CELEX: 62018CJ0149
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās
Tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām
Regula (EK) Nr. 864/2007 (“Roma II”)
16. un 27. pants
Prevalējošas imperatīvas normas
Direktīva 2009/103/EK
Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšana
28. pants

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”) (
OV 2007, L 199, 40. lpp.
; turpmāk tekstā – “Romas II regula”), 16. un 27. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/103/EK (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (
OV 2009, L 263, 11. lpp.
) 28. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību, kurā
Agostinho da Silva Martins
vēršas pret apdrošināšanas sabiedrību
Dekra Claims Services Portugal SA
saistībā ar to tiesību noteikšanu, kas ir piemērojamas pienākumam atlīdzināt kaitējumu, kurš izriet no Spānijā notikuša transportlīdzekļa negadījuma.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Romas II regula
Romas II regulas 7. apsvērumā ir noteikts:
“Regulas materiāltiesiskajai darbības jomai un noteikumiem vajadzētu būt saderīgiem ar Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās [..] (Brisele I) un instrumentiem, kuri reglamentē tiesību aktus, kas piemērojami līgumsaistībām.”
Romas II regulas 4. pantā “Vispārējs noteikums” ir paredzēts:
“1.   Ja vien šajā regulā nav paredzēts kas cits, tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām, kuras izriet no neatļautas darbības, ir tās valsts tiesību akti, kurā radies kaitējums, neatkarīgi no tā, kurā valstī iestājies notikums, kas radījis kaitējumu, un neatkarīgi no tā, kurā valstī vai kurās valstīs radušās netiešas minētā notikuma sekas.
2.   Tomēr gadījumā, ja gan personai, ko uzskata par atbildīgu, gan personai, kam nodarīts kaitējums, laikā, kad kaitējums radies, pastāvīgā mītnesvieta ir vienā un tajā pašā valstī, piemēro minētās valsts tiesību aktus.
3.   Ja visi lietas apstākļi skaidri liecina, ka neatļautā darbība ir acīmredzami ciešāk saistīta ar citu valsti, kas nav 1. vai 2. punktā norādītā valsts, piemēro attiecīgās valsts tiesību aktus. Acīmredzami ciešāka saikne ar citu valsti jo īpaši varētu būt balstīta uz jau iepriekš pastāvējušām pušu attiecībām, piemēram, uz līgumu, kas ir cieši saistīts ar attiecīgo neatļauto darbību.”
Šīs regulas 15. pantā “Piemērojamo tiesību aktu joma” ir noteikts:
“Ārpuslīgumiskām saistībām piemērojamajos tiesību aktos saskaņā ar šo regulu konkrēti reglamentē:
[..]
h)
to, kā saistības var izbeigt, un noilguma un ierobežojuma noteikumus, tostarp noteikumus par noilguma vai ierobežojuma termiņa sākumu, pārtraukšanu vai apturēšanu.”
Minētās regulas 16. pantā “Prevalējošas imperatīvas normas” ir paredzēts:
“Nekas šajā regulā neierobežo tiesas atrašanās valsts tiesību normu piemērošanu gadījumā, kad tās ir obligātas, neatkarīgi no tā, kurus tiesību aktus citos gadījumos piemēro ārpuslīgumiskām saistībām.”
Šīs regulas 27. pantā “Attiecības ar citiem Kopienas tiesību aktiem” ir noteikts:
“Šī regula neskar tādu Kopienu tiesību aktu piemērošanu, kuros saistībā ar konkrētiem jautājumiem ir paredzēti noteikumi par tiesību normu kolīziju attiecībā uz ārpuslīgumiskām saistībām.”
Romas konvencija
Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura atvērta parakstīšanai Romā 1980. gada 19. jūnijā (
OV 1980, L 266, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Romas konvencija”), 7. pantā “Imperatīvās normas” ir noteikts:
“1.   Piemērojot kādas valsts tiesību aktus saskaņā ar šo konvenciju, var atzīt citas valsts, ar kuru situācija ir cieši saistīta, tiesību aktu imperatīvās normas, ja un ciktāl saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem šādas normas ir jāpiemēro neatkarīgi no līgumam piemērojamajiem tiesību aktiem. Apsverot jautājumu par attiecīgo imperatīvo normu atzīšanu, ņem vērā to raksturu un mērķi un to piemērošanas vai nepiemērošanas sekas.
2.   Nekas šajā konvencijā neierobežo valsts, kurā atrodas tiesa, tiesību normu piemērošanu gadījumā, kad tās ir obligātas, neatkarīgi no tā, kurus tiesību aktus līgumam piemēro citos gadījumos.”
Romas I regula
Romas konvencija tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (
OV 2008, L 177, 6. lpp.
; turpmāk tekstā – “Romas I regula”). Šīs regulas 9. panta “Prevalējošas imperatīvas normas” 1. un 2. punkts ir izteikti šādā redakcijā:
“1.   Prevalējošas imperatīvas normas ir normas, kuru ievērošanu valsts uzskata par būtisku sabiedrības interešu aizsardzībai, piemēram, savas politiskās, sociālās un ekonomiskās kārtības nodrošināšanai, tiktāl, ka šīs normas piemēro jebkurai situācijai, kura ir to darbības jomā, neatkarīgi no tā, kādi tiesību akti būtu piemērojami līgumam saskaņā ar šo regulu.
2.   Nekas šajā regulā neierobežo tiesas atrašanās valsts tiesību aktos paredzēto prevalējošo imperatīvo normu piemērošanu.”
Direktīva 2009/103
Direktīvas 2009/103 28. pantā “Valsts noteikumi” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstīs saskaņā ar Līgumu var palikt spēkā vai stāties spēkā noteikumi, kas cietušai personai ir labvēlīgāki nekā šīs direktīvas izpildei vajadzīgie noteikumi.
2.   Dalībvalstis dara zināmus Komisijai to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.”
Portugāles tiesības
2007. gada 21. augusta
Decreto‑Lei Nr. 291/2007
(“Dekrētlikums Nr. 291/2007”) 11. pantā ir noteikts:
“1.   Civiltiesiskās atbildības apdrošināšana, kas ir paredzēta 4. pantā, ietver:
a)
saistībā ar Portugāles teritorijā notikušiem ceļu satiksmes negadījumiem – pienākumu izmaksāt civiltiesību aktos paredzēto atlīdzību;
b)
saistībā ar ceļu satiksmes negadījumiem, kas notikuši citās valstīs, kurās ir valsts apdrošināšanas biroji, kas ir parakstījuši Valsts apdrošināšanas sabiedrību līgumu, – pienākumu izmaksāt atlīdzību, kas paredzēta ceļu satiksmes negadījumiem piemērojamajos tiesību aktos, kurus gadījumā, ja ceļu satiksmes negadījumi ir notikuši valstīs, kurās ir piemērojams [1992. gada 2. maija] Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu [(
OV 1994, L 1, 3. lpp.
)], aizstāj ar Portugāles tiesību aktiem, ja tajos ir paredzēts lielāks segums;
c)
saistībā ar ceļu satiksmes negadījumiem, kuri notikuši iepriekšējā 10. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajās vietās, – atlīdzību tikai saskaņā ar Portugāles tiesību aktiem to dalībvalstu vai valstu rezidentiem, kuru valsts apdrošināšanas biroji ir pievienojušies Valsts apdrošināšanas biroju līgumam.
2.   Civiltiesiskās atbildības apdrošināšana, kas ir paredzēta 4. pantā, ietver gājējiem, velosipēdistiem un citiem publisko ceļu lietotājiem, kas neizmanto mehāniskos transportlīdzekļus, radīto kaitējumu, ciktāl piemērojamajos tiesību aktos par civiltiesisko atbildību saistībā ar transportlīdzekļa izraisītu ceļu satiksmes negadījumu ir uzlikts pienākums atlīdzināt šo kaitējumu.”
Código Civil
(Civilkodekss) 498. pantā “Noilgums” ir paredzēts:
“1.   Tiesībām uz atlīdzību noilguma termiņš ir trīs gadi no dienas, kurā cietušais ir uzzinājis par savām tiesībām, lai arī viņam nav bijis zināms ne par atbildīgo personu, ne arī pilnīgu kaitējuma apmēru, neskarot parasto noilguma termiņu gadījumā, ja būtu beidzies attiecīgais termiņš, sākot no notikuma, kas radījis zaudējumus, datuma.
2.   Tāpat noilguma termiņš atbildīgo personu tiesībām celt regresa prasības ir trīs gadi no saistību izpildes dienas.
3.   Ja prettiesiska darbība ir tāda noziedzīga nodarījuma sastāvdaļa, kuram ir noteikts ilgāks noilguma termiņš, piemēro minēto termiņu.
4.   Noilgums tiesībām uz zaudējumu atlīdzību neizraisa noilgumu ne prasībām uz īpašumtiesību atjaunošanu, ne arī prasībām veikt atmaksu netaisnas iedzīvošanās dēļ, gadījumā, ja ir celta viena vai otra prasība.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2015. gada 20. augustā Spānijā notika ceļu satiksmes negadījums starp diviem transportlīdzekļiem, viens no kuriem bija reģistrēts Portugālē un kuru vadīja tā īpašnieks
A. da Silva Martins
, un otrais no kuriem bija reģistrēts Spānijā un apdrošināts apdrošināšanas sabiedrībā
Segur Caixa
, ko Portugālē pārstāv
Dekra Claims Services Portugal
.
Spānijā reģistrētā transportlīdzekļa priekšpuse sadūrās ar
A. da Silva Martins
transportlīdzekļa aizmugurējo daļu, un tas, ņemot vērā radītos bojājumus, vairs nevarēja piedalīties satiksmē. Tādējādi šis transportlīdzeklis tika pārvests uz Portugāli, kur tika veikts tā remonts.
A. da Silva Martins
transportlīdzekļa remonta izdevumus sākotnēji apmaksāja apdrošināšanas sabiedrība
Axa Portugal
, šobrīd –
Ageas Portugal
, saskaņā ar apdrošināšanu pret transportlīdzekļa bojājumiem sadursmes rezultātā. Tā kā par negadījumu bija atbildīgs tikai Spānijā reģistrētā transportlīdzekļa vadītājs, viņa apdrošinātājs
Segur Caixa
atlīdzināja minētos
Axa Portugal
izdevumus.
Pamatlietā
A. da Silva Martins
prasa atlīdzināt no negadījuma izrietošu netiešu kaitējumu.
Viņš norāda, ka pamatlietai piemērojamās tiesības esot Portugāles tiesības, proti, Civilkodeksa 498. panta 1. punkts, kurā prasībai atlīdzināt no negadījuma izrietošo kaitējumu ir paredzēts trīs gadu noilguma termiņš. Tā kā negadījums notika 2015. gada 20. augustā, tiesvedības uzsākšana, kura tika veikta 2016. gada 11. novembrī, tātad iekļaujoties termiņos.
Savukārt
Segur Caixa
norāda, ka prasītāja pamatlietā kaitējuma atlīdzības prasībai piemērojamās tiesības esot Spānijas tiesības, kurās prasībai atlīdzināt no negadījuma izrietošo kaitējumu ir paredzēts viena gada noilguma termiņš. Tātad šis prasījums esot izvirzīts pēc termiņa beigām.
Pirmās instances tiesa apmierināja
Segur Caixa
izvirzīto iebildi saistībā ar noilgumu.
A. da Silva Martins
pārsūdzēja šīs tiesas pasludināto spriedumu, lūdzot to atcelt un piemērot Portugāles tiesībās paredzēto noilguma termiņu.
Iesniedzējtiesa norāda, ka atbilstoši Romas II regulai ir piemērojamas Spānijas tiesības, kurās ir paredzēts noilguma termiņš viena gada apmērā. Tomēr, tā kā Direktīvas 2009/103 un Portugālē spēkā esošās mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku obligātās civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas sistēmas, kurā ir paredzēts trīs gadu noilguma termiņš, piemērošana arī nav izslēgta, šai tiesai it īpaši rodas jautājums, vai Portugāles tiesību aktiem, ar kuriem šī direktīva ir transponēta valsts tiesību sistēmā un kuros ir paredzēts, ka valsts – Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu dalībnieces, kurā ir noticis ceļu satiksmes negadījums, tiesības tiek aizstātas ar Portugāles tiesībām, “ja tajās ir paredzēts lielāks segums”, ir imperatīvs raksturs Romas II regulas 16. panta izpratnē.
Šajos apstākļos
Tribunal da Relação de Lisboa
(Lisabonas apelācijas tiesa, Portugāle) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ir jāuzskata, ka priekšroka ir jādod Portugālē spēkā esošajam regulējumam kā prevalējošai imperatīvai normai Romas II regulas 16. panta izpratnē?
2)
Vai minētais regulējums ir Savienības tiesību norma, kas reglamentē noteikumus par tiesību normu kolīziju Romas II regulas 27. panta izpratnē?
3)
Vai, ņemot vērā Direktīvas 2009/103 28. pantu, ir jāuzskata, ka Portugāles pilsonim, kas ir cietis ceļu satiksmes negadījumā Spānijā, ir piemērojama Portugāles Civilkodeksa 498. panta 3. punktā paredzētā noilguma sistēma?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Romas II regulas 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu valsts tiesību normu kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, kurā prasībai par kaitējuma, ko ir radījis negadījums, atlīdzību ir paredzēts trīs gadu noilguma termiņš, var uzskatīt par prevalējošu imperatīvu tiesību normu šī panta izpratnē.
Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka no Romas II regulas 4. panta 1. punkta izriet, ka tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām, kuras izriet no neatļautas darbības, ir tās valsts tiesību akti, kurā radies kaitējums, neatkarīgi no tā, kurā valstī iestājies notikums, kas radījis kaitējumu, un neatkarīgi no tā, kurā valstī vai kurās valstīs radušās netiešas minētā notikuma sekas.
Otrkārt, šīs regulas 15. panta h) punktā ir noteikts, ka ārpuslīgumiskām saistībām piemērojamajos tiesību aktos saskaņā ar šo regulu konkrēti ir reglamentējami noteikumi par noilgumu un ierobežojumu.
Tomēr ar Romas II regulas 16. pantu ir atļauta tiesas atrašanās valsts tiesību normu piemērošana gadījumā, kad tās ir obligātas, neatkarīgi no tā, kurus tiesību aktus citos gadījumos piemēro ārpuslīgumiskām saistībām.
Lai gan šajā pantā izmantotais “prevalējošu imperatīvu normu” jēdziens minētās regulas kontekstā nav definēts, ir jāatzīmē, ka Romas I regulas 9. panta 1. punktā prevalējošas imperatīvas normas ir definētas kā imperatīvas normas, kuru ievērošanu valsts uzskata par būtisku sabiedrības interešu aizsardzībai, piemēram, savas politiskās, sociālās un ekonomiskās kārtības nodrošināšanai, tiktāl, ka šīs normas ir piemērojamas jebkurai situācijai, kura ir to darbības jomā, neatkarīgi no tā, kādi tiesību akti būtu piemērojami līgumam saskaņā ar šo regulu.
Tā kā saskaņotības prasība Romas I regulas un Romas II regulas piemērošanā (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic,
C‑359/14 un C‑475/14
,
EU:C:2016:40
,
43.
punkts) pieprasa abās šajās regulās izmantoto funkcionāli identisko jēdzienu interpretācijas saskaņošanu tiktāl, ciktāl tas vien ir iespējams, ir jākonstatē, ka neatkarīgi no fakta, ka noteiktās Romas II regulas valodu redakcijās, salīdzinot ar Romas I regulu, tiek izmantota atšķirīga terminoloģija, [jēdziens] “prevalējošas imperatīvas normas” Romas II regulas 16. panta izpratnē atbilst “prevalējošu imperatīvu normu” [jēdziena] definīcijai Romas I regulas 9. panta izpratnē, tā ka šī pēdējā minētā jēdziena Tiesas veiktā interpretācija ir piemērojama jēdziena “prevalējošas imperatīvas normas” Romas II regulas 16. panta izpratnē interpretācijai.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Romas konvencijas kontekstā Tiesa ir uzsvērusi, ka izņēmums attiecībā uz “imperatīvu tiesību normu” attiecīgās dalībvalsts tiesību aktu izpratnē esamību ir interpretējams šauri (spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
,
49.
punkts).
Saskaņā ar Tiesas judikatūru šajā kontekstā valsts tiesai, veicot vērtējumu par to valsts tiesību normu “imperatīvo” raksturu, ar kurām tā paredz aizstāt līguma pušu tieši izvēlētās tiesību normas, ir jāņem vērā ne vien šo tiesību normu teksts, bet arī attiecīgo tiesību normu vispārējā sistēma un visi to pieņemšanas apstākļi, lai no tā varētu secināt, vai šīm normām ir imperatīvs raksturs, ciktāl ir konstatējams, ka valsts likumdevējs tiesību normas ir pieņēmis nolūkā aizsargāt intereses, kuras attiecīgajā dalībvalstī tiek uzskatītas par būtiskām (spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
,
50.
punkts).
Pēc analoģijas ir jākonstatē, ka, runājot par “prevalējošu imperatīvu normu” Romas II regulas 16. panta izpratnē iespējamu identificēšanu, iesniedzējtiesai, pamatojoties uz šo tiesību normu redakcijas, vispārējās sistēmas, mērķu, kā arī šo tiesību normu pieņemšanas konteksta detalizētu analīzi, ir jākonstatē, ka tām ir tāda nozīme valsts tiesību sistēmā, kura pamato atkāpi no piemērojamajām tiesībām, kuras ir noteiktas, piemērojot šīs regulas 4. pantu.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Dekrētlikuma Nr. 291/2007 11. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka saistībā ar ceļu satiksmes negadījumiem, kuri ir notikuši to valstu teritorijā, kuras ir Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu dalībnieces, pienākums izmaksāt atlīdzību, kas ir paredzēts ceļu satiksmes negadījumiem piemērojamajos tiesību aktos, ir aizstājams ar Portugāles tiesību aktos paredzēto pienākumu, ja tajos ir paredzēts lielāks segums. Piemērojot Civilkodeksa 498. panta 1. punktu, prasībai par kaitējuma, ko ir radījis negadījums, atlīdzību ir paredzēts trīs gadu noilguma termiņš, savukārt Spānijas tiesībās, kuras iesniedzējtiesa uzskata par piemērojamām šajā lietā atbilstoši Romas II regulas 4. pantam, paredzētais termiņš ir viens gads.
Lai gan Tiesai nav jānovērtē iepriekšējā punktā minētās tiesību normas atbilstoši šī sprieduma 31. punktā minētajiem kritērijiem, ir jāuzsver, ka, neraugoties uz valsts tiesību normu, kas attiecas uz noilgumu, daudzveidību, ar Romas II regulas 15. panta h) punktu tās ir tieši pakļautas piemērojamo tiesību noteikšanas vispārējam noteikumam un nevienā citā Savienības tiesību aktā nav noteiktas īpašas prasības noilguma jomā, kas būtu piemērojamas tādai prasībai, kāda tiek izskatīta pamatlietā.
Šajos apstākļos, kā norāda Eiropas Komisija, lai prasībai atlīdzināt kaitējumu, kas izriet no negadījuma, varētu piemērot citu noilguma termiņu, nevis to, kas ir paredzēts tiesībās, kuras ir atzītas par piemērojamām, būtu jāidentificē īpaši būtiski iemesli, tādi kā tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā acīmredzams pārkāpums, kas izrietētu no tiesību, kuras ir atzītas par piemērojamām saskaņā ar Romas II regulas 4. pantu, piemērošanas.
No iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Romas II regulas 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda valsts tiesību norma kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, kurā prasībai par kaitējuma, kas izriet no negadījuma, atlīdzību ir paredzēts trīs gadu noilguma termiņš, nevar tikt uzskatīta par prevalējošu imperatīvu normu šī panta izpratnē, ja vien tiesa, kura izskata lietu, pamatojoties uz šīs tiesību normas redakcijas, vispārējās sistēmas, mērķu, kā arī šīs tiesību normas pieņemšanas konteksta detalizētu analīzi, konstatē, ka tai ir tāda nozīme valsts tiesību sistēmā, kura pamato atkāpi no piemērojamajām tiesībām, kuras ir noteiktas, piemērojot šīs regulas 4. pantu.
Par otro un trešo jautājumu
Ar savu otro un trešo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Romas II regulas 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Direktīvas 2009/103 28. pants, kā tas ir transponēts valsts tiesībās, ir Savienības tiesību norma, kurā ir paredzēti noteikumi par tiesību normu kolīziju attiecībā uz ārpuslīgumiskām saistībām šī 27. panta izpratnē?
Atbilstoši minētajam 27. pantam Romas II regula neskar tādu Savienības tiesību aktu piemērošanu, kuros saistībā ar konkrētiem jautājumiem ir paredzēti noteikumi par tiesību normu kolīziju attiecībā uz ārpuslīgumiskām saistībām.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka nedz no Direktīvas 2009/103 teksta, nedz no tās mērķiem neizriet, ka tā būtu paredzēta kolīziju normu noteikšanai (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic,
C‑359/14 un C‑475/14
,
EU:C:2016:40
,
40.
punkts).
Ar minēto direktīvu dalībvalstīm ir tikai paredzēts pienākums veikt pasākumus, kas nodrošinātu, lai ceļu satiksmes negadījumā cietušais un šajā negadījumā iesaistīta transportlīdzekļa īpašnieks būtu aizsargāti (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic,
C‑359/14 un C‑475/14
,
EU:C:2016:40
,
39.
punkts).
Otrkārt, ir jānorāda, ka, lai gan atbilstoši tās mērķim aizsargāt mehānisko transportlīdzekļu izraisītos ceļu satiksmes negadījumos cietušos Direktīvas 2009/103 28. pantā ir ļauts pieņemt noteikumus, kuri minētajiem cietušajiem ir labvēlīgāki, salīdzinot ar šajā direktīvā prasītajiem noteikumiem, šī tiesību norma attiecas tikai uz transponējošiem dalībvalsts tiesību aktiem un neskar jautājumu par to, vai konkrētā lietā būtu piemērojami šie labvēlīgākie noteikumi, nevis citu dalībvalstu noteikumi.
Tātad šādā gadījumā transponējošo valsts tiesību aktu vērtējums ir veicams tikai pēc tam, kad vispirms atbilstoši Romas II regulai ir noteiktas piemērojamās tiesības.
Tādējādi uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Romas II regulas 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Direktīvas 2009/103 28. pants, kā tas ir transponēts valsts tiesībās, nav uzskatāms par Savienības tiesību normu, kurā ir paredzēti noteikumi par tiesību normu kolīziju attiecībā uz ārpuslīgumiskām saistībām šī 27. panta izpratnē.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”), 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda valsts tiesību norma kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, kurā prasībai par kaitējuma, kas izriet no negadījuma, atlīdzību ir paredzēts trīs gadu noilguma termiņš, nevar tikt uzskatīta par prevalējošu imperatīvu normu šī panta izpratnē, ja vien tiesa, kura izskata lietu, pamatojoties uz šīs tiesību normas redakcijas, vispārējās sistēmas, mērķu, kā arī šīs tiesību normas pieņemšanas konteksta detalizētu analīzi, konstatē, ka tai ir tāda nozīme valsts tiesību sistēmā, kura pamato atkāpi no piemērojamajām tiesībām, kuras ir noteiktas, piemērojot šīs regulas 4. pantu.

2)
Regulas Nr. 864/2007 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/103/EK (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 28. pants, kā tas ir transponēts valsts tiesībās, nav uzskatāms par Savienības tiesību normu, kurā ir paredzēti noteikumi par tiesību normu kolīziju attiecībā uz ārpuslīgumiskām saistībām šī 27. panta izpratnē?

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – portugāļu.