CELEX: 62018CJ0332
Muutoksenhaku
Valtiontuki
Alumiinin tuotanto
Sopimuksessa myönnetty sähkön toimitusta koskeva suosituimmuustariffi
Päätös, jossa tuki todetaan sisämarkkinoille soveltuvaksi
Sopimuksen irtisanominen
Irtisanomisen vaikutusten lykkääminen välitoimia koskevalla tuomioistuimen ratkaisulla
Päätös, jossa tuki todetaan sääntöjenvastaiseksi

Mytilinaios Anonymos Etairia – Omilos Epicheiriseon vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 13.3.2018 antaman tuomion Alouminion v. komissio (
T-542/11 RENV
, ei julkaistu,
EU:T:2018:132
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sen kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan valtiontuesta SA.26117 – C 2/10 (ex NN 62/09), jota Kreikka on myöntänyt Alouminion tis Ellados A.E:lle, 13.7.2011 annettu komission päätös 2012/339/EU (
EUVL 2012, L 166, s. 83
; jäljempänä riidanalainen päätös).
Asian tausta
Alouminion tis Ellados AE, jonka seuraajia Alouminion AE, Alouminion tis Ellados VEAE ja Mytilinaios Anonymos Etairia – Omilos Epicheiriseon (jäljempänä erotuksetta valittaja) ovat peräkkäin, tuottaa alumiinia Kreikassa.
Valittaja teki vuonna 1960 julkisessa omistuksessa olevan sähköyhtiön, Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE:n (DEI), kanssa sopimuksen (jäljempänä vuoden 1960 sopimus), jonka mukaan sille myönnettiin sähkön toimitusta koskeva suosituimmuustariffi (jäljempänä suosituimmuustariffi).
Vuoden 1960 sopimuksen 2 artiklan 3 kohdassa määrättiin kyseisen sopimuksen voimassaolon automaattisesta jatkumisesta viideksi vuodeksi kerrallaan, jollei jompikumpi sopimuspuolista irtisano sopimusta kahden vuoden irtisanomisajalla ja anna tätä irtisanomista tiedoksi vastaanottotodistuksella varustetulla kirjatulla kirjeellä.
Valittajan ja Kreikan valtion välillä tehdyn ja vuonna 1969 annetulla asetuksella (jäljempänä vuoden 1969 asetus) formalisoidun sopimuksen mukaan vuoden 1960 sopimuksen oli tarkoitus päättyä 31.3.2006, jollei sen voimassaoloa jatkettaisi sen määräysten mukaisesti.
Euroopan komissio totesi riidanalaisesta valtiontuesta Alouminion tis Ellados AE:lle, tuki NN 83/91, 23.1.1992 tekemässään päätöksessä SG (92) D/867 (jäljempänä vuoden 1992 päätös), että tälle yritykselle myönnetty suosituimmuustariffi oli sisämarkkinoille soveltuva valtiontuki.
Komissio hyväksyi 16.10.2002 tehdyssä päätöksessä, jonka otsikko on ”[SEUT 107 ja SEUT 108] artiklan mukaisen valtiontuen hyväksyminen – Tapaukset, joita komissio ei vastusta” (
EYVL 2003, C 9, s. 6
), Helleenien tasavallan sähköalalla myöntämän tuen (jäljempänä vuoden 2002 päätös).
DEI ilmoitti helmikuussa 2004 valittajalle aikomuksestaan irtisanoa vuoden 1960 sopimus ja lakkasi sopimusmääräysten mukaisesti soveltamasta valittajaan suosituimmuustariffia 1.4.2006 lukien.
Valittaja riitautti kyseisen irtisanomisen toimivaltaisissa kansallisissa tuomioistuimissa.
Monomeles Protodikeio Athinon (yhden tuomarin kokoonpanossa toimiva Ateenan alioikeus, Kreikka) lykkäsi välitoimimenettelyssä 5.1.2007 antamallaan määräyksellä (jäljempänä ensimmäinen välitoimimääräys) väliaikaisesti ja ex nunc mainitun irtisanomisen vaikutuksia. Kyseinen tuomioistuin katsoi, että mainittu irtisanominen ei ollut vuoden 1960 sopimuksen ehtojen ja sovellettavan kansallisen lainsäädännön perusteella pätevä.
DEI riitautti ensimmäisen välitoimimääräyksen Polymeles Protodikeio Athinonissa (Ateenan alioikeus, Kreikka), joka hyväksyi samoin välitoimimenettelyssä 6.3.2008 antamallaan määräyksellä ex nunc DEI:n vaatimuksen, joka koski vuoden 1960 sopimuksen irtisanomista ja suosituimmuustariffin soveltamisen lakkaamista.
Näin ollen valittajaan sovellettiin yhä suosituimmuustariffia 5.1.2007–6.3.2008 (jäljempänä kyseinen ajanjakso).
Heinäkuussa 2008 komissiolle tehtiin useita kanteluja, jotka koskivat erityisesti suosituimmuustariffia. Komissio ilmoitti 27.1.2010 päivätyllä kirjeellä Helleenien tasavallalle päätöksestään aloittaa SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely ja kehotti niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa yhden kuukauden kuluessa kyseisen päätöksen julkaisemisesta.
Mainittu päätös julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 16.4.2010 (
EUVL 2010, C 96, s. 7
).
Komissio ilmaisi kyseisessä päätöksessä epäilynsä siitä, oliko DEI:n valittajaan soveltama suosituimmuustariffi kyseisenä ajanjaksona samantasoinen kuin muihin Kreikkaan sijoittautuneisiin suuriin suurjännitesähkön teollisiin käyttäjiin sovellettu tariffi, koska suosituimmuustariffin, jonka soveltamisen oli ollut tarkoitus lakata 31.3.2006, voimassaoloa oli jatkettu ensimmäisellä välitoimimääräyksellä.
Helleenien tasavalta, valittaja ja DEI lähettivät huomautuksensa komissiolle.
Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että Helleenien tasavalta oli myöntänyt sääntöjenvastaisesti valittajalle 17,4 miljoonan euron suuruisen valtiontuen soveltamalla suosituimmuustariffia kyseisenä ajanjaksona. Koska tämä tuki oli myönnetty SEUT 108 artiklan 3 kohdan vastaisesti eikä se näin ollen soveltunut sisämarkkinoille, komissio velvoitti Helleenien tasavallan perimään sen takaisin valittajalta.
Oikeudenkäyntimenettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja 8.10.2014 annettu tuomio Alouminion v. komissio (
T-542/11
,
EU:T:2014:859
)
Valittaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 6.10.2011 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi. Valittaja esitti kanteensa tueksi kymmenen kanneperustetta.
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi 8.10.2014 antamallaan tuomiolla Alouminion v. komissio (
T-542/11
,
EU:T:2014:859
) ensimmäisen kanneperusteen ja kumosi riidanalaisen päätöksen lausumatta muista kyseisen kanteen kanneperusteista.
Oikeudenkäyntimenettely unionin tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
DEI haki unionin tuomioistuimen kirjaamoon 18.12.2014 toimittamallaan valituskirjelmällä muutosta valituksenalaiseen tuomioon.
Unionin tuomioistuin kumosi 26.10.2016 antamallaan tuomiolla DEI ja komissio v. Alouminion tis Ellados (
C-590/14 P
,
EU:C:2016:797
) 8.10.2014 annetun tuomion Alouminion v. komissio (
T-542/11
,
EU:T:2014:859
), palautti asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja määräsi, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Unionin tuomioistuimen tämän tuomion jälkeen unionin yleinen tuomioistuin tutki valittajan kanteessaan esittämät toisesta kymmenenteen kanneperusteen, joista se ei ollut lausunut 8.10.2014 antamassaan tuomiossa Alouminion v. komissio (
T-542/11
,
EU:T:2014:859
).
Erityisesti viides ja seitsemäs kanneperuste voidaan selostaa lyhyesti seuraavalla tavalla.
Valittaja väitti viidennessä kanneperusteessaan, johon sisältyi kolme osaa, että komissio oli rikkonut SEUT 107 artiklan 1 kohtaa.
Valittaja väitti tämän kanneperusteen ensimmäisessä osassa, että suosituimmuustariffi ei ollut SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu etu. Valittaja väitti tämän kanneperusteen toisessa osassa pääasiallisesti, että kyseinen tariffi ei ole valikoiva. Kanneperusteen kolmannessa osassa valittaja väitti, että komissio oli arvioinut virheellisesti suosituimmuustariffin vaikutuksia, koska valittajan mukaan mainitulla tariffilla ei ollut vaikutuksia jäsenvaltioiden väliseen kauppaan eikä se ollut vääristänyt kilpailua.
Seitsemäs kanneperuste koski puolustautumisoikeuksien loukkaamista.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisessa tuomiossa kaikki valittajan esittämät kanneperusteet, ja se hylkäsi näin ollen kanteen kokonaisuudessaan.
Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Valittaja vaatii muutoksenhaussaan, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion, ratkaisee asian, kumoaa riidanalaisen päätöksen ja velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää muutoksenhaun perusteettomana ja velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
DEI vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen kokonaisuudessaan ja velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vaatimus asian käsittelyn suullisen vaiheen aloittamisesta uudelleen
Valittaja vaatii unionin tuomioistuimen kirjaamoon 9.9.2019 toimittamallaan kirjeellä saada korjata unionin yleiselle tuomioistuimelle jo esittämänsä asiakirjan toimittamiseen liittyvät puutteet, tai muussa tapauksessa, että suullinen käsittely aloitetaan uudelleen unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 83 artiklan nojalla, jotta valittaja voi puutteet korjatakseen toimittaa mainitun asiakirjan.
Valittaja esittää vaatimuksensa tueksi, että komissio väitti unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, että taulukkoa, josta käyvät ilmi kyseisenä ajanjaksona suosituimmuustariffin ja muihin suuriin suurjännitesähkön teollisiin käyttäjiin sovelletun tariffin määrät ja jonka valittaja oli toimittanut unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen liitteessä 12, oli mahdotonta lukea.
Valittaja myöntää, että tämän asiakirjan lukeminen saattoi olla vaikeaa siinä käytettyjen värien vuoksi ja koska sitä oli valokopioitu ja digitalisoitu useita kertoja, ja se pyysi näin ollen lupaa saada toimittaa uudestaan tämän asiakirjan sellaisen version, josta on poistettu siinä olleet tummat kohdat, jotta sitä on helpompi lukea ja jotta unionin tuomioistuin voi ottaa sen huomioon.
On korostettava, että koska unionin tuomioistuin on hylännyt pyynnön saada korjata kyseisen asiakirjan toimittamiseen liittyvät puutteet liian myöhään jätettynä, valittajan kirjelmän on katsottava olevan suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskeva pyyntö.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että työjärjestyksensä 83 artiklan perusteella unionin tuomioistuin voi julkisasiamiestä kuultuaan milloin tahansa määrätä asian käsittelyn suullisen vaiheen aloitettavaksi uudelleen erityisesti, jos unionin tuomioistuin katsoo, ettei sillä ole riittävästi tietoa asiasta, tai jos asia on ratkaistava sellaisella perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua (tuomio 6.3.2018, Achmea,
C-284/16
,
EU:C:2018:158
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa valittaja pyytää suullisen käsittelyn aloittamista uudelleen vain saadakseen puutteet korjatakseen toimittaa kyseisestä asiakirjasta sellaisen version, joka on sen mukaan luettavissa, varmistaakseen, että unionin tuomioistuin ottaa sen huomioon.
On kuitenkin todettava, että mainittuun asiakirjaan sisältyvä taulukko oli unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisun kannalta merkityksellisten tietojen osalta riittävästi luettavissa sellaisena kuin se on unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetyn kannekirjelmän liitteessä 12. Unionin tuomioistuin on näin ollen voinut ottaa sen huomioon.
Tästä seuraa, että unionin tuomioistuimella on riittävästi tietoa asiasta ja sillä on käytettävissään kaikki nyt käsiteltävänä olevan valituksen ratkaisemiseksi tarvittavat seikat.
Unionin tuomioistuin hylkää näin ollen julkisasiamiestä kuultuaan asian käsittelyn suullisen vaiheen uudelleen aloittamista koskevan pyynnön.
Valituksen tarkastelu
Valittaja esittää valituksensa tueksi kolme valitusperustetta, joissa se pääasiallisesti riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen perustelut, joilla se hylkäsi valittajan sille esittämät viidennen ja seitsemännen kanneperusteen.
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee SEUT 107 artiklan 1 kohdan rikkomista, jakautuu kolmeen osaan, jotka koskevat unionin yleisen tuomioistuimen arviointia siitä, onko kyseessä etu ja onko väitetty etu valikoiva, sekä kyseisen toimen vaikutuksesta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja kilpailuun.
Toinen valitusperuste koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut sille kuuluvaa perusteluvelvollisuutta.
Kolmas valitusperuste koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on hylännyt sille esitetyn seitsemännen kanneperusteen, joka koski puolustautumisoikeuksien loukkaamista.
Nyt käsiteltävänä olevan valituksen perusteltavuutta koskevan arvioinnin helpottamiseksi on tutkittava aluksi kolmas valitusperuste, sitten ensimmäisen valitusperusteen toinen ja kolmas osa, ja lopuksi ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa ja toinen valitusperuste yhdessä.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää kolmannessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen hylätessään valituksenalaisen tuomion 179–200 kohdassa valittajan lausumat, jotka koskivat puolustautumisoikeuksien loukkaamista.
Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on erityisesti katsonut yhtäältä, että puolustautumisoikeudet, joihin tuensaaja voi vedota, koskevat ainoastaan oikeutta osallistua hallinnolliseen menettelyyn, ja toisaalta, että valittaja ei ole vedonnut seikkoihin, jotka osoittavat, että väitetyn sääntöjenvastaisuuden puuttuessa menettely olisi voinut päättyä toisenlaiseen tulokseen.
Valittaja korostaa tältä osin, että yleensä tuensaajan hyväksi tulevien menettelyllisten takeiden puute valtiontukien valvontamenettelyssä korvataan sillä seikalla, että jäsenvaltioilla on intressejä, jotka ovat yhtäpitäviä tuensaajan intressien kanssa, joten ne valmistelevat asiaa yhdessä, toimittavat tietoja ja tarvittaessa esittävät yhteisen puolustuksen komission mahdollisia väitteitä vastaan.
Valittaja on kuitenkin jo korostanut unionin yleisessä tuomioistuimessa, että näin ei ollut käsiteltävässä tapauksessa. Sen intressit kyseisen tuen saajana eivät ole yhtäpitäviä Kreikan valtion intressien kanssa, ja tästä syystä se, toisin kuin DEI, ei ollut osallistunut komissiossa käytyyn menettelyyn, sitä ei ollut pyydetty toimittamaan tietoja eikä sille ollut tiedotettu kyseisestä tutkimuksesta. Tästä syystä se sai tiedon mainitusta tutkimuksesta vasta, kun tiedonanto perusteellisesta tutkimuksesta julkaistiin.
Valittaja toteaa lisäksi, että koska komissio ei viitannut kyseisessä tiedoksiannossa vuoden 2002 päätökseen, johon riidanalainen päätös pääasiallisesti perustuu, valittaja saattoi esittää tätä koskevat väitteensä vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen yhteydessä. Valittaja toteaa, että koska unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan väitteet sillä perusteella, että niihin oli vedottu vasta määräajan päätyttyä, valittajaa ei ole kuultu ja puolustautumisoikeuksia on siten loukattu, toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 197 kohdassa.
Lisäksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että valittaja ei ollut esittänyt väitteitä, jotka koskivat sitä, että tulos olisi ollut toisenlainen, jos sillä olisi ollut mahdollisuus esittää vuoden 2002 päätöstä koskevat väitteensä. Valittaja näet väitti unionin yleisessä tuomioistuimessa, että jos puolustautumisoikeuksia olisi kunnioitettu, mainittu päätös ei olisi voinut olla osa riidanalaisen päätöksen perusteluja, koska siinä ei sen mukaan mainita sitä, että suosituimmuustariffi oli valtiontuki. Valittaja toteaa, että joka tapauksessa on niin, että sitä kohtaan ei voida vedota vuoden 2002 päätökseen.
Komissio ja DEI katsovat, että tämä valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Heti aluksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, johon unionin yleinen tuomioistuin on sitä paitsi viitannut valituksenalaisen tuomion 194 kohdassa, käy ilmi, että valtiontukien valvontamenettelyssä tuensaajalla ei ole kaikkien niiden joukossa, joita asia koskee, mitään erityistä asemaa eikä tämä voi vedota puolustautumisoikeuksiin (ks. vastaavasti tuomio 24.9.2002, Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio,
C-74/00 P ja C-75/00 P
,
EU:C:2002:524
,
kohta).
Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 196 kohdassa, valittajalla oli kuitenkin kyseisen tuen saajana mahdollisuus esittää huomautuksia menettelyssä, joka johti riidanalaisen päätöksen antamiseen, koska tämä oikeus vahvistetaan erityisesti SEUT 108 artiklan 2 kohdassa.
Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta käy ilmi, että valittajalla oli mainitun menettelyn yhteydessä mahdollisuus esittää huomautuksia, ja tämä on myös vahvistettu unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen perustellusti valituksenalaisen tuomion 197 kohdassa, että valittaja ei voinut perustellusti väittää, että puolustautumisoikeuksia oli loukattu mainitussa menettelyssä.
Vuoden 2002 päätöksestä on todettava, kuten unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa, että komissiolla ei ollut velvollisuutta esittää muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa tiedonannossaan täydellistä arviota kyseisestä tuesta.
Joka tapauksessa on niin, että koska vuoden 2002 päätös julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä ja koska valittaja näin ollen saattoi tutustua siihen, valittaja ei voi pätevästi väittää, että siitä, että mainitussa tiedonannossa ei viitattu kyseiseen päätökseen, aiheutui, että se ei ollut voinut saada tietoa mainitun päätöksen olemassaolosta tai että mainittuun päätökseen ei voitu vedota sitä vastaan.
Väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että valittaja ei ollut väittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa, että tulos olisi ollut toisenlainen, jos sillä olisi ollut mahdollisuus esittää vuoden 2002 päätöstä koskevat väitteensä, on todettava, että tämä väite perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
Unionin yleinen tuomioistuin ei näet valituksenalaisen tuomion 199 kohdassa todennut, että valittaja ei ollut vedonnut tätä koskeviin seikkoihin, vaan se totesi, että valittaja ei ollut esittänyt mitään seikkaa, joka olisi omiaan osoittamaan, että väitetyn sääntöjenvastaisuuden puuttuessa menettely olisi voinut päättyä toisenlaiseen tulokseen.
Kolmas valitusperuste on tämän vuoksi hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää ensimmäisen valitusperusteensa toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 146–148 kohdassa tehnyt oikeudellisia virheitä kyseisen edun valikoivuutta koskevassa arvioinnissaan.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti keskittynyt siihen seikkaan, että valittaja oli kyseisenä ajanjaksona ainoa yritys, johon sovellettiin suosituimmuustariffia, ja on jättänyt ottamatta huomioon kyseisen toimenpiteen oikeudellisen luonteen ja sen toteuttamiseen johtaneet syyt.
Valittaja muistuttaa, että unionin tuomioistuin täsmensi 4.6.2015 antamassaan tuomiossa komissio v. MOL (
C-15/14 P
,
EU:C:2015:362
,
kohta), että sitä, onko tietty toimenpide valikoiva, on arvioitava siinä prosessuaalisessa kehyksessä, jossa tämä toimenpide on toteutettu. Unionin tuomioistuin katsoi siten, että valikoivuusvaatimuksen merkitys vaihtelee sen mukaan, pidetäänkö kyseistä toimenpidettä yleisenä tukijärjestelmänä vai yksittäisenä tukena. Jälkimmäisessä tapauksessa taloudellisen edun toteaminen mahdollistaa lähtökohtaisesti sen, että toimenpide oletetaan valikoivaksi. Sitä vastoin tutkittaessa yleistä tukijärjestelmää on selvitettävä, tuottaako asianomainen toimenpide – siitä huolimatta, että siitä on yleistä etua – etua yksinomaan tietyille yrityksille tai tietyille toimialoille.
Valittaja päättelee tästä, että unionin yleisen tuomioistuimen oli tutkittava, oliko kansallinen tuomioistuin ensimmäisen välitoimimääräyksen antaessaan kohdellut keskenään eri tavalla sellaisia yrityksiä, jotka olivat tavoitellun päämäärän kannalta toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa, ja onko se näin ollen myöntänyt valittajalle valikoivasti edun, joka on omiaan suosimaan sitä verrattuna muihin vastaavanlaisessa tilanteessa oleviin yrityksiin.
Valittaja toteaa, että siltä osin kuin kansallinen tuomioistuin, joka käsittelee asiaa välitoimimenettelyssä ja määrää väliaikaisia suojatoimenpiteitä, on pelkästään soveltanut Kreikan oikeuden yleisiä säännöksiä, joilla suojellaan kaikkia niitä, jotka vetoavat sopimukseen perustuvien oikeuksiensa menettämiseen, mikään ei viittaa siihen, että vastaavanlaisessa tilanteessa vastaavia toimenpiteitä, jotka valittajalle on myönnetty ensimmäisessä välitoimimääräyksessä, ei olisi myönnetty kaikille muille yrityksille, erityisesti Larkolle, joka on toiseksi suurin Kreikkaan sijoittautunut suurjännitesähkön käyttäjä ja jolle, kuten valittajalle, oli myönnetty suosituimmuustariffi kyseistä ajanjaksoa lukuun ottamatta. Kyseistä toimenpidettä ei valittajan mukaan näin ollen toteutettu valikoivasti.
Komissio ja DEI katsovat, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että 4.6.2015 annetusta tuomiosta komissio v. MOL (
C-15/14 P
,
EU:C:2015:362
,
kohta) käy ilmi, että valikoivuusvaatimuksen merkitys vaihtelee sen mukaan, pidetäänkö kyseistä toimenpidettä yleisenä tukijärjestelmänä vai yksittäisenä tukena. Jälkimmäisessä tapauksessa taloudellisen edun toteaminen mahdollistaa lähtökohtaisesti sen, että toimenpide oletetaan valikoivaksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että toisin kuin valittaja väittää, kyseinen toimenpide eli ensimmäisessä välitoimimääräyksessä määrätty toimenpide ei ole yleinen tukijärjestelmä vaan yksittäinen tuki.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 147 kohdassa, ensimmäisellä välitoimimääräyksellä oli oikeusvaikutuksia ex nunc siten, että ne koskivat vain kyseisen asian osapuolia eli valittajaa ja DEI:tä. Mainitun toimenpiteen ei voida siten katsoa olevan yleinen tukijärjestelmä.
Tätä päätelmää ei voida asettaa kyseenalaiseksi valittajan väitteellä, jonka mukaan kansallinen tuomioistuin, joka käsittelee asiaa välitoimimenettelyssä, olisi voinut määrätä Larkon, joka on toinen suuri teollinen käyttäjä ja DEI:n asiakas ja jolle on myönnetty suosituimmuustariffi, hyväksi vastaavia toimenpiteitä, joita määrättiin valittajan hyväksi ensimmäisessä välitoimimääräyksessä.
Välitoimista päättävällä tuomioistuimella on näet harkintavaltaa myöntää tai olla myöntämättä toimenpiteitä, joilla on tarkoitus suojata sen käsiteltäväksi saatetun asian osapuolten intressejä, ja tämä harkintavalta vaihtelee kyseiselle asialle ominaisten erityisolosuhteiden mukaan. Tässä asiayhteydessä ei voida olettaa, että muun yrityksen kuin valittajan hyväksi olisi voitu sen hakemuksesta myöntää vastaavia toimenpiteitä, joita ensimmäisessä välitoimimääräyksessä myönnettiin valittajan hyväksi.
Koska valittajan ensimmäisen valitusperusteen toisen osan yhteydessä esittämät lausumat perustuvat siihen virheelliseen lähtökohtaan, että kyseinen toimenpide on yleinen tukijärjestelmä, se on hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää ensimmäisen valitusperusteen kolmannessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt useita oikeudellisia virheitä ja on ottanut selvitysaineiston vääristyneellä tavalla huomioon arvioidessaan kyseisen toimenpiteen vaikutuksia kaupankäynnille ja kilpailulle.
Valittaja toteaa viitanneensa unionin yleisessä tuomioistuimessa unionin tuomioistuimen 17.9.1980 antamassa tuomiossa Philip Morris Holland v. komissio (
730/79
,
EU:C:1980:209
,
kohta) perustettuun oikeuskäytäntöön, jonka mukaan komissiolla on velvollisuus näyttää toteen, että kyseisellä toimenpiteellä on vahvistettu tai voitu vahvistaa sen asemaa verrattuna muiden alumiinialan teollisuuden toimijoiden asemaan jäsenvaltioiden välisessä kaupassa.
Valittaja väittää, että kyseisellä toimenpiteellä ei voinut olla tällaista vaikutusta, koska käsitelty alumiini on yhtenäinen tuote, jonka hinta määräytyy pääsääntöisesti kansainvälisillä markkinoilla, joten kaikkea valittajaan sovelletusta suosituimmuustariffista aiheutuvaa kustannusten pienentymistä ei voitu heijastaa sen tuotteiden myyntihintaan. Lisäksi erityisesti vuoden 1992 päätöksestä käy ilmi, että suosituimmuustariffi oli kyseisenä ajanjaksona valittajan kansainvälisten kilpailijoiden maksamaa sähkönhintaa huomattavasti korkeampi.
Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti tutkinut valituksenalaisen tuomion 159–164 kohdassa, saattoiko kyseinen toimenpide vahvistaa valittajan taloudellista asemaa suosituimmuustariffin soveltamisen vuoksi. Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi näet pitänyt tutkia, saattoiko sille myönnetyllä edulla olla vaikutusta sen kilpailuasemaan verrattuna muihin alumiinin tuottajiin, jotka toimivat eurooppalaisilla ja maailmanlaajuisilla markkinoilla.
Unionin yleinen tuomioistuin tyytyi kuitenkin toteamaan, että kyseisellä tuella ei voinut olla vaikutusta kilpailuun valittajan kilpailijoiden myyntihintoja alhaisempien myyntihintojen vuoksi, koska nämä hinnat määräytyivät markkinoilla valittajan tahdosta riippumatta. Unionin yleinen tuomioistuin totesi siten samoin kuin komissio, että kyseessä oli kilpailun vääristyminen ja vaikutus kauppaan pelkästään sillä perusteella, että tuotantokustannusten pienenemisen olisi pitänyt johtaa siihen, että valittaja olisi joko saanut enemmän voittoa tai pienempiä tappioita kyseisenä ajanjaksona, selvittämättä kuitenkaan, saattoiko valittaja käyttää saamaansa taloudellista etua kilpailuasemansa parantamiseen alumiinimarkkinoilla.
Valittaja toteaa lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 165 ja 166 kohdassa virheellisesti ja ilman perusteluja valittajan väitteet, jotka koskivat vuoden 1992 päätöstä ja unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitettuja muita taloudellisia tietoja, ja että se on tästä syystä tehnyt oikeudellisen virheen.
Valittajan mukaan vuoden 1992 päätös on asian kannalta merkityksellinen, koska siinä myönnetään välillisesti, että valittajan kilpailuasemaan markkinoilla oli vaikutusta vain, jos DEI kykeni toimittamaan valittajalle sähköä sen pääasiallisten kilpailijoiden maksamia hintoja alempaan hintaan. Taloudelliset tiedot, jotka unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sillä perusteella, että ne koskivat muuta kuin kyseistä ajanjaksoa, ovat myös merkityksellisiä, koska ne koskevat sellaista alaa, jolla investoinnit toteutetaan ja sopimukset tehdään useiksi kymmeniksi vuosiksi.
Valittaja toteaa lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti jättänyt ottamatta huomioon sen, että valittaja oli toimittanut sille selvitysaineistoa kyseiseltä ajanjaksolta, muun muassa selonteon valittajan pääasiallisten kilpailijoiden sähkönkulutuksestaan maksamista hinnoista ja maailmanlaajuisesti perityistä hinnoista vuonna 2006. Määritettäessä kyseisen toimenpiteen mahdollisia vaikutuksia kaupankäynnille ja kilpailulle merkitystä on valittajan mukaan kuitenkin ensimmäisen välitoimimääräyksen antamispäivänä todetuilla taloudellisilla tiedoilla eli vuodelta 2006 olevilla tiedoilla.
Komissio ja DEI katsovat, että ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on hylättävä perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että – kuten unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, johon unionin yleinen tuomioistuin on viitannut valituksenalaisen tuomion 157 kohdassa, käy ilmi – komissiolla ei ole velvollisuutta osoittaa, että tuki todellisuudessa vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja että se tosiasiallisesti vääristää kilpailua, vaan sillä on ainoastaan velvollisuus tutkia, saattaako tämä tuki vaikuttaa kyseiseen kauppaan ja vääristää kilpailua (tuomio 29.4.2004, Italia v. komissio,
C-372/97
,
EU:C:2004:234
,
kohta ja 15.12.2005, Italia v. komissio,
C-66/02
,
EU:C:2005:768
,
kohta).
Jos tuki vahvistaa yrityksen asemaa unionin sisäisessä kaupassa muiden kilpailevien yritysten asemaan verrattuna, tuen on katsottava vaikuttavan unionin sisäiseen kauppaan (tuomio 17.9.1980, Philip Morris Holland v. komissio,
730/79
,
EU:C:1980:209
,
kohta ja tuomio 20.11.2003, GEMO,
C-126/01
,
EU:C:2003:622
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että katsottuaan valituksenalaisen tuomion 159 ja 160 kohdassa, että riidanalaisesta päätöksestä kävi ilmi, että valittaja toimi alalla, jolla tuotteista käytiin vilkasta kauppaa jäsenvaltioiden välillä, koska alumiinia tuotetaan myös yhdeksässä muussa jäsenvaltiossa kuin Helleenien tasavallassa, ja että kyseinen toimenpide vahvisti valittajan asemaa jäsenvaltioiden välisessä kaupassa muiden kilpailevien yritysten asemaan verrattuna, unionin yleinen tuomioistuin vahvisti komission toteamuksen, jonka mukaan kyseinen toimenpide vahingoitti mainittuja yrityksiä, joten edellytys kilpailun vääristymisestä ja vaikutuksesta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan täyttyi.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tässä yhteydessä valittajan esittämät väitteet ja totesi valituksenalaisen tuomion 161–164 kohdassa yhtäältä, että ei voida vakavasti kiistää sitä, että suosituimmuustariffi oli alentanut valittajan tuotantokustannuksia, riippumatta muihin jäsenvaltioihin kuin Helleenien tasavaltaan sijoittautuneiden kilpailevien yritysten tuotantokustannuksista, ja toisaalta, että vaikka kyseisten tuotteiden myyntihinnat vahvistetaan pörssissä kansainvälisellä tasolla, jolloin valittaja ei siten voi heijastaa tuotantokustannuksista saamiaan säästöjä kyseisten tuotteiden myyntihintaan, valittaja, toisin kuin näihin muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet kilpailevat yritykset, kykeni kuitenkin saamaan voittoa DEI:n sille myöntämän suosituimmuustariffin vuoksi.
Näin ollen on todettava, että unionin yleisen tuomioistuimen päättely, jolla pyrittiin osoittamaan, että kyseinen toimenpide oli omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristämään kilpailua, on yhteensopiva tämän tuomion 82 ja 83 kohdassa mieleen palautetun unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa.
Valittajan lausumat, jotka koskevat sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt selvittää, kykenikö valittaja todella käyttämään suosituimmuustariffin soveltamisesta saamaansa taloudellista etua kilpailuasemansa parantamiseen alumiinimarkkinoilla, eivät voi näin ollen menestyä.
Väitteistä, jotka koskevat vuoden 1992 päätöstä ja valittajan toimittamia taloudellisia tietoja, erityisesti selontekoa, johon sisältyi vuotta 2006 koskevia tilastotietoja, riittää kun todetaan, että ne koskevat muuta kuin kyseistä ajanjaksoa eli 5.1.2007–6.3.2008, eikä niillä näin ollen ole merkitystä asian kannalta. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi nämä väitteet siten perustellusti valituksenalaisen tuomion 165 kohdassa.
Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin ei ollut arvioinnissaan kyseisen toimenpiteen vaikutuksista kaupankäyntiin ja kilpailuun ottanut selvitysaineistoa vääristyneellä tavalla huomioon eikä tehnyt oikeudellisia virheitä.
Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on tämän vuoksi hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa ja toinen valitusperuste
Valittaja väittää ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa ja toisessa valitusperusteessa, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 117–138 kohdassa yhtäältä tehnyt useita oikeudellisia virheitä ja ottanut tosiseikat vääristyneellä tavalla huomioon arvioidessaan sitä, oliko kyseessä etu, ja toisaalta rikkonut sille kuuluvaa perusteluvelvollisuutta.
Aluksi on tutkittava lausumat, jotka koskevat oikeudellisia virheitä, joita unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt, ja toiseksi lausumat, jotka koskevat tosiseikkojen ottamista huomioon vääristyneellä tavalla ja perusteluvelvollisuuden rikkomista.
Väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisia virheitä
–
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 115–138 kohdassa tutkinut erikseen ja peräkkäin sen, oliko valittaja hyötynyt suosituimmuustariffin soveltamisesta johtuvista alemmista tuotantokustannuksista, sen, voitiinko saatu etu oikeuttaa taloudellisilla syillä, sekä sen, voitiinko asiassa soveltaa yksityinen sijoittaja -arviointiperustetta. Näin toimiessaan unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan laiminlyönyt tutkia, voitiinko suosituimmuustariffin katsoa olevan yhteensopiva tavanomaisten markkinaolosuhteiden kanssa.
Valittajan mukaan tämä lähestymistapa on vastoin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, erityisesti 20.9.2017 annettua tuomiota komissio v. Frucona Košice (
C-300/16 P
,
EU:C:2017:706
, 21, 23, ja 66 kohta), jossa unionin tuomioistuin katsoi, että nämä seikat on tutkittava samanaikaisesti ja yhdessä, jotta voidaan todeta, että jokin yritys on saanut edun. Valittajan mukaan unionin tuomioistuin täsmensi kyseisessä tuomiossa yhtäältä, että edellytykset, jotka toimenpiteen on täytettävä, jotta sen voidaan katsoa olevan SEUT 107 artiklassa tarkoitettu tuki, eivät täyty, jos edun saanut yritys saattoi saada saman edun normaaleja markkinaolosuhteita vastaavissa olosuhteissa, ja toisaalta, että yksityinen sijoittaja - arviointiperusteen tutkiminen ei ole poikkeus, jota sovelletaan vain, jos osoittautuu, että kyseessä on tuki, vaan se on yksi niistä seikoista, jotka komission on otettava huomioon selvittäessään, onko kyseessä tuki.
Toiseksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on kieltäytynyt tutkimasta kyseisen edun taloudellisen oikeuttamisperusteen ja on soveltanut virheellisesti tällaista oikeuttamisperustetta koskevaa todistustaakkaa koskevia sääntöjä.
Valittaja väittää tässä yhteydessä, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut valituksenalaisen tuomion 125–127 kohdassa yhtäältä, että koska asiassa oli todettu, että kyseessä oli etu, ei ole komission tehtävänä selvittää viran puolesta taloudellisten oikeuttamisperusteiden olemassaoloa, vaan tällaisten perusteiden toteen näyttäminen kuuluu kyseiselle jäsenvaltiolle, jos se aikoo riitauttaa komission arvioinnin, ja toisaalta, että komissiolla oli tässä asiayhteydessä oikeus rajoittua tutkimaan jäsenvaltion hallinnollisen menettelyn kuluessa esittämät seikat ja että koska Helleenien tasavalta ei ollut esittänyt tätä koskevia väitteitä, riidanalaista päätöstä ei voitu arvostella tältä osin.
Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen päättelyyn liittyy oikeudellinen virhe siltä osin kuin siinä käännetään todistustaakka tuen olemassaolosta ja todetaan virheellisesti, että komissiolla on velvollisuus arvioida ainoastaan kyseisen jäsenvaltion hallinnollisen menettelyn kuluessa esittämät väitteet.
Valittajan mukaan tämä päättely on vastoin unionin tuomioistuimen 20.9.2017 antamassaan tuomiossa komissio v. Frucona Košice (
C-300/16 P
,
EU:C:2017:706
,
–
kohta) tekemiä toteamuksia ja komissiolle asetettua velvollisuutta tehdä huolellinen ja puolueeton tutkimus, kuten käy ilmi 2.9.2010 annetun tuomion komissio v. Scott (
C-290/07 P
,
EU:C:2010:480
) 90 kohdasta. Vaikka näet katsottaisiinkin, ettei komissiolla ole velvollisuutta selvittää viran puolesta taloudellisten oikeuttamisperusteiden olemassaoloa, sen on valittajan mukaan tutkittava väitteet, jotka kyseisen tuen saaja on esittänyt sille oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen aikana.
Valittaja väittää lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 128 kohdassa, että DEI, joka oli valittajan sähköntoimittaja, oli todennut täysin yksiselitteisesti, että suosituimmuustariffi alitti kyseisenä ajanjaksona sen tuotantokustannukset eikä sitä korvattu muutoin. Tämä toteamus tarkoittaa perustelujen korvaamista, mitä ei voida pätevästi tehdä, koska komissio ei ole tutkinut riidanalaisessa päätöksessä, alittiko suosituimmuustariffi kyseisenä ajanjaksona todellakin DEI:n tuotantokustannukset.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei ole myöskään selvittänyt näiden aineellisten seikkojen paikkansapitävyyttä eikä ottanut huomioon valittajan tältä osin toimittamaa selvitysaineistoa. Selvitysaineistosta käy kuitenkin ilmi, että suosituimmuustariffi kattoi DEI:n tuotantokustannukset ja takasi sille kohtuullisen voiton erityisesti siksi, että DEI sai osan valittajan voitoista.
Kolmanneksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt useita oikeudellisia virheitä yksityinen sijoittaja - arviointiperustetta koskevassa arvioinnissaan.
Valittaja viittaa 20.9.2017 annettuun tuomioon komissio v. Frucona Košice (
C-300/16 P
,
EU:C:2017:706
,
ja
kohta) ja väittää, että unionin tuomioistuimella oli käsiteltävässä tapauksessa velvollisuus ottaa tämä peruste huomioon ja että se on virheellisesti ilmaissut epäilyksensä siitä, voitiinko sitä soveltaa asiassa, eikä se ole ottanut huomioon tämän perusteen merkitystä arvioitaessa, heijastiko kyseinen toimenpide normaaleja markkinaolosuhteita.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut yksityiskohtaisesti huomioon tämän tapauksen hyvin erityisiä olosuhteita, joihin valittaja oli vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa, muun muassa sitä seikkaa, jonka Kreikan ja unionin kilpailun suojelemisen alalla toimivaltaiset viranomaiset ovat myöntäneet, että DEI on määräävässä markkina-asemassa oleva yritys, joka on useiden kymmenien vuosien ajan käyttänyt markkina-asemaansa systemaattisesti väärin hintapolitiikkansa avulla. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt ottamatta huomioon sen seikan, että valittajalla ei ole vaihtoehtoista energiantoimituslähdettä, jolloin sen olisi lakkautettava toimintansa, mikäli se ei voisi enää hankkia sähköä DEI:ltä.
Lisäksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti perustanut arviointinsa edellytykseen, jonka mukaan valittajaan on välttämättä sovellettava säänneltyä tariffia A-150, joka on Kreikassa varattu suurille teollisille käyttäjille, ilman että on laillista mahdollisuutta poiketa tästä velvoitteesta. Koska tällainen edellytys ei käy ilmi riidanalaisesta päätöksestä, unionin yleinen tuomioistuin on korvannut perusteluja, mitä ei voida pätevästi tehdä.
Joka tapauksessa on niin, että säännelty tariffi A-150 ei ole asianmukainen viitekehys arvioitaessa käsiteltävässä tapauksessa sitä, onko kyseessä etu. Valittaja viittaa 21.1.2016 annettuun määräykseen Alcoa Trasformazioni v. komissio (
C-604/14 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:54
,
ja
kohta) ja 20.9.2017 annettuun tuomioon komissio v. Frucona Košice (
C-300/16 P
,
EU:C:2017:706
) ja väittää näin ollen, että komission oli tässä yhteydessä suoritettava arviointi hypoteettisen markkinahinnan perusteella.
Valittaja toteaa lisäksi 5.6.2012 annetun tuomion komissio v. EDF (
C-124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
kohta) perusteella, että menettelyn, jossa arvioidaan, tuottaako toimenpide etua, tulos riippuu siitä, saattaisiko tämä etu olla olemassa tavanomaisia markkinaolosuhteita vastaavissa olosuhteissa. Näin ei kuitenkaan ole käsiteltävässä tapauksessa.
Valituksenalaisen tuomion 132 ja 133 kohdasta, joissa unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä sulki pois sen, että yksityinen sijoittaja olisi halunnut käyttää suosituimmuustariffin kaltaista tariffia määrältään suuremman normaalin tariffin sijaan, paitsi jos se olisi saanut korvauksia, ja toisaalta totesi, että valittaja ei ollut maininnut mitään tällaisista korvauksista, valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on näin toimiessaan ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin on näet jättänyt huomiotta sen, että valittaja esitti yksityiskohtaisesti tätä koskevia väitteitä ja osoitti erityisesti, että DEI saattoi vuoden 1960 sopimuksessa määrätyn tariffimenetelmän vuoksi saada välillisesti osan valittajan alumiinin myynnistä saamasta voitosta soveltamalla sähkön toimittamiseen korkeampia hintoja, kun hinnat metallin markkinoilla olivat korkeampia.
Lisäksi valittaja toteaa, että unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksessa jätetään huomiotta se, että kyseiseen ajanjaksoon sisältyvien viiden kuukauden ajan ja myös ensimmäisen välitoimimääräyksen antamishetkellä suosituimmuustariffi oli normaalia tariffia A-150 korkeampi, joten suosituimmuustariffin soveltaminen ei tuottanut valittajalle mitään etua.
Tuen olemassaolon arvioinnin kannalta merkityksellisen ajanjakson osalta valittaja väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen ei olisi pitänyt ottaa huomioon sitä 14 kuukauden pituista ajanjaksoa, jonka kuluessa ensimmäisellä välitoimimääräyksellä oli vaikutuksia, vaan koko se ajanjakso, jonka kuluessa kyseisellä määräyksellä saattoi olla vaikutuksia, ja tämä ajanjakso jatkui vuoden 1960 sopimuksen irtisanomisen pätevyydestä yleisessä oikeudenkäyntimenettelyssä mahdollisesti annettavan tuomion antamiseen asti.
Lisäksi 16.5.2002 annetun tuomion Ranska v. komissio (
C-482/99
,
EU:C:2002:294
,
kohta) ja 21.3.2013 annetun tuomion Magdeburger Mühlenwerke (
C-129/12
,
EU:C:2013:200
,
kohta) mukaan ratkaiseva hetki arvioitaessa sitä, oliko kyseinen jäsenvaltio nyt käsiteltävässä tapauksessa toiminut markkinataloudessa järkevästi toimivan sijoittajan tavoin, ja näin ollen sitä, oliko vuoden 1960 sopimuksessa määrätyn tariffimenetelmän soveltaminen etu, jota ei olisi olemassa tavanomaisissa markkinaolosuhteissa, ei ollut vuoden 2004 helmikuu, jolloin DEI:n suorittama kyseisen sopimuksen irtisanominen annettiin tiedoksi, vaan vuoden 2007 tammikuu, jolloin ensimmäinen välitoimimääräys annettiin, koska tämän oikeuskäytännön mukaan ratkaiseva hetki on silloin, kun oikeus tuen saamiseen myönnetään tuensaajalle sovellettavan kansallisen säännöstön nojalla.
Valittaja väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan se, että DEI irtisanoi vuoden 1960 sopimuksen, osoittaa, että yksityinen toimija ei vuoden 2007 tammikuussa hyväksyisi vuoden 1960 sopimuksessa määrätyn tariffimenetelmän, joka sitoo tariffin alumiinin markkinahintaan, soveltamista, on virheellinen.
Valittajan mukaan mainitun menetelmän soveltaminen näet johti vuoden 2007 tammikuussa korkeampaan sähkön hintaan kuin säännellyn tariffin A-150 perusteella. Lisäksi DEI sovelsi valittajaan ennen kyseistä ajanjaksoa ja sen jälkeen tariffia, jossa sähkön toimituksen hinta sidottiin alumiinin kansainväliseen markkinahintaan ja jonka perusteella päädyttiin huomattavasti alhaisempaan hintaan kuin suosituimmuustariffin soveltamisen perusteella. Tästä syystä komissio katsoi, että viimeksi mainittu tariffi ei ollut valtion tuki.
Valittaja toteaa lisäksi, että DEI ei vaatinut välittömästi ensimmäisen välitoimimääräyksen kumoamista, mikä valittajan mukaan osoittaa, että vuonna 2007 suosituimmuustariffi oli kaupalliselta kannalta houkutteleva. Lisäksi komissio totesi vuoden 1992 päätöksessään, että DEI oli saanut huomattavaa voittoa pitkinä ajanjaksoina ja saattoi siten toimittaa sähköä alennettuun hintaan tietyille merkittäville käyttäjille kuten valittajalle.
Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 134 kohdassa, että sillä, että asiassa on vedottu sähköalan johdettuun oikeuteen, Rythmistiki Archi Energeiasin (energia-alan sääntelyviranomainen, Kreikka) päätöksiin ja SEUT 102 artiklan rikkomiseen, ei ole vaikutusta arviointiin, jonka mukaan yksityinen sijoittaja ei haluaisi soveltaa suosituimmuustariffin kaltaista tariffia.
Valittaja viittaa vastauskirjelmässään 9.6.2011 annettuun tuomioon Comitato Venezia vuole vivere ym. v. komissio (
C-71/09 P, C-73/09 P ja C-76/09 P
,
EU:C:2011:368
,
kohta) ja 5.6.2012 annettuun tuomioon komissio v. EDF (
C-124/10 P
,
EU:C:2012:318
) ja toteaa lisäksi, että vaikka katsottaisiin, että kyseinen toimenpide ei muodostu suosituimmuustariffista vaan ensimmäisestä välitoimimääräyksestä, se, että asiaa käsittelevä tuomioistuin ei tukeudu kaupallisiin arviointiperusteisiin, ei ole esteenä yksityinen sijoittaja -arviointiperusteen soveltamiselle, koska SEUT 107 artiklassa ei tehdä eroa valtion toimenpiteiden syiden tai päämäärien mukaan vaan määritetään ne niiden vaikutusten perusteella.
Komissio ja DEI katsovat, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa ja toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomina.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin lausumasta, joka koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen tutkiessaan erikseen ja peräkkäin sen, oliko valittaja hyötynyt suosituimmuustariffin soveltamisesta johtuvista alemmista tuotantokustannuksista, sen, voitiinko saatu etu oikeuttaa taloudellisilla syillä, sekä sen, voitiinko asiassa soveltaa yksityinen sijoittaja -arviointiperustetta, riittää kun todetaan, että tämä väite perustuu 20.9.2017 annetun tuomion komissio v. Frucona Košice (
C-300/16 P
,
EU:C:2017:706
) virheelliseen tulkintaan.
Toisin kuin valittaja väittää, kyseisestä tuomiosta ei näet käy ilmi, että unionin yleisellä tuomioistuimella olisi velvollisuus tutkia nämä seikat yhdessä.
Unionin yleisen tuomioistuimen ei siten voida väittää tehneen tältä osin oikeudellista virhettä.
Toiseksi on todettava, että väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin olisi kieltäytynyt tutkimasta kyseisen edun taloudellista oikeuttamisperustetta, perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan, koska valituksenalaisen tuomion 124–130 kohdasta käy selvästi ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin tutki, voitiinko suosituimmuustariffi oikeuttaa taloudellisilla syillä käsiteltävässä tapauksessa.
Kolmanneksi on todettava, että lausuma, joka koskee kyseisen edun taloudellista oikeuttamisperustetta koskevaa todistustaakkaa koskevien sääntöjen virheellistä soveltamista, ja erityisesti väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että komission oli hallinnollisen menettelyn kuluessa otettava huomioon ainoastaan kyseisen jäsenvaltion esittämät edun taloudellista oikeuttamisperustetta koskevat väitteet, on muistutettava, että on totta, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa, ettei ole komission tehtävänä selvittää viran puolesta taloudellisten oikeuttamisperusteiden olemassaoloa.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy kuitenkin ilmi, että valtiontukia koskevien EUT-sopimuksen perustavanlaatuisten sääntöjen asianmukaiseksi soveltamiseksi komission on toteutettava riitautettujen toimenpiteiden tutkintamenettely huolellisesti ja puolueettomasti, jotta sillä on lopullista päätöstä tehdessään käytettävissään mahdollisimman kattavat ja luotettavat tiedot (tuomio 2.9.2010, komissio v. Scott,
C-290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Hyvän hallinnon periaatteesta seuraa siten, että komission on lähtökohtaisesti otettava huomioon tuensaajan tutkintamenettelyn kuluessa mahdollisesti esittämät taloudelliset oikeuttamisperusteet.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 126 kohdassa virheellisesti, että komissiolla oli oikeus rajoittua tutkimaan jäsenvaltion hallinnollisen menettelyn kuluessa esittämät seikat.
On kuitenkin todettava, että tämä virhe ei ole omiaan johtamaan valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.
Komissio on näet unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa vahvistanut, että kuten se oli todennut unionin yleisessä tuomioistuimessa, valittajan väitteet, jotka koskivat kyseisen edun taloudellista oikeuttamisperustetta, esitettiin liian myöhään ja ne oli siten jätettävä tutkimatta.
Nämä seikat huomioon ottaen komissiolla ei nyt käsiteltävässä tapauksessa ollut velvollisuutta ottaa huomioon valittajan hallinnollisen menettelyn kuluessa esittämiä kyseisen edun taloudellista oikeuttamisperustetta koskevia väitteitä.
Väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on korvannut perusteluja, mitä ei voida pätevästi tehdä, todetessaan valituksenalaisen tuomion 128 kohdassa, että vaikka katsottaisiin, että komission oli selvitettävä oikeuttamisperusteiden olemassaolo, DEI, joka oli valittajan sähköntoimittaja, oli todennut täysin yksiselitteisesti, että suosituimmuustariffi alitti kyseisenä ajanjaksona sen tuotantokustannukset eikä sitä korvattu muutoin, on korostettava, että valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa tehdyistä toteamuksista, joiden mukaan komissio oli voinut katsoa, että siitä, että DEI oli irtisanonut vuoden 1960 sopimuksen, kävi ilmi, ettei suosituimmuustariffia voitu oikeuttaa DEI:tä koskevilla taloudellisilla syillä, seuraa, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 128 kohdassa tekemällä toteamuksella pyrittiin tosiasiassa vahvistamaan sen päätelmän perusteltavuus, johon komissio oli päätynyt riidanalaisessa päätöksessä kyseisellä toimenpiteellä myönnetyn edun taloudellisesta oikeuttamisperusteesta.
Komissio näet totesi riidanalaisessa päätöksessä yhtäältä, että valittaja oli voinut suosituimmuustariffin avulla pienentää juoksevia menojaan ja että DEI:n toiminta, erityisesti se seikka, että se oli päättänyt irtisanoa vuoden 1960 sopimuksen heti kun se oli mahdollista, osoitti selvästi, että suosituimmuustariffi ei vastannut markkinahintaa, ja toisaalta, että Kreikan viranomaiset eivät olleet toimittaneet mitään näyttöä siitä, että suosituimmuustariffin soveltaminen oli oikeutettua.
Lisäksi komissio viittasi vuoden 2002 päätökseen, josta sen mukaan käy ilmi, että DEI:n oli täytynyt myöntää suosituimmuustariffi valittajalle, vaikka sen ei olisi tavanomaisissa markkinaolosuhteissa pitänyt toimia näin. Komissio muistutti tässä yhteydessä, että mainittu päätös koskee tukea, joka Helleenien tasavallan oli myönnettävä DEI:lle ja jolla oli tarkoitus korvata sille hukkakustannukset, joita sille oli aiheutunut suosituimmuustariffin soveltamisesta valittajaan, ja että se oli hyväksynyt tämän tuen, koska se oli korvaus DEI:lle aiheutuneesta haitasta.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 128 ja 129 kohdassa, että DEI:n unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämät väitteet tukivat päätelmää, johon komissio päätyi riidanalaisessa päätöksessä ja jonka mukaan siitä, että DEI irtisanoi vuoden 1960 sopimuksen, käy ilmi, että suosituimmuustariffia ei voitu oikeuttaa taloudellisilla syillä. Näin ollen ei voida väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on näin toimiessaan korvannut perusteluja, mitä ei voida pätevästi tehdä.
Valittajan lausumista, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei olisi selvittänyt DEI:n esittämien aineellisten seikkojen paikkansapitävyyttä eikä ottanut huomioon vastakkaista näyttöä, johon valittajia oli siinä vedonnut, riittää kun muistutetaan, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että koska ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitettyä selvitystä, sen ei tarvitse perustella nimenomaisesti arviointiaan kunkin sille esitetyn todisteen näyttöarvosta (ks. vastaavasti tuomio 15.6.2000, Dorsch Consult v. neuvosto ja komissio,
C-237/98 P
,
EU:C:2000:321
,
ja
kohta sekä tuomio 20.12.2017, Comunidad Autónoma del País Vasco ym. v. komissio,
C-66/16 P–C-69/16 P
,
EU:C:2017:999
,
kohta). Nämä lausumat on näin ollen jätettävä tutkimatta tehottomina.
Neljänneksi valittajan lausumista, jotka koskevat yksityinen sijoittaja - arviointiperusteen soveltamista unionin yleisessä tuomioistuimessa, on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että tämän arviointiperusteen sovellettavuus riippuu siitä, että kyseinen jäsenvaltio myöntää osakkaan – ei julkisen vallan käyttäjän – ominaisuudessaan taloudellisen edun omistamalleen yritykselle. Määrittäessään, voidaanko kyseistä arviointiperustetta soveltaa, komission on siten suoritettava kokonaisarviointi, jossa se ottaa huomioon kaikki seikat, joiden perusteella se voi määrittää, onko kyseessä oleva toimenpide tehty kyseisen jäsenvaltion osakkaan vai julkisen vallan käyttäjän ominaisuudessa. Tältä osin merkityksellisiä voivat olla erityisesti toimenpiteen luonne, kohde, asiayhteys ja tavoite sekä siihen sovellettavat säännöt (ks. vastaavasti tuomio 5.6.2012, komissio v. EDF,
C-124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
–
ja
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että kyseisellä toimenpiteellä eli asiaa välitoimimenettelyssä käsittelevän kansallisen tuomioistuimen antamalla määräyksellä, jossa määrätään valittajan hyväksi väliaikaisia toimenpiteitä, joilla on tarkoitus suojata sen taloudellisia intressejä, jotka perustuvat vuoden 1960 sopimukseen, on luonteensa, asiayhteytensä, tavoitteensa sekä siihen sovellettavien sääntöjen osalta kyseisen jäsenvaltion julkisen vallan toimivaltuuksiin kuuluvan tuomioistuintoimen ominaispiirteet. Näin ollen siihen ei voida soveltaa yksityinen sijoittaja -arviointiperustetta.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti valituksenalaisen tuomion 132 kohdassa implisiittisesti, että yksityinen sijoittaja -arviointiperustetta ei voitu soveltaa käsiteltävässä tapauksessa.
Valittajan tältä osin esittämät lausumat on näin ollen on hylättävä perusteettomina.
Joka tapauksessa on todettava, että valituksenalaisen tuomion 132 kohtaan sisältyvästä virkkeen osasta, jossa todetaan, että ”vaikka katsottaisiin, että yksityinen sijoittaja -arviointiperustetta voidaan soveltaa käsiteltävän tapauksen hyvin erityisissä olosuhteissa”, seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi tätä arviointiperustetta valituksenalaisen tuomion 132–136 kohdassa vain ylimääräisenä perusteluna. Näin ollen valittajan lausumat eivät ole missään tapauksessa omiaan aiheuttamaan valituksenalaisen tuomion kumoamista, ja ne on näin ollen hylättävä tehottomina (tuomio 2.4.2009, Bouygues ja Bouygues Télécom v. komissio,
C-431/07 P
,
EU:C:2009:223
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Väitteet, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja rikkonut perusteluvelvollisuutta
–
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 117–120 kohdassa ottanut vääristyneellä tavalla huomioon tosiseikkoja luokitellessaan useiden tosiseikkojen olevan ”kiistattomia” siinä merkityksessä, että valittaja ”ei ole riitauttanut” niitä; nämä tosiseikat koskevat ensinnäkin sitä, että DEI:n asetuksen nojalla valittajaan soveltama suosituimmuustariffi poikkesi yleisestä tariffisäännöstöstä, jossa säädettiin pakollisesta normaalista tariffista, toiseksi sitä, että valittaja kuului sellaisten suurten sähkön teollisten käyttäjien ryhmään, jotka olivat DEI:n asiakkaita, ja kolmanneksi sitä, että ainakin kyseisenä ajankohtana suosituimmuustariffi oli näihin suuriin teollisiin käyttäjiin sovellettua normaalia tariffia pienempi, kun taas DEI:tä ja kyseisiä suuria teollisia käyttäjiä sitoi mainittu normaalitariffi, jota säänneltiin kansallisella tasolla.
Valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on näin toimiessaan lisäksi rikkonut sille kuuluvaa perusteluvelvollisuutta, koska se ei ole suorittanut tätä koskevaa yksityiskohtaista arviointia. Unionin yleinen tuomioistuin ei näet mainitse osapuolten vastakkaisia näkemyksiä, erityisesti väitteitä, joita valittaja oli esittänyt riitauttaessaan nämä tosiseikat unionin yleisessä tuomioistuimessa, eikä selvitysaineistoa, jonka perusteella unionin yleinen tuomioistuin oli katsonut, että näitä tosiseikkoja ei ollut riitautettu.
Ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 117 kohtaan sisältyvästä unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksesta, jonka mukaan on kiistatonta, että ennen vuotta 2006 asetuksen nojalla sovellettu suosituimmuustariffi poikkesi yleisestä tariffisäännöstöstä, jossa säädettiin pakollisesta normaalista tariffista, valittaja toteaa tuoneensa toistuvasti esiin unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa, että valittajan ja DEI:n välillä tehdyssä vuoden 1960 sopimuksessa ei ollut poikettu pakollisesta normaalista tariffista eli säännellystä tariffista A-150.
Kansallinen energianeuvosto (Kreikka) näet suunnitteli ja otti käyttöön mainitun tariffin, jota sovelletaan muihin teollisiin käyttäjiin, vuonna 1977, ottamatta huomioon valittajan tai Larkon kulutusprofiilia, koska nämä kaksi yritystä olivat jo tehneet DEI:n kanssa sopimukset, joissa määrättiin suosituimmuustariffin soveltamisesta. Säännelty tariffi A-150 oli siten suunniteltu käyttäjille, joiden kulutusprofiili poikkesi valittajan ja Larkon kulutusprofiilista.
Valittaja väittää toiseksi valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa tehdystä toteamuksesta, jonka mukaan on kiistatonta, että valittaja kuului ainakin kyseisenä ajanjaksona suurten teollisten käyttäjien ryhmään, että valittaja oli todennut unionin yleisessä tuomioistuimessa, että se erottui kaikista muista teollisista käyttäjistä erityisen kulutusprofiilinsa vuoksi.
Valittaja toteaa viitanneensa tässä yhteydessä useisiin komission päätöksiin, joissa myönnetään, että alumiiniteollisuuden toimijoita ei voida verrata mihinkään muihin sähköenergian käyttäjiin, sekä energia-alan sääntelyviranomaisen päätöksiin ja kilpailuviranomaisen (Kreikka) päätökseen, joiden mukaan se seikka, että asiakas liitetään suoraan suurjänniteverkkoon, ei merkitse automaattisesti, että se käyttää suurta energiamäärää, joka vastaa valittajan tai Larkon käyttämiä määriä, koska tähän verkkoon liitetään myös yrityksiä, jotka käyttävät paljon vähäisempiä määriä energiaa.
Valittaja toteaa väittäneensä samoin unionin yleisessä tuomioistuimessa, että Kreikan lainsäädännössä, jota sovellettiin kyseisenä ajankohtana, säädettiin, että DEI saattoi tarjota suurjänniteverkon asiakkaille yksilöllisiä ehtoja sähköntoimituksen tariffien kaupalliselle osalle, koska erot kuormituskäyrän ominaispiirteissä tai sopimuksen muut ehdot oikeuttivat tällaisen erilaisen kohtelun, minkä energia-alan sääntelyviranomainen lisäksi myönsi vuonna 2010.
Lisäksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti laiminlyönyt tutkia asian kannalta merkityksellisiin kansallisiin säännöksiin sisältyvän suurten teollisten käyttäjien käsitteen määritelmän osalta, kuuluiko valittaja todella tämän käsitteen piiriin.
Valittaja väittää kolmanneksi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa tekemästä toteamuksesta, jonka mukaan on kiistatonta, että valittaja sai edun, joka muodostui siitä, että sen sähköntoimituksen tariffi oli pienempi kuin normaali tariffi, jota sovellettiin suuriin teollisiin käyttäjiin, jotka olivat DEI:n asiakkaita, koska suosituimmuustariffi oli kyseisenä ajanjaksona pienempi kuin tämä normaali tariffi, jota säänneltiin kansallisella tasolla, että se oli ehdottomasti kiistänyt nämä seikat unionin yleisessä tuomioistuimessa. Valittaja toteaa esittäneensä tätä koskevia asiakirjoja ja selvitysaineistoa, jotka osoittavat, että vuoden 1960 sopimuksessa määrätty tariffimenetelmä johti tosiasiassa säänneltyä tariffia A-150 suurempaan tariffiin ainakin viiden kuukauden ajan kyseiseen ajanjaksoon kuuluvista neljästätoista kuukaudesta.
Valittaja väittää, että suosituimmuustariffin huomattava vaihtelu kyseisenä ajanjaksona selittyy sillä, että tariffimenetelmä liittyi läheisesti alumiinin kansainväliseen hintaan Lontoon (Yhdistynyt kuningaskunta) metallipörssissä, ja viimeksi mainittu hinta puolestaan vaihteli ja laski huomattavasti tänä ajanjaksona, minkä komissio lisäksi mainitsi vuoden 2002 päätöksessä.
Komissio ja DEI katsovat, että valittajan esittämät väitteet on hylättävä.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt asian tosiseikaston tai arvioinut sitä, unionin tuomioistuin on SEUT 256 artiklan nojalla toimivaltainen harjoittamaan vain tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja sen pohjalta tehtyihin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikkojen arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 3.4.2014, Ranska v. komissio,
C-559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä on kuitenkin huomautettava, että vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä asiakirja-aineistosta selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tosiseikastoa ja selvitystä (tuomio 3.4.2014, Ranska v. komissio,
C-559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa riittää kun todetaan, että riippumatta siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin katsonut virheellisesti valituksenalaisen tuomion 117–120 kohdassa, että valittaja ei ollut riitauttanut useita suosituimmuustariffia koskevia tosiseikkoja, valittajan valituksessaan esittämistä väitteistä, sellaisina kuin ne on selostettu tiivistetysti tämän tuomion 140–147 kohdassa, käy ilmi, että valittaja pyrkii tosiasiassa siihen, että nämä tosiseikat arvioidaan uudelleen, mikä ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan.
Tosiseikkojen huomioon ottamista vääristyneellä tavalla koskevat lausumat on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Lausumista, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut perusteluvelvollisuuttaan valituksenalaisen tuomion 117–120 kohdassa, koska se ei ole maininnut väitteitä, jotka valittaja oli esittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa riitauttaakseen suosituimmuustariffia koskevat tosiseikat, eikä selvitysaineistoa, jonka perusteella se oli katsonut, että nämä tosiseikat olivat ”kiistattomia” siinä merkityksessä, että niitä ”ei ollut riitautettu”, on todettava, että valituksenalaisen tuomion 120, 121 ja 123 kohdasta ja erityisesti siitä, että niissä on käytetty ilmaisuja ”koska kantaja myöntää itse, että” tai ”kantajan väitteillä ei voida asettaa kyseenalaiseksi tätä arviointia”, käy ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin on viitannut valittajan tältä osin esittämiin väitteisiin ja on näin ollen ottanut ne huomioon.
Lisäksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi, että vain unionin yleisen tuomioistuimen asiana on arvioida sille esitettyä selvitysaineistoa. Tämän ei tarvitse kuitenkaan perustella nimenomaisesti arviointiaan kunkin sille esitetyn todisteen näyttöarvosta varsinkaan, jos se katsoo, etteivät ne ole asiaankuuluvia eivätkä merkityksellisiä asian ratkaisun kannalta, jollei velvollisuudesta noudattaa todistustaakkaa ja todistelua koskevia yleisiä periaatteita ja menettelysääntöjä tai velvollisuudesta olla ottamatta selvitysaineistoa vääristyneellä tavalla huomioon muuta johdu (tuomio 26.4.2018, Cellnex Telecom ja Telecom Castilla-La Mancha v. komissio,
C-91/17 P ja C-92/17 P
, ei julkaistu,
EU:C:2018:284
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Valittajan tältä osin esittämät lausumat on näin ollen hylättävä perusteettomina.
Joka tapauksessa on todettava, että vaikka, kuten valittaja väittää, unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 117–120 kohdassa omaksumien perustelujen olisi katsottava olevan riittämättömiä, tämä perustelujen riittämättömyys ei voisi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.
Ensinnäkin unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa tekemästä toteamuksesta, jonka mukaan valittaja kuului kyseisenä ajanjaksona suurten teollisten käyttäjien ryhmään, on näet korostettava, että valittaja väittää, että siihen itseensä ja Larkoon liittyy ominaispiirteitä, jotka erottavat ne muista teollisista käyttäjistä niiden erityisen kulutusprofiilin vuoksi.
Komissio ja DEI ovat kuitenkin vahvistaneet unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, että Larkoon oli kyseisenä ajanjaksona sovellettu tariffia A-150, joka on pakollinen normaali tariffi, joka vahvistetaan yleisessä tariffisäännöstössä, jota sovellettiin suuriin teollisiin käyttäjiin, mitä valittaja ei ole myöskään riitauttanut.
Tämä seikka huomioon ottaen on katsottava, että Larko kuuluu suurten teollisten käyttäjien ryhmään.
Koska valittaja on myöntänyt sekä unionin yleiselle tuomioistuimelle esittämässään kannekirjelmässä että unionin tuomioistuimelle toimittamissaan kirjallisissa huomautuksissa, että sen ominaispiirteet vastaavat Larkon ominaispiirteitä, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että valittaja kuului kyseisenä ajanjaksona sellaisten suurten teollisten käyttäjien ryhmään, jotka olivat DEI:n asiakkaita.
Toiseksi valituksenalaisen tuomion 117 kohtaan sisältyvästä unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksesta, jonka mukaan ennen mainittua ajanjaksoa asetuksen nojalla sovellettu suosituimmuustariffi poikkesi yleisestä tariffisäännöstöstä, jossa säädettiin pakollisesta normaalista tariffista, koska tämä normaali tariffi oli laadittu käyttäjille, joiden kulutusprofiilit poikkesivat valittajan ja Larkon kulutusprofiileista, on todettava, että siltä osin kuin vuoden 1960 sopimuksessa myönnettiin valittajalle sähkön toimitusta koskeva suosituimmuustariffi, jonka piti vuoden 1969 asetuksen mukaan päättyä 31.3.2006, kyseisellä sopimuksella otettiin käyttöön valittajan hyväksi erilainen tariffijärjestelmä kuin se, jota sovellettiin muihin suuriin teollisiin käyttäjiin, jotka olivat DEI:n asiakkaita. Kun yleinen tariffisäännöstö, jossa säädettiin pakollisesta normaalista tariffista, otettiin käyttöön vuonna 1977, valittajaan ei siten sovellettu tätä tariffia, koska siihen sovellettiin suosituimmuustariffia vuoden 1960 sopimuksen ja vuoden 1969 asetuksen nojalla.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen perustellusti valituksenalaisen tuomion 117 kohdassa, että ennen kyseistä ajanjaksoa vuoden 1960 sopimuksessa ja vuoden 1969 asetuksessa oli otettu valittajan hyväksi käyttöön tariffijärjestelmä, joka poikkesi yleisen järjestelmän tariffisäännöstöstä, jossa säädettiin pakollisesta normaalista tariffista.
Tätä toteamusta ei voida asettaa kyseenalaiseksi valittajan väitteellä, jonka mukaan yleisen järjestelmän tariffisäännöstössä säädetty pakollinen normaali tariffi oli laadittu käyttäjille, joiden kulutusprofiilit poikkesivat valittajan ja Larkon kulutusprofiileista.
Kuten näet nyt annettavan tuomion 159 ja 160 kohdassa on todettu, valittajan ja Larkon on katsottava kuuluvan sellaisten suurten teollisten käyttäjien ryhmään, jotka ovat DEI:n asiakkaita, ja tämän seurauksena yleisen tariffisäännöstön, jossa säädettiin pakollisesta normaalista tariffista, piiriin, erityisesti sen vuoksi, että unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa on vahvistettu, että Larkoon oli sovellettu kyseisenä ajanjaksona tätä normaalia tariffia.
Kolmanneksi valituksenalaisen tuomion 118 kohtaan sisältyvästä unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksesta, jonka mukaan kyseisenä ajanjaksona suosituimmuustariffi oli ollut pienempi kuin normaali tariffi, jota sovellettiin suuriin teollisiin käyttäjiin, jotka olivat DEI:n asiakkaita, on todettava, että valittaja myöntää, että yhdeksän kuukauden ajan kyseiseen ajanjaksoon kuuluvista neljästätoista kuukaudesta suosituimmuustariffi oli pakollista normaalia tariffia pienempi.
Tässä yhteydessä on korostettava, että komissio väitti unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, että näiden yhdeksän kuukauden ajan suosituimmuustariffin ja pakollisen normaalin tariffin välinen ero oli erityisen suuri ja vastasi useita miljoonia euroja, kun taas silloin, kun suosituimmuustariffi oli pakollista normaalia tariffia korkeampi, näiden kahden tariffin välinen ero oli selvästi pienempi ja vastasi vain joitakin satoja euroja. Valittaja ei riitauttanut näitä tietoja kyseisessä istunnossa.
Joka tapauksessa unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetyn kannekirjelmän liitteessä 12 oleva taulukko, jossa ilmoitetaan määrät, jotka ovat seurausta suosituimmuustariffin ja pakollisen normaalin tariffin soveltamisesta kyseisenä ajanjaksona, ei ole ristiriidassa näiden tietojen kanssa. Vaikka näet tästä taulukosta ilmenee, että kun suosituimmuustariffi oli pakollista normaalia tariffia suurempi, näiden kahden tariffin välinen ero ei ollut useita satoja vaan useita tuhansia euroja, on kuitenkin niin, että kyseiseen ajanjaksoon kuuluneiden yhdeksän kuukauden ajan, jolloin suosituimmuustariffi oli pakollista normaalia tariffia pienempi, näiden kahden tariffin välinen ero oli erityisen korkea ja sen määrä vastasi kahden kuukauden ajan useita kymmeniä tuhansia euroja, kahden muun kuukauden ajan useita satoja tuhansia euroja ja viiden kuukauden ajan useita miljoonia euroja.
Lisäksi on todettava, että valittaja ei ole kiistänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa eikä unionin tuomioistuimessa 17,4 miljoonan euron suuruista määrää, joka komission mukaan vastaa suosituimmuustariffin ja pakollisen normaalin tariffin välistä kokonaiserotusta kyseisenä ajanjaksona ja joka on taloudellinen etu, jonka valittaja sai tänä ajanjaksona siksi, että DEI sovelsi siihen suosituimmuustariffia.
Nämä seikat huomioon ottaen on todettava, että kyseisen ajanjakson huomattavan osan aikana valittajaan sovellettiin tariffia, joka oli selvästi normaalia tariffia pienempi, minkä vuoksi se saattoi keventää huomattavasti tuotantokustannuksiaan.
Tästä seuraa, että se seikka, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa, että kyseisenä ajanjaksona suosituimmuustariffi oli ollut normaalia tariffia pienempi, vaikka näin oli tosiasiassa ja yksinomaan sen huomattavan osan aikana, ei ole omiaan asettamaan kyseenalaiseksi unionin tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa tekemää toteamusta, jonka mukaan kyseisenä ajanjaksona valittajan tuotantokustannukset olivat keventyneet suosituimmuustariffin soveltamisen vuoksi.
Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että valittajan lausumat, jotka koskevat sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut sille kuuluvaa perusteluvelvoitetta, on joka tapauksessa hylättävä tehottomina.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa ja toinen valitusperuste on näin ollen osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomina tai joka tapauksessa tehottomina.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio ja DEI ovat vaatineet valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska valittaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Mytilinaios Anonymos Etairia – Omilos Epicheiriseon velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: kreikka.