāpe ir piemērojama arī attiecībā uz attiecīgo pakalpojumu sniegšanu. Ar 2016. gada 2. februāra spriedumu prasība tika noraidīta kā nepamatota, jo minētā tiesa tostarp atbalstīja
Land Nordrhein‑Westfalen
(Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālā zeme, Vācija) interpretāciju, saskaņā ar kuru attiecīgā atkāpe ir piemērojama tikai tad, ja transportlīdzekļi tiek izmantoti “vienīgi” universālajā pasta pakalpojuma ietilpstošo pasta sūtījumu piegādes mērķiem.
2016. gada 7. martā
Deutsche Post
u.c. iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu
Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen
(Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa, Vācija). Šī tiesa norāda, ka, pieņemot
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunktu, Vācijas likumdevējs ir pilnībā pārņēmis Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes saturu – tādējādi attiecīgās valsts tiesību normas interpretācija ir būtiski atkarīga galvenokārt no atkāpi saturošās Savienības tiesību normas interpretācijas.
It īpaši iesniedzējtiesa norāda – tā kā Tiesa vēl nav precizējusi šīs atkāpes tvērumu un saturu, šajā stadijā nebūtu iespējams izslēgt nedz
Deutsche Post
u.c. piedāvāto interpretāciju, nedz arī
Land Nordrhein‑Westfalen
(Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālā zeme) aizstāvēto interpretāciju. Šajā ziņā tā norāda, ka pēdējās minētās atbalstītā interpretācija ļautu izvairīties no tā, ka Vācijā uzņēmums, kurš sniedz universālo pasta pakalpojumu, varētu gūt konkurences priekšrocības salīdzinājumā ar uzņēmumu, kurš nesniedz šo pakalpojumu un kuram šī iemesla dēļ ir saistoši noteikumi par transportlīdzekļa vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem. Tomēr, šīs tiesas ieskatā, var būt arī iespējams, ka šī konkurences priekšrocība ir paredzēta, lai kompensētu konkurences ziņā neizdevīgo stāvokli, kas uzņēmumiem, kuri sniedz universālos pasta pakalpojumus, rodas no tā, ka valsts reglamentē šāda pakalpojuma cenu un kvalitāti.
Turklāt gadījumā, ja Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajā atkāpes normā nebūtu prasīts, ka tajā minētie transportlīdzekļi vai transportlīdzekļu kombinācijas tiek izmantoti “vienīgi” sūtījumu piegādāšanai universālā pakalpojuma ietvaros, būtu jāprecizē, vai šajā normā ir prasīts, ka vismaz zināmai daļai sūtījumu ir jāietilpst universālajā pakalpojumā, lai transportlīdzekļi un transportlīdzekļu kombinācijas būtu atbrīvoti no šajā regulā noteiktajiem pienākumiem.
Šajos apstākļos
Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen
(Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 561/2006] 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā noteiktā atkāpe [..] ir jāinterpretē tādējādi, ka to piemēro tikai transportlīdzekļiem vai transportlīdzekļu kombinācijām, kurus izmanto vienīgi nolūkā piegādāt sūtījumus, sniedzot universālo pakalpojumu, vai tomēr to var piemērot arī tad, ja transportlīdzekļus vai transportlīdzekļu kombinācijas pasta sūtījumu piegādei, sniedzot universālo pakalpojumu, izmanto arī vai galvenokārt, vai citādā veidā noteiktā apmērā?
2)
Vai pirmajā jautājumā minētās atkāpes kontekstā, lai novērtētu, vai transportlīdzekļus vai transportlīdzekļu kombinācijas izmanto vienīgi sūtījumu piegādei, sniedzot universālo pakalpojumu, vai – attiecīgā gadījumā – tos šajā nolūkā izmanto arī vai galvenokārt, vai citādā veidā noteiktā apmērā, ir jāņem vērā transportlīdzekļa vai transportlīdzekļu kombinācijas vispārīga izmantošana vai arī transportlīdzekļa vai transportlīdzekļu kombinācijas konkrēta izmantošana atsevišķā braucienā?”
Lieta C‑374/18
Tāpat kā lietā C‑203/18 arī šajā lietā tiesvedība pamatlietā attiecas uz to, vai
Deutsche Post
ir ievērojusi
FPersV
, kurā ir pārņemtas atsevišķas Regulas Nr. 561/2006 normas, paredzētos pienākumus. Tomēr lietā C‑374/18 fakti ir atšķirīgi tādā nozīmē, ka runa ir tikai par transportlīdzekļiem vai transportlīdzekļu kombinācijām ar maksimāli pieļaujamo masu no 2,8 līdz 3,5 tonnām.
Uzskatīdama, ka apstāklis, ka
Deutsche Post
nav ievērojusi šos pienākumus, veido
Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb
(Likums par negodīgas konkurences novēršanu,
BGBl
. 2010 I, 254. lpp.) 3. panta un 3.a panta pārkāpumu,
UPS Deutschland
u.c. cēla prasību
Landgericht Köln
(Ķelnes apgabaltiesa, Vācija), prasot pārtraukt šīs darbības un atzīt pienākumu atlīdzināt ar šo faktu nodarīto kaitējumu.
Iesniedzējtiesa sliecas uzskatīt, ka
Deutsche Post
nav tiesīga atsaukties uz
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunktā paredzēto izņēmumu, jo, kā tas izrietot no šīs tiesību normas jēgas un mērķa, aplūkoto atkāpi ir iespējams piemērot tikai tad, kad tiek piegādāti vienīgi sūtījumi, kuri ietilpst universālajā pasta pakalpojumā. Proti,
FPersV
, ar kuru valsts tiesībās tiek transponēta Regula Nr. 561/2006, mērķi uzlabot šoferu darba apstākļus un ceļu satiksmes drošību esot iespējams sasniegt vienīgi tad, ja tādā nozarē, kuru raksturo spēcīga konkurence – kāda ir pasta nozare –, izņēmumi tiek interpretēti šauri.
Turklāt, ņemot vērā, ka
FPersV
ir pārņemtas arī Regulas Nr. 561/2006 normas attiecībā uz transportlīdzekļiem, kuru maksimālā pieļaujamā masa pārsniedz 2,8 tonnas, bet nepārsniedz 3,5 tonnas, rodas jautājums, vai un kādā mērā ir jāizmanto Savienības tiesību normas, interpretējot tādu valsts tiesību normu kā
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunkts.
Turklāt iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai tas, ka kopsakarā ar pasta sūtījumu tiek sniegti atsevišķi papildu pakalpojumi, nepieļauj to, ka šāds sūtījums tiek kvalificēts par tādu, kas veikts “kā universālā pakalpojuma daļa”. Šī tiesa uzskata, ka uz šo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši. Tomēr, pēc tās domam, strīda risinājums ir atkarīgs it īpaši no Regulas Nr. 561/2006 noteikumu interpretācijas.
Šajos apstākļos
Landgericht Köln
(Ķelnes apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 561/2006] 13. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgajā noteikumā atkāpes no [Regulas Nr. 561/2006] 5.–9. panta ir paredzētas tikai gadījumā, ja universālā pakalpojuma sniedzēja – kā tas ir definēts [Direktīvas 97/67] 2. panta 13. punktā – transportlīdzeklis saskaņā ar [Regulas Nr. 561/2006] 13. panta 1. punkta d) apakšpunktu pārvadā tikai un vienīgi sūtījumus, sniedzot universālo pakalpojumu, vai tomēr atkāpes no [Regulas Nr. 561/2006] 5.–9. panta ir pieļaujamas arī tad, ja attiecīgie transportlīdzekļi papildus sūtījumiem, kas tiek pārvadāti, sniedzot universālo pakalpojumu, pārvadā arī citus sūtījumus, kuri neietilpst universālajā pakalpojumā?
2)
Gadījumā, ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka atkāpes no Regulas Nr. 561/2006 5.–9. panta ir pieļaujamas arī tad, ja attiecīgie transportlīdzekļi papildus sūtījumiem, ko pārvadā, sniedzot universālo pakalpojumu, pārvadā arī citus sūtījumus, kuri neietilpst universālajā pakalpojumā:
a)
Kādam šādā gadījumā ir jābūt minimālajam tās sūtījumu daļas apjomam, ko transportlīdzeklis pārvadā, sniedzot universālo pakalpojumu?
b)
Kāds šajā gadījumā var būt maksimālais to sūtījumu daļas apjoms, kuri neietilpst universālajā pakalpojumā un kurus transportlīdzeklis pārvadā, vienlaicīgi sniedzot universālo pakalpojumu?
c)
Kā katrreiz ir jānosaka attiecīgais apjoms, kāds tas ir raksturots a) un b) daļā?
d)
Vai attiecīgajam apjomam, kāds tas ir raksturots a) un b) daļā, ir jābūt izpildītam katrā atsevišķā attiecīgā transportlīdzekļa braucienā vai arī ir pietiekams atbilstošs vidējais apjoms attiecībā uz visiem attiecīgā transportlīdzekļa braucieniem?
3)
a)
Vai Savienības dalībvalsts noteikums par vadīšanas un atpūtas laikposmiem transportlīdzekļiem un transportlīdzekļu kombinācijām, kurus izmanto kravu pārvadājumiem un kuru maksimālā masa pārsniedz 2,8 tonnas, bet nepārsniedz 3,5 tonnas, kurā burtiski ir transponēti [Regulas Nr. 561/2006] 13. panta 1. punkta noteikumi, ir jāinterpretē, balstoties tikai uz Savienības tiesību normām?
b)
Vai, neskatoties uz burtisko transponēšanu, valsts tiesa, interpretējot no Savienības tiesībām transponētos noteikumus, var piemērot no Savienības tiesībām atšķirīgus kritērijus?
4)
Vai sūtījuma kvalificēšanu kā sūtījumu, kas tiek veikts, sniedzot universālo pakalpojumu [Direktīvas 97/67] izpratnē, nepieļauj tas, ka saistībā ar to tiek piedāvāti tādi papildpakalpojumi kā:
–
sūtījuma savākšana (nenorādot precīzu laika intervālu);
–
sūtījuma savākšana (norādot precīzu laika intervālu);
–
personas vecuma vizuālā pārbaude;
–
pēcmaksas pasta sūtījums;
–
sūtījums līdz 31,5 kilogramiem, kurā maksu par pārvadājumu sedz saņēmējs sūtījuma saņemšanas brīdī;
–
pāradresācija;
–
norādījumi piegādes neiespējamības gadījumā;
–
vēlamā sūtījuma saņemšanas diena;
–
vēlamais sūtījuma saņemšanas laiks?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Jautājumi lietā C‑203/18, kā arī pirmais, otrais un ceturtais jautājums lietā C‑374/18 būtībā attiecas uz Regulas Nr. 561/2006, kā arī Direktīvas 97/67 normu interpretāciju.
Savukārt attiecībā uz trešo jautājumu lietā C‑374/18
Landgericht Köln
(Ķelnes apgabaltiesa) izteiktās šaubas ir radušās tāpēc, ka pamatlieta attiecas uz transportlīdzekļiem vai transportlīdzekļu kombinācijām ar maksimāli pieļaujamo masu no 2,8 līdz 3,5 tonnām, proti, transportlīdzekļiem, kas neietilpst Regulas Nr. 561/2006 piemērošanas jomā. Saskaņā ar tās 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu Regula Nr. 561/2006 attiecas tikai uz par kravu pārvadāšanu ar tādiem transportlīdzekļiem, kuru maksimālā pieļaujamā masa pārsniedz 3,5 tonnas.
Tomēr Vācijas likumdevējs, kas ir izmantojis Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto iespēju, cieši pieturoties pie šīs normas teksta, ar
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunktu piemēro Regulas Nr. 561/2006 13. pantā paredzētās atkāpes normas arī transportlīdzekļiem, kuru masa ir mazāka par 3,5 tonnām.
Šādos apstākļos, kā norāda ģenerāladvokāts secinājumu 39. un 40. punktā, atbilde uz trešo prejudiciālo jautājumu lietā C‑374/18 var ietekmēt Tiesas kompetenci atbildēt uz pirmo, otro un ceturto jautājumu šajā lietā, kuri attiecas uz Regulas Nr. 561/2006 noteikumu interpretāciju. Līdz ar to šis trešais jautājums ir jāizskata vispirms.
Par trešo jautājumu lietā C‑374/18
Ar trešo jautājumu lietā C‑374/18
Landgericht Köln
(Ķelnes apgabaltiesa) būtībā jautā, vai tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā aplūkotā, kurā burtiski ir pārņemti Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta noteikumi, ciktāl šī norma ir piemērojama transportlīdzekļiem ar masu, kas pārsniedz 2,8 tonnas, bet nepārsniedz 3,5 tonnas, un kura šī iemesla dēļ neietilpst Regulas Nr. 561/2006 piemērošanas jomā, ir jāinterpretē, tikai pamatojoties uz Savienības tiesībām, vai arī valsts tiesa, lai interpretētu šādu valsts tiesību normu, var piemērot no Savienības tiesību kritērijiem atšķirīgus kritērijus.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka Tiesa vairākkārt ir atzinusi savu kompetenci lemt par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības tiesību normām situācijās, kurās, pat ja pamatlietas fakti tieši neietilpst šo tiesību piemērošanas jomā, minētās šo tiesību normas ir kļuvušas piemērojamas ar valsts tiesībām tāpēc, ka tajās ir atsauce uz Savienības tiesību normām. Proti, šādās situācijās Eiropas Savienības interesēs pavisam noteikti ir, ka – tālab, lai izvairītos no turpmākām interpretācijas atšķirībām, – no Savienības tiesībām aizgūtās tiesību normas tiek interpretētas vienveidīgi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1990. gada 18. oktobris, Dzodzi,
C‑297/88 un C‑197/89
,
EU:C:1990:360
,
37.
punkts, 2019. gada 13. marts, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
,
35.
un
36.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tiesa arī ir atzinusi, ka tās veikta Savienības tiesību normu interpretācija situācijās, kuras nav to piemērošanas jomā, ir pamatota, ja ar valsts tiesībām – lai tiktu nodrošināta vienāda attieksme šādās situācijās un situācijās, kuras ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, – šīs tiesību normas ir padarītas tieši un bez nosacījumiem piemērojamas šādās situācijās (spriedums, 2019. gada 13. marts, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jāpārbauda, vai
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunktā izdarītā atsauce uz Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktu ir jākvalificē kā “tieša un bez nosacījumiem” iepriekšējā punktā minētās judikatūras izpratnē un vai līdz ar to minētā Savienības tiesību norma ir piemērojama transportlīdzekļiem, kuri – to maksimālās pieļaujamās masas dēļ, kas ir mazāka par minētajā regulā noteikto minimālo 3,5 tonnu maksimālo robežu, – neietilpst minētās regulas piemērošanas jomā.
Kā norāda ģenerāladvokāts secinājumu 53. punktā,
FPersV
18. panta tekstā – pēc gan tā virsrakstā, gan pirmajā teikumā iekļautas tiešas atsauces uz Regulām Nr. 561/2006 un Nr. 165/2014 – vārdu pa vārdam, bez jebkādām izmaiņām tā 1. punkta 4) apakšpunktā ir pārņemts Regulas Nr. 561/2006, kurā grozījumi izdarīti ar Regulas Nr. 165/2014 45. pantu, 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes saturs.
Turklāt iesniedzējtiesa, kurai ar LESD 267. pantu izveidotās tiesu sadarbības sistēmas ietvaros vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts tiesības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 7. novembris, K un B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
,
37.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), savā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ir precizējusi, ka
FPersV
, tieši atsaucoties uz Savienības tiesību prasībām, ir pārņemti minētās regulas noteikumi, lai tos attiecinātu uz transportlīdzekļiem ar maksimālo pieļaujamo masu no 2,8 līdz 3,5 tonnām. Papildus tam – kā redzams no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑203/18 – no dokumentiem, kuri attiecas uz
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunkta ģenēzi, skaidri izriet, ka minētais likumdevējs ir “vēlējies pilnībā izmantot Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto izņēmumu” un tādējādi ir saskaņojis rīcību iekšējās situācijās ar rīcību tādās situācijās, uz kurām attiecas Regula Nr. 561/2006.
No tā izriet – kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 57. punktā –, ka
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunkts iekļaujas vienotā valsts tiesību normu sistēmā, paplašinot ar Regulu Nr. 561/2006 ieviestā Savienības tiesiskā regulējuma par transportlīdzekļu vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem piemērošanu attiecībā uz pārvadājumiem, kas tiek veikti ar transportlīdzekļiem, kuru maksimālā pieļaujamā masa ir zemāka par to, uz kādu tiek attiecināta Regulas Nr. 561/2006 piemērošanas joma.
Šādos apstākļos
FPersV
18. panta 1. punkta 4. apakšpunktā izdarītā atsauce uz Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktu ir jākvalificē kā “tieša un bez nosacījumiem” šā sprieduma 37. punktā minētās judikatūras izpratnē – tādējādi Tiesai saskaņā ar LESD 267. pantu ir kompetence atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem un interpretēt Regulas Nr. 561/2006 noteikumus tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā.
Papildus tam, ņemot vērā, ka pastāv konkrēta interese, lai šāda Savienības tiesību norma, kas padarīta piemērojama iekšējās tiesībās – kā tas izriet no šī sprieduma 36. punktā minētās judikatūras – tiktu interpretēta vienveidīgi, iesniedzējtiesai ir saistoša Tiesas sniegtā pamatlietā aplūkoto Savienības tiesību normu interpretācija un tā nevar balstīties uz citiem kritērijiem.
Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā aplūkotā, kurā burtiski ir pārņemti Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta noteikumi, ciktāl šī norma ir piemērojama transportlīdzekļiem ar maksimālo pieļaujamo masu, kas pārsniedz 2,8 tonnas, bet nepārsniedz 3,5 tonnas, un kura šā iemesla dēļ neietilpst Regulas Nr. 561/2006 piemērošanas jomā, ir jāinterpretē, tikai pamatojoties uz Savienības tiesībām, kā tās ir interpretējusi Tiesa, ja šie noteikumi ar valsts tiesībām attiecībā uz šiem transportlīdzekļiem ir padarīti tieši un bez nosacījumiem piemērojami.
Par pirmo jautājumu lietā C‑203/18, kā arī pirmo un otro jautājumu lietā C‑374/18
Ar jautājumiem lietā C‑203/18, kā arī ar pirmo un otro jautājumu lietā C‑374/18, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesas būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais izņēmums attiecas tikai uz transportlīdzekļiem vai transportlīdzekļu kombinācijām, kas tiek izmantoti vienīgi noteikta pārvadājuma laikā sūtījumu piegādei universālā pasta pakalpojuma ietvaros, vai ka šī atkāpe ir piemērojama arī tad, ja transportlīdzekļi vai attiecīgo transportlīdzekļu kombinācijas universālajā pasta pakalpojumā ietilpstošu sūtījumu piegādei tiek izmantoti galvenokārt vai noteiktā apmērā.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 561/2006 17. apsvērumam un 1. pantam, tās mērķi ir saskaņot konkurences apstākļus autopārvadājumu nozarē un uzlabot darba apstākļus, kā arī satiksmes drošību (spriedums, 2019. gada 7. februāris, NK,
C‑231/18
,
EU:C:2019:103
,
18.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajos nolūkos šīs regulas 5.–9. pantā ir paredzēta virkne noteikumu, kas reglamentē transportlīdzekļu vadīšanas laikposmus, pārtraukumus un atpūtas laikposmus, kuri jāievēro šīs regulas piemērošanas jomā ietilpstošu transportlīdzekļu vadītājiem.
Pamatojoties tostarp uz Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktu, dalībvalstīm tomēr ir atļauts piešķirt atkāpes no šīs regulas 5.–9. panta noteikumiem, kas piemērojami arī pārvadājumiem ar transportlīdzekļiem vai transportlīdzekļu kombinācijām, kuru maksimālā pieļaujamā masa nepārsniedz 7,5 tonnas un kurus izmanto universālā pakalpojuma sniedzēji, kā noteikts Direktīvas 97/67 2. panta 13. punktā, lai piegādātu sūtījumus universālā pakalpojuma ietvaros.
Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir izmantojusi Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto iespēju, ir jānosaka šajā normā paredzētās atkāpes tvērums.
Šajā ziņā ir jāuzsver – tā kā Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta pirmās daļas piemērošanas noteikumi ir atkāpe no šīs regulas 5.–9. panta, tā ir jāinterpretē šauri (pēc analoģijas, attiecībā uz minētās regulas 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta otro daļu, skat. spriedumu, 2011. gada 28. jūlijs, Seeger,
C‑554/09
,
EU:C:2011:523
,
33.
punkts, un attiecībā uz Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta p) apakšpunktu skat. spriedumu, 2019. gada 7. februāris, NK,
C‑231/18
,
EU:C:2019:103
,
21.
punkts). Turklāt šīs atkāpes tvērums ir jānosaka, ņemot vērā pamatlietā aplūkotā tiesiskā regulējuma tekstu, kontekstu un mērķus.
Attiecībā uz Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta tekstu ir jāatzīmē, ka šī norma tieši attiecas uz transportlīdzekļiem, kuri tiek izmantoti, lai piegādātu “sūtījumus kā universālā pakalpojuma daļu”. Tādējādi minētajā normā paredzētā atkāpe attiecas uz sūtījuma veidu, kas veikts ar attiecīgajiem transportlīdzekļiem – tas liek domāt, ka Savienības likumdevējs vēlējās neiekļaut šīs atkāpes piemērošanas jomā visus universālo pasta pakalpojumu sniedzēju transportlīdzekļus, bet tikai tos, kas pārvadā sūtījumus, uz kuriem attiecas universālais pasta pakalpojums.
Līdz ar to pamatlietā aplūkotā atkāpe neattiecas uz transportlīdzekļiem, kas papildus sūtījumu piegādei universālā pasta pakalpojuma ietvaros tiek izmantoti, lai piegādātu citus sūtījumus, kuri šajā pakalpojumā neietilpst.
Šo interpretāciju nevar atspēkot ar
Deutsche Post
un Polijas valdības izklāstītajiem argumentiem par minētās atkāpes kontekstu, saskaņā ar kuriem Savienības likumdevēja izvēle izmantot jēdzienu “vienīgi” attiecībā uz Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta e), i) un o) apakšpunktā minētajām atkāpēm pierādot, ka Savienības likumdevēja nodoms attiecībā uz šīs regulas 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā minēto atkāpi nav bijis ierobežot šī izņēmuma piemērošanas jomu ar pārvadājumiem, kas tiek veikti, izmantojot transportlīdzekļus, kuri tiek izmantoti vienīgi sūtījumu piegādei universālā pakalpojuma ietvaros, bet iekļaut tajā arī gadījumus, kad transportlīdzekļi šādu sūtījumu piegādei tiek izmantoti tikai daļēji.
Proti – kā būtībā savos rakstveida apsvērumos apgalvo arī Komisija – jēdziena “vienīgi” neesamība kādas no Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punktā uzskaitītajām atkāpēm formulējumā noteikti nav pamats
a contrario
secinājumam, ka tā ir interpretējama plaši. Šajā ziņā pietiek ar atgādinājumu, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka gadījumā, ja transportlīdzekļi – kaut tas būtu tikai daļēji – tiktu lietoti citiem mērķiem, nevis tiem, kas ir skaidri paredzēti Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punktā, šajā tiesību normā paredzētās atkāpes nav piemērojamas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 13. marts, A. Karuse,
C‑222/12
,
EU:C:2014:142
,
31.
un
35.
punkts).
Turklāt Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes interpretāciju, ko Tiesa izmantojusi šī sprieduma 52. punktā, apstiprina minētās regulas mērķi, kuri ir jāņem vērā, lai noteiktu šādas atkāpes piemērojamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 13. marts, A. Karuse,
C‑222/12
,
EU:C:2014:142
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, kā norādīts šī sprieduma 46. punktā, ka saskaņā ar Regulas Nr. 561/2006 17. apsvērumu un 1. pantu tās mērķis ir saskaņot konkurences nosacījumus attiecībā uz ceļu satiksmes nozari un uzlabot darba ņēmēju sociālos apstākļus, kā arī ceļu satiksmes drošību, it īpaši paredzot noteikumus par transportlīdzekļa vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem, kas jāievēro transportlīdzekļa vadītājiem, kuri veic kravu un pasažieru autopārvadājumus.
Proti, Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes plaša interpretācija varētu radīt tādas sekas, ka, pirmkārt, uz
Deutsche Post
transportlīdzekļu vadītājiem, proti, lielu skaitu vadītāju, vairs neattiektos viņu darba apstākļu aizsardzība, kāda ir paredzēta Regulā Nr. 561/2006 – tas būtu pretrunā mērķim uzlabot šo darba ņēmēju sociālos apstākļus. Otrkārt, sekas šādai Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes paplašināšanai būtu tādas, ka visus
Deutsche Post
transportlīdzekļus, proti, lielu skaitu transportlīdzekļu, šādi transportlīdzekļu vadītāji varētu likumīgi bez atpūtas vadīt daudzas stundas – tas nopietni ietekmētu mērķi uzlabot ceļu satiksmes drošību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 28. jūlijs, Seeger,
C‑554/09
,
EU:C:2011:523
,
35.
un
36.
punkts).
Turklāt šāda pamatlietā aplūkotās atkāpes plaša interpretācija tostarp neļautu sasniegt mērķi likvidēt nevienlīdzību, kas var radīt konkurences izkropļojumus autopārvadājumu nozarē. Tāds uzņēmums kā
Deutsche Post
, kas veic darbību universālā pasta pakalpojuma jomā, bet sniedz arī citus parastus pasta pakalpojumus, būdams atbrīvots no Regulas Nr. 561/2006 5.–9. pantā paredzētajiem pienākumiem, tādējādi gūtu konkurences priekšrocības salīdzinājumā ar konkurējošiem uzņēmumiem, tādiem kā
UPS Deutschland
u.c., kuri sniedz tikai parastus pasta pakalpojumus (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 13. marts, A. Karuse,
C‑222/12
,
EU:C:2014:142
,
32.
punkts).
Konkrēti, attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas ietilpst Regulas Nr. 561/2006 piemērošanas jomā, tāds uzņēmums kā
Deutsche Post
salīdzinājumā ar citiem konkurējošiem uzņēmumiem varētu ietaupīt izmaksas, kuras saistītas ar tahogrāfu uzstādīšanu un uzturēšanu tā izmantotajos transportlīdzekļos.
No tā izriet, ka uz pirmo jautājumu attiecīgi lietās C‑203/18 un C‑374/18 ir jāatbild, ka Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētā atkāpe attiecas tikai uz transportlīdzekļiem vai transportlīdzekļu kombinācijām, kuri tiek izmantoti vienīgi noteikta pārvadājuma laikā sūtījumu piegādei universālā pasta pakalpojuma ietvaros.
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu attiecīgi lietās C‑203/18 un C‑374/18 nav jāatbild.
Par ceturto jautājumu lietā C‑374/18
Ar ceturto jautājumu lietā C‑374/18 iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 97/67 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka saistībā ar sūtījumu tiek sniegti tādi papildu pakalpojumi kā sūtījumu savākšana, norādot vai nenorādot precīzu laika intervālu, vecuma vizuāla kontrole, pēcmaksas pasta sūtījumi, sūtījums līdz 31,5 kilogramiem, kurā maksu par pārvadājumu sedz saņēmējs sūtījuma saņemšanas brīdī, pāradresācija, norādījumi piegādes neiespējamības gadījumā, kā arī dienas un stundas izvēle, ir šķērslis tam, lai šo sūtījumu uzskatītu par daļu no “universālā pakalpojuma” atbilstoši šai tiesību normai un tāpēc – par sūtījumu, kas tiek piegādāts “kā daļa no universālā pakalpojuma” Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes piemērošanas nolūkos.
Šajā ziņā no Direktīvas 97/67 3. panta 4. un 5. punkta vispirms izriet, ka universālais pasta pakalpojums, kas dalībvalstīm ir jāgarantē lietotājiem, ietver vismaz to pasta paku savākšanu, šķirošanu, pārvadāšanu un piegādi, kuru svars ir līdz 10 kilogramiem – šo robežvērtību par palielināt līdz pat 20 kilogramiem.
Turklāt ir jāatgādina – it īpaši runājot par eksprespasta pakalpojumiem –, ka saskaņā ar Direktīvas 97/67 18. apsvērumu būtiskā atšķirība starp šiem pakalpojumiem un universālo pasta pakalpojumu ir pievienotā vērtība – neatkarīgi no to formas –, ko kurjerpasta pakalpojumi nodrošina klientiem un ko klienti uztver. Līdz ar to vislabākais veids, kā noteikt klientu uztverto pievienoto vērtību, ir izvērtēt papildu summu, ko tie ir gatavi maksāt.
Šajā ziņā Tiesa nesen ir nospriedusi, ka sūtījums ar pievienoto vērtību, proti, sūtījums ar papildu pakalpojumu ir jānošķir no universālā pakalpojuma kā pamatpakalpojuma. Proti, kurjerpasta pakalpojumi no universālā pakalpojuma atšķiras ar pievienoto vērtību, kuru tie sniedz klientiem un par kuru klienti piekrīt maksāt augstāku cenu. Šādas darbības atbilst specifiskiem pakalpojumiem, kuri ir nodalāmi no vispārējas nozīmes pakalpojuma, atbilst saimnieciskās darbības subjektu konkrētām vajadzībām un prasa veikt noteiktus papildu darbus, ko tradicionālais pasta dienests nepiedāvā (spriedums, 2018. gada 31. maijs, Confetra u.c.,
C‑259/16 un C‑260/16
,
EU:C:2018:370
,
38.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, kā norāda ģenerāladvokāts secinājumu 125. punktā, nav strīda par to, ka pamatpakalpojumi, kas tiek papildināti ar tādiem papildu pakalpojumiem kā iesniedzējtiesas uzskaitītie, var sniegt pievienoto vērtību klientiem, kuri tādējādi ir gatavi maksāt augstāku cenu, lai saņemtu minētos papildu pakalpojumus.
No tā izriet, ka šādi pakalpojumi, kas drīzāk pieder pie eksprespasta pakalpojumiem, nevar tikt uzskatīti par tādiem, kuri ietilpst “universālajā pakalpojumā” Direktīvas 97/67 3. panta 1. punkta izpratnē.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 97/67 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka saistībā ar sūtījumu tiek sniegti tādi papildu pakalpojumi kā sūtījumu savākšana, norādot vai nenorādot precīzu laika intervālu, vecuma vizuāla kontrole, pēcmaksas pasta sūtījumi, sūtījums līdz 31,5 kilogramiem, kurā maksu par pārvadājumu sedz saņēmējs sūtījuma saņemšanas brīdī, pāradresācija, norādījumi piegādes neiespējamības gadījumā, kā arī dienas un stundas izvēle, ir šķērslis tam, lai šo sūtījumu uzskatītu par daļu no “universālā pakalpojuma” atbilstoši šai tiesību normai un tāpēc – par sūtījumu, kas tiek piegādāts “kā daļa no universālā pakalpojuma” Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes piemērošanas nolūkos.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesas, un tās lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā aplūkotā, kurā burtiski ir pārņemti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 165/2014 (2014. gada 4. februāris), 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta noteikumi, ciktāl šī norma ir piemērojama transportlīdzekļiem ar maksimālo pieļaujamo masu, kas pārsniedz 2,8 tonnas, bet nepārsniedz 3,5 tonnas, un kura šā iemesla dēļ neietilpst Regulas Nr. 561/2006, kas grozīta ar Regulu Nr. 165/2014, piemērošanas jomā, ir jāinterpretē, tikai pamatojoties uz Savienības tiesībām, kā tās ir interpretējusi Tiesa, ja šie noteikumi ar valsts tiesībām attiecībā uz šiem transportlīdzekļiem ir padarīti tieši un bez nosacījumiem piemērojami.

2)
Regulas Nr. 561/2006, kas grozīta ar Regulu Nr. 165/2014, 13. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais izņēmums attiecas tikai uz transportlīdzekļiem vai transportlīdzekļu kombinācijām, kuri tiek izmantoti vienīgi noteikta pārvadājuma laikā sūtījumu piegādei universālā pasta pakalpojuma ietvaros.

3)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/67/EK (1997. gada 15. decembris) par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai, kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/6/EK (2008. gada 20. februāris), 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka saistībā ar sūtījumu tiek sniegti tādi papildu pakalpojumi kā sūtījumu savākšana, norādot vai nenorādot precīzu laika intervālu, vecuma vizuāla kontrole, pēcmaksas pasta sūtījumi, sūtījums līdz 31,5 kilogramiem, kurā maksu par pārvadājumu sedz saņēmējs sūtījuma saņemšanas brīdī, pāradresācija, norādījumi piegādes neiespējamības gadījumā, kā arī dienas un stundas izvēle, ir šķērslis tam, lai šo sūtījumu uzskatītu par daļu no “universālā pakalpojuma” atbilstoši šai tiesību normai un tāpēc – par sūtījumu, kas tiek piegādāts “kā daļa no universālā pakalpojuma” Regulas Nr. 561/2006, kura grozīta ar Regulu Nr. 165/2014, 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes piemērošanas nolūkos.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.