CELEX: 62018CJ0203
Řízení o předběžné otázce
Nařízení (ES) č. 561/2006
Silniční doprava
Sociální právní předpisy
Vozidla používaná k doručování zásilek v rámci univerzálních poštovních služeb
Výjimky
Vozidla částečně používaná k takovému doručování
Směrnice 97/67/ES
Článek 3 odst. 1
‚Všeobecná [univerzální] služba‘
Pojem

Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března 2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy, o změně nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3820/85 (
Úř. věst. 2006, L 102, s. 1
), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 165/2014 ze dne 4. února 2014 (
Úř. věst. 2014, L 60, s. 1
) (dále jen „nařízení č. 561/2006“).
Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporu, v němž stojí provozovatel poštovních služeb Deutsche Post AG a vedoucí dopravy jeho provozovny v Bonnu (Německo), K. Leymann (dále jen společně „Deutsche Post a další“) proti Land Nordrhein-Westfalen (věc C‑203/18), a dále sporu, v němž stojí UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, DPD Dynamic Parcel Distribution GmbH & Co. KG, jakož i Bundesverband Paket & Expresslogistik e.V. (dále jen společně „UPS Deutschland a další“) proti provozovateli poštovních služeb Deutsche Post (věc C‑374/18) ohledně uplatňování pravidel pro doby řízení, přestávky v řízení a doby odpočinku řidičů zajišťujících silniční přepravu zboží a cestujících na přepravu vozidly společnosti Deutsche Post.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení č. 561/2006
Body 4, 17, 22 a 23 odůvodnění nařízení č. 561/2006 uvádějí:
„(4)
Je žádoucí účinné a jednotné prosazování [ustanovení nařízení (EHS) č. 3820/85 týkajících se dob řízení, přestávek v řízení a dob odpočinku pro řidiče v oblasti vnitrostátní i mezinárodní silniční dopravy v rámci Společenství], pokud se má dosáhnout jejich cílů a jejich uplatňování nemá být znevažováno. Proto je zapotřebí jasnější a jednodušší soubor pravidel, která by byla pro odvětví silniční dopravy i kontrolní orgány snadno srozumitelná a která by jimi mohla být snáze vykládána a uplatňována.
[…]
(17)
Toto nařízení usiluje o zlepšení sociálních podmínek zaměstnanců, na něž se vztahuje, a o zlepšení celkové bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích. Činí tak hlavně ustanoveními, která se týkají maximální doby řízení denně, týdně a ve dvou po sobě následujících týdnech, ustanovením, které zavazuje řidiče, aby si vybíral běžné týdenní doby odpočinku alespoň jednou během dvou po sobě následujících týdnů, a ustanoveními, která stanoví, že denní doba odpočinku nesmí být za žádných okolností kratší než nepřerušená doba devíti hodin. Vzhledem k tomu, že tato ustanovení zaručují přiměřený odpočinek, a při zohlednění zkušeností s praktickým prosazováním v posledních letech není nadále nutný systém náhrad za zkrácené denní doby odpočinku.
[…]
(22)
Za účelem podpory pokroku v sociální oblasti a zlepšení bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích si musí každý členský stát ponechat právo přijmout určitá vhodná opatření.
(23)
Vnitrostátní odchylky by měly odrážet změny v oblasti silniční dopravy a omezovat se na ty prvky, které nejsou v současné době vystaveny konkurenčnímu tlaku.“
Článek 1 tohoto nařízení stanoví:
„Toto nařízení stanoví pravidla pro doby řízení, přestávky v řízení a doby odpočinku řidičů zajišťujících silniční přepravu zboží a cestujících za účelem harmonizace podmínek hospodářské soutěže mezi druhy pozemní dopravy, zejména v silniční dopravě, a zlepšení pracovních podmínek a bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích. Účelem tohoto nařízení je rovněž lepší monitorování a prosazování jednotlivými členskými státy a zlepšení pracovní praxe v silniční dopravě.“
Článek 2 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení stanoví:
„Toto nařízení se vztahuje na přepravu
a)
zboží vozidly, jejichž maximální přípustná hmotnost včetně návěsu nebo přívěsu překračuje 3,5 tuny, […]“
Články 5 až 9 uvedeného nařízení stanoví pravidla použitelná na osádku vozu, dobu řízení, přestávky v řízení a doby odpočinku.
Kapitola IV téhož nařízení, nadepsaná „Výjimky“, obsahuje článek 13, který stanoví:
„1.   Jestliže nejsou dotčeny cíle stanovené v článku 1, může každý členský stát na svém území nebo po dohodě s jiným členským státem na jeho území udělit výjimky z článků 5 až 9 a stanovit individuální podmínky vztahující se na tyto výjimky týkající se přepravy
[…]
d)
vozidly nebo kombinacemi vozidel, jejichž maximální přípustná hmotnost nepřekračuje 7,5 tuny a která používají poskytovatelé všeobecných [univerzálních] služeb definovaní v čl. 2 bodě 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby [
Úř. věst. 1998, L 15, s. 14
] za účelem doručování zásilek v rámci všeobecných [univerzálních] služeb.
Tato vozidla se smějí používat pouze na tratích v okruhu do 100 kilometry od místa obvyklého odstavení vozidla a za podmínky, že řízení vozidla nepředstavuje řidičovu hlavní činnost;
e)
vozidly provozovanými výlučně na ostrovech s rozlohou do 2300 km2, které nejsou spojeny se zbytkem území státu mostem, brodem nebo tunelem, jenž by mohl být používán motorovými vozidly;
[…]
i)
vozidly s 10 až 17 sedadly používanými výlučně k neobchodní přepravě cestujících;
[…]
o)
vozidly používanými výhradně na komunikacích uvnitř distribučních center jako přístavy, překladiště nebo železniční terminály;
[…]“
Směrnice 97/67
Bod 18 odůvodnění směrnice 97/67, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/6/ES ze dne 20. února 2008 (
Úř. věst. 2008, L 52, s. 3
) (dále jen „směrnice 97/67“), zní takto:
„vzhledem k tomu, že s ohledem na zásadní rozdíl mezi expresními zásilkami a všeobecnými [univerzálními] poštovními službami spočívající v přidané hodnotě (v jakékoli formě) poskytované expresními službami a vnímané zákazníky a že nejúčinnějším způsobem stanovení toho, co je vnímáno jako přidaná hodnota, je vzít v úvahu příplatek, který jsou zákazníci ochotni zaplatit, aniž však je dotčen cenový limit vyhrazené oblasti, který musí být dodržen“.
Článek 2 bod 13 této směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se
[…]
(13)
‚poskytovatelem všeobecných [univerzálních] služeb‘ […] rozumí veřejný nebo soukromý poskytovatel poštovních služeb poskytující všeobecné [univerzální] poštovní služby nebo jejich část v členském státě, jehož totožnost byla sdělena Komisi v souladu s článkem 4“.
Článek 3 odst. 1, 4 a 5 uvedené směrnice stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby uživatelé mohli využívat práva na všeobecnou [univerzální] službu zahrnující trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě ve všech místech na jejich území za dostupné ceny pro všechny uživatele.
[…]
4.   Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby všeobecné [univerzální] služby obsahovaly přinejmenším
[…]
–
výběr, třídění, přepravu a dodání poštovních balíků do 10 kg,
[…]
5.   Národní regulační orgány mohou zvýšit hmotnostní limit pro pokrytí všeobecnými [univerzálními] službami u poštovních balíků až na hmotnost nepřesahující 20 kg a mohou stanovit zvláštní opatření pro dodávání těchto balíků do domu.
[…]“
Německé právo
Verordnung zur Durchführung des Fahrpersonalgesetzes (nařízení, kterým se provádí zákon o pracovnících v silniční dopravě), ze dne 27. června 2005 (BGBl. 2005 I, s. 1882), naposledy pozměněné nařízením ze dne 8. srpna 2017 (BGBl. 2017 I, p. 3158) (dále jen „FPersV “), bylo přijato Bundesministerium für Verkehr, Bau- und Stadtentwicklung (spolkové ministerstvo dopravy, výstavby a městského rozvoje, Německo) za účelem zajistit provedení nařízení č. 561/2006 v německém právním řádu.
Ustanovení § 1 FPersV, nadepsané „Doba řízení a doba odpočinku v oblasti silniční dopravy“, stanoví:
„(1)   řidiči
1.
vozidel zajišťujících přepravu zboží, jejichž maximální přípustná hmotnost včetně návěsu nebo přívěsu je větší než 2,8 tuny a nepřekračuje 3,5 tuny […]
[…]
musí dodržovat doby řízení, přestávky v řízení a doby odpočinku v souladu s články 4, 6 až 9 a 12 [nařízení č. 561/2006].
(2)   Ustanovení odstavce 1 se nepoužijí v případě
1.
vozidel uvedených v § 18,
[…]
(6)   […]
Přepravce má povinnost
1.
poskytnout řidiči v dostatečném počtu vhodné formuláře pro vyhotovení záznamů podle vzoru uvedeného v příloze 1,
2.
zkontrolovat záznamy bezprostředně po jejich odevzdání řidičem a neprodleně přijmout opatření, která jsou nezbytná k zajištění dodržování ustanovení první až páté věty,
3.
uchovávat záznamy jeden rok po jejich odevzdání řidičem v chronologickém pořadí a čitelné formě mimo vozidlo a na požádání je předložit příslušným osobám;
4.
zničit záznamy po uplynutí lhůty k jejich uchovávání, a to do 31. března následujícího kalendářního roku […]
[…]“
Ustanovení § 18 FPersV, nadepsané „Výjimky podle nařízení (ES) č. 561/2006 a (EU) č. 165/2014“, stanoví:
„(1)   Podle čl. 13 odst. 1 nařízení (ES) č. 561/2006 a čl. 3 odst. 2 nařízení (EU) č. 165/2014 se v rozsahu působnosti [Fahrpersonalgesetz (zákon o pracovnících v silniční dopravě)] nepoužijí články 5 až 9 nařízení (ES) č. 561/2006 a nařízení (EU) č. 165/2014 na následující kategorie vozidel:
[…]
4.
vozidla nebo kombinace vozidel, jejichž maximální přípustná hmotnost nepřesahuje 7,5 tuny a která za podmínky, že řízení vozidla nepředstavuje řidičovu hlavní činnost, jsou poskytovateli poštovních služeb zajišťujícími univerzální služby, jež jsou vymezeny v § 1 odst. 1 Post-Universaldienstleitsungsverordnung (spolkové nařízení o univerzálních poštovních službách) ze dne 15. prosince 1999 (BGBl. 1999 I, s. 2418), naposledy změněném § 3 odst. 26 zákona ze dne 7. července 2005 (BGBl, s. 1970) používány pro doručování zásilek v rámci univerzálních služeb v okruhu 100 km od místa provozovny podniku;
[…]“
Ustanovení § 4 bodu 1 písm. b) Postgesetz (zákon o poštovních službách) ze dne 22. prosince 1997 (BGBl. 1997 I, s. 3294), naposledy pozměněné § 169 zákona ze dne 29. března 2017 (BGBl. 2017 I, s. 626) (dále jen „PostG“), stanoví:
„1.   Poštovními službami ve smyslu tohoto zákona se rozumí tyto komerční služby:
[…]
b)
přeprava adresovaných balíků, jejichž jednotlivá váha nepřesahuje 20 kilogramů,
[…]“
Ustanovení § 11 PostG stanoví:
„(1)   Univerzální služby představují minimální nabídku poštovních služeb podle § 4 bodu 1, které jsou poskytovány na celém území v určené kvalitě a za přijatelnou cenu. Univerzální služby jsou omezeny na poštovní služby vyžadující povolení a na poštovní služby, které s ohledem na způsob dopravy mohou být alespoň částečně poskytovány společně s poštovními službami vyžadujícími povolení. Zahrnují pouze takové služby, které jsou obecně považovány za nezbytné.
(2)   Spolková vláda může prostřednictvím nařízení, které vyžaduje souhlas Bundestag (Spolkový parlament, Německo) a Bundesrat (Spolková rada, Německo), stanovit obsah a rozsah univerzálních služeb v souladu s odstavcem 1. […]“
Německá vláda na základě § 11 odst. 2 PostG upřesnila rozsah univerzálních služeb, které se týkají balíkových zásilek uvedených v § 1 odst. 1 bodě 2 Post-Universaldienstleistungsverordnung (nařízení o univerzálních poštovních službách) ze dne 15. prosince 1999 (BGBl. I, s. 2418), naposledy změněném § 3 odst. 26 zákona ze dne 7. července 2005 (BGBl. 2005 I, s. 1970), jež zní následovně:
„(1)   Za ‚univerzální služby‘ se považují tyto poštovní služby:
[…]
2.
Přeprava adresovaných balíků, jejichž jednotlivá váha nepřesahuje 20 kilogramů a jejichž rozměry nepřekračují rozměry, které jsou stanoveny ve Světové poštovní úmluvě a příslušných prováděcích předpisech
[…]“
Spory v původním řízení a předběžné otázky
Věc C‑203/18
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že společnost Deutsche Post je označena jako poskytovatel univerzálních poštovních služeb ve smyslu § 11 odst. 1 PostG a v souladu s § 1 odst. 1 bodem 2 nařízení o univerzálních poštovních službách, ve znění zákona ze dne 7. července 2005, zajišťuje přepravu adresovaných balíků o maximální hmotnosti 20 kilogramů. Tuto službu poskytuje za použití vozidel nebo kombinací vozidel s maximální přípustnou hmotností od 2,8 tuny do 3,5 tuny, jakož i vozidel nebo kombinací vozidel s maximální přípustnou hmotností do 7,5 tuny. Stejnými vozidly zajišťuje společnost Deutsche Post AG zároveň přepravu balíků, jejichž hmotnost převyšuje 20 kilogramů – tedy balíků, jež nespadají pod univerzální poštovní službu – které ale podle této společnosti nepředstavují více než 5 % celkového nákladu vozidel, a to ani v období intenzivního rozvozu.
Deutsche Post má za to, že jakožto poskytovatel univerzálních služeb spadá pod výjimku stanovenou v ustanovení § 18 odst. 1 bodu 4 FPerSV, jež přebírá čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006. Z tohoto důvodu nepodléhá zejména povinnostem uplatňování pravidel, kterými jsou vázány podniky, týkajících se doby řízení, přestávek v řízení a dob odpočinku, jež musí dodržovat řidiči zajišťující silniční přepravu zboží a cestujících podle uvedeného nařízení.
Naproti tomu podle příslušných německých orgánů a spolkových zemí se toto odchylné ustanovení, které je použitelné na zásilky spadající pod univerzální poštovní služby, nepoužije na Deutsche Post, jelikož společnost Deutsche Post přepravuje rovněž balíky, jejichž hmotnost překračuje 20 kilogramů. V tomto kontextu již byly provozovny společnosti Deutsche Post předmětem kontrol a vůči tomuto provozovateli byla zahájena řízení, která mohou vést ke správním pokutám.
Dne 21. ledna 2015 podali Deutsche Post a další k Verwaltungsgericht Köln (správní soud v Kolíně nad Rýnem, Německo) návrh na určení práva znějící na upřesnění rozsahu výjimky stanovené v § 18 odst. 1 bodu 4 FPersV a na uznání toho, že se tato výjimka použije rovněž na dotčené poskytované služby. Rozsudkem ze dne 2. února 2016 byl návrh zamítnut jako neopodstatněný, přičemž uvedený soud zejména přijal výklad Land Nordrhein-Westfalen (spolková země Severní Porýní-Vestfálsko), podle níž se dotčená výjimka uplatní pouze v případě, že vozidla jsou využívána „výlučně“ k doručování zásilek spadajících pod univerzální poštovní služby.
Dne 7. března 2016 podali Deutsche Post a další odvolání proti tomuto rozsudku k Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Vrchní správní soud spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko, Německo). Tento soud poukazuje na to, že německý zákonodárce přijetím § 18 odst. 1 bodu 4 FPersV plně převzal obsah výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006, takže výklad dotčeného vnitrostátního ustanovení závisí především na výkladu ustanovení unijního práva, které stanoví tuto výjimku.
Předkládající soud zejména poznamenává, že jelikož Soudní dvůr dosud neobjasnil rozsah a obsah této výjimky, není v této fázi možné vyloučit výklad zastávaný společností Deutsche Post a dalšími, ani výklad přijatý Land Nordrhein-Westfalen (spolková země Severní Porýní-Vestfálsko). K tomuto uvádí, že výklad přijatý posledně uvedenou umožňuje zabránit tomu, aby v Německu podnik poskytující rovněž univerzální poštovní služby mohl využít konkurenční výhody oproti podniku, který tuto službu neposkytuje, a který proto podléhá pravidlům týkajícím se doby řízení, přestávek v řízení a dob odpočinku. Podle tohoto soudu lze však rovněž uvažovat o tom, že tato konkurenční výhoda je stanovena jako náhrada za konkurenční nevýhodu ve prospěch podniků poskytujících univerzální poštovní služby pocházející ze státní regulace cen a kvality takových poskytovaných služeb.
Mimoto v případě, že by odchylné ustanovení čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 nevyžadovalo, aby vozidla nebo kombinace vozidel, které jsou v něm uvedeny, byly používány „výlučně“ pro doručování zásilek v rámci univerzálních služeb, je třeba objasnit, zda toto ustanovení vyžaduje k tomu, aby vozidla a kombinace vozidel mohly být osvobozeny od povinností uložených tímto nařízením, aby přinejmenším určitá část zásilek spadala pod univerzální služby.
Za těchto podmínek se Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Vrchní správní soud spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být výjimka stanovená v čl. 13 odst. 1 písm. d) [nařízení č. 561/2006] vykládána v tom smyslu, že se vztahuje pouze na vozidla nebo kombinace vozidel, které jsou používány výlučně za účelem doručování zásilek v rámci univerzálních služeb, anebo se může vztahovat i na případy, kdy jsou příslušná vozidla nebo kombinace vozidel používány také nebo převážně či v rozsahu stanoveném jiným způsobem za účelem doručování zásilek v rámci univerzálních služeb?
2)
Je v rámci výjimky uvedené v první otázce nutné, aby posouzení, zda jsou vozidla nebo jejich kombinace používány výlučně, případně také nebo převážně či v rozsahu stanoveném jiným způsobem za účelem doručování zásilek v rámci univerzální služby, vycházelo z obecného používání daného vozidla nebo dané kombinace vozidel, anebo z konkrétního použití tohoto vozidla nebo této kombinace vozidel při jednotlivé jízdě?“
Věc C‑374/18
Podobě jako ve věci C‑203/18 se spor v původním řízení týká toho, zda společnost Deutsche Post dodržuje povinnosti stanovené FPersV, které přebírá některá ustanovení nařízení č. 561/2006. Ve věci C‑374/18 se však skutkový stav liší v tom směru, že se jedná pouze o vozidla nebo kombinace vozidel s maximální přípustnou hmotností 2,8 tuny až 3,5 tuny.
Vzhledem k tomu, že nedodržování těchto povinností společností Deutsche Post porušuje § 3 a § 3a Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (zákon o nekalé hospodářské soutěži, BGBl. 2010 I, s. 254), podaly UPS Deutschland a další žalobu k Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem, Německo), kterou se domáhají, aby tyto praktiky byly ukončeny a byla určena povinnost nahradit tímto způsobenou újmu.
Tento soud se přiklání k názoru, že Deutsche Post se nemůže dovolávat výjimky stanovené v § 18 odst. 1 bodu 4 FPersV, jelikož ze smyslu a účelu tohoto ustanovení vyplývá, že dotčenou výjimku lze uplatnit pouze tehdy, jsou-li doručovány pouze zásilky spadající pod univerzální poštovní služby. Cíle zlepšit pracovní podmínky řidičů a bezpečnosti silničního provozu, který sleduje FPersV, jež v německém právním řádu věrně přebírá nařízení č. 561/2006, totiž může být dosaženo pouze tehdy, pokud v odvětví vyznačujícím se silnou konkurencí, jako je poštovní odvětví, jsou výjimky vykládány striktně.
Navíc vzhledem k tomu, že FPersV rovněž převzalo ustanovení nařízení č. 561/2006, která se týkají vozidel s maximální přípustnou hmotností vyšší než 2,8 tuny a která nepřekračuje 3,5 tuny, vyvstává otázka, zda a v jakém rozsahu je třeba použít ustanovení unijního práva v rámci výkladu takového vnitrostátního ustanovení, jako je § 18 odst. 1 bod 4 FPerSV.
Předkládající soud má navíc pochybnosti ohledně otázky, zda skutečnost, že v souvislosti s poštovní zásilkou jsou poskytovány určité doplňkové služby, brání označení takovéto zásilky za zásilku doručovanou „v rámci univerzálních služeb“. Podle názoru tohoto soudu musí být na tuto otázku odpovězeno kladně. Má však za to, že řešení sporu závisí zejména na výkladu ustanovení nařízení č. 561/2006.
Za těchto podmínek se Landgericht Köln (Zemský soud v Kolíně nad Rýnem) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 13 odst. 1 nařízení č. 561/2006 vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení dovoluje odchýlit se od článků 5 až 9 [tohoto nařízení] pouze v případě, že vozidlo poskytovatele univerzálních služeb ve smyslu čl. 2 odst. 13 směrnice 97/67 přepravuje v souladu s čl. 13 odst. 1 písm. d) [uvedeného nařízení] výlučně zásilky spadající pod univerzální služby, anebo je přípustné odchýlit se od článků 5 až 9 [téhož nařízení] rovněž v případě, že dotčená vozidla přepravují kromě zásilek, jež jsou přepravovány v rámci univerzálních služeb, také jiné zásilky, které pod univerzální služby nespadají?
2)
V případě, že na první otázku je nutné odpovědět v tom smyslu, že výjimky z článků 5 až 9 nařízení č. 561/2006 jsou přípustné také tehdy, přepravují-li dotčená vozidla kromě zásilek, jež jsou přepravovány v rámci univerzální služby, také jiné zásilky, které pod univerzální službu nespadají:
a)
Jaký minimální podíl musí v tomto případě tvořit objem zásilek, které vozidlo přepravuje v rámci univerzálních služeb?
b)
Jaký maximální podíl může v tomto případě tvořit objem zásilek, které nespadají pod univerzální služby a které vozidlo přepravuje zároveň s poskytováním univerzálních služeb?
c)
Jakým způsobem má být v každém případě určen objem zásilek popsaný v písm. a) a b)?
d)
Musí být objem zásilek, který je popsán v písm. a) a b), existovat pro každou jednotlivou cestu dotčeného vozidla, anebo je dostačující odpovídající průměrná hodnota, jež se vztahuje ke všem jízdám daného vozidla?
3)
a)
Musí být vnitrostátní ustanovení unijního státu, které se týká dob řízení a odpočinku pro vozidla a kombinace vozidel určených k přepravě nákladu s maximální přípustnou hmotností vyšší než 2,8 tuny a nepřesahující 3,5 tuny a které doslovně přebírá znění čl. 13 odst. 1 nařízení č. 561/2006, vykládáno výlučně na základě unijního práva?
b)
Bez ohledu na to, zda došlo k doslovnému převzetí unijního práva, může vnitrostátní soud aplikovat kritéria, které jsou odlišná od kritérií stanovených unijním právem, při výkladu ustanovení, která byla převzata z unijního práva?
4)
Brání tomu, aby zásilka byla kvalifikována jako zásilka spadající pod univerzální služby ve smyslu směrnice 97/67, okolnost, že v souvislosti s touto zásilkou jsou nabízeny takové doplňkové služby, jako jsou:
–
vyzvednutí zásilky (bez časového rozpětí),
–
vyzvednutí zásilky (s časovým rozpětím),
–
vizuální kontrola věku,
–
dobírka,
–
doručení zásilky o váze nepřesahující 31,5 kilogramu bez placení předem,
–
doručení zásilky na jinou adresu,
–
poučení v případě nedoručení zásilky,
–
výběr dne doručení,
–
výběr času doručení?“
K předběžným otázkám
Úvodní poznámky
Podstatou otázek ve věci C‑203/18, jakož i první, druhé a čtvrté otázky ve věci C‑374/18 je výklad ustanovení nařízení č. 561/2006, jakož i směrnice 97/67.
Pokud jde naproti tomu o třetí otázku ve věci C‑374/18, pochybnosti vyjádřené Landgericht Köln (zemský soud v Kolíně nad Rýnem) tkví v okolnosti, že se spor v původním řízení týká vozidel nebo kombinací vozidel s maximální přípustnou hmotností vyšší než 2,8 tuny a nepřesahující 3,5 tuny, tj. vozidel, která nespadají do působnosti nařízení č. 561/2006. V souladu se svým čl. 2 odst. 1 písm. a) se totiž nařízení č. 561/2006 vztahuje pouze na přepravu zboží vozidly, jejichž maximální přípustná hmotnost přesahuje 3,5 tuny.
Nicméně německý zákonodárce, který využil možnosti stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 a pevně se držel tohoto ustanovení, prostřednictvím § 18 odst. 1 bodu 4 FPersV uplatňuje odchylná ustanovení stanovená v uvedeném článku 13 nařízení č. 561/2006 rovněž na vozidla, která nedosahují hmotnosti 3,5 tuny.
Za těchto podmínek, jak uvádí generální advokát v bodech 39 a 40 svého stanoviska, odpověď na třetí předběžnou otázku ve věci C‑374/18 může mít důsledky na pravomoc Soudního dvora odpovědět na první, druhou a čtvrtou otázku v této věci, které se týkají výkladu ustanovení nařízení č. 561/2006. Proto je třeba se touto třetí otázkou zabývat na prvním místě.
K třetí otázce ve věci C‑374/18
Podstatou třetí otázky Landgericht Köln (zemský soud v Kolíně nad Rýnem) ve věci C‑374/18 je, zda takové ustanovení vnitrostátního práva, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které doslovně přebírá ustanovení čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 v rozsahu, v němž se vztahuje na vozidla s maximální hmotností vyšší než 2,8 tuny, která však nepřesahuje 3,5 tuny, a proto nespadají do působnosti nařízení č. 561/2006, musí být vykládáno výlučně na základě unijního práva, nebo zda vnitrostátní soud může použít kritéria odlišná od kritérií unijního práva pro výklad takového vnitrostátního ustanovení.
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že Soudní dvůr mnohokrát prohlásil, že má pravomoc rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se ustanovení unijního práva v situacích, kdy se na skutkový stav v původním řízení sice přímo nevztahuje působnost tohoto práva, ale ustanovení uvedeného práva se stala použitelnými na základě vnitrostátního práva v důsledku odkazu tohoto práva na jejich obsah. V takových situacích totiž existuje jasný zájem Evropské unie na tom, aby se za účelem předejití budoucím rozdílným výkladům dostalo ustanovením převzatým z unijního práva jednotného výkladu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. října 1990, Dzodzi,
C‑297/88 a C‑197/89
,
EU:C:1990:360
, bod
, a ze dne 13. března 2019, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Výklad ustanovení unijního práva Soudním dvorem v situacích, které nespadají do jejich působnosti, je tedy odůvodněn, jestliže se tato ustanovení stala na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými na takové situace, aby bylo zajištěno, že s těmito situacemi a situacemi spadajícími do působnosti unijního práva bude zacházeno stejně (rozsudek ze dne 13. března 2019, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci je třeba ověřit, zda musí být odkaz na čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 provedený v § 18 odst. 1 bodu 4 FPersV kvalifikován jako „přímý a bezpodmínečný“ ve smyslu judikatury citované v předchozím bodě, a v důsledku toho zda se uvedené ustanovení unijního práva použije na vozidla, která z důvodu maximální přípustné hmotnosti nižší než minimální hranice 3,5 tuny stanovené uvedeným nařízením nespadají do jeho působnosti.
Jak uvádí generální advokát v bodě 53 svého stanoviska, znění § 18 FPersV poté, co výslovně odkazuje jak ve svém nadpisu, tak ve své první větě, na nařízení č. 561/2006 a č. 165/2014, slovo od slova a bez jakékoliv změny přebírá v odst. 1 bodě 4 znění výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006, ve znění článku 45 nařízení č. 165/2014.
Mimoto předkládající soud, který má jako jediný pravomoc vykládat vnitrostátní právo v rámci systému soudní spolupráce zavedeného článkem 267 SFEU (obdobně viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2018, K a B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, bod
, jakož i citovaná judikatura), ve svém předkládacím rozhodnutí upřesnil, že FPersV přebírá ustanovení uvedeného nařízení tak, aby se vztahovala i na vozidla s maximální přípustnou hmotností od 2,8 do 3,5 tuny, přičemž výslovně odkazuje na požadavky unijního práva. Jak mimoto vyplývá z předkládacího rozhodnutí ve věci C‑203/18, z dokumentů týkajících se geneze § 18 odst. 1 bodu 4 FPersV jasně vyplývá, že německý zákonodárce „chtěl plně využít výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006“, a harmonizoval tak zacházení s vnitrostátními situacemi jako se situacemi, na které se vztahuje nařízení č. 561/2006.
Z tohoto vyplývá, jak zdůrazňuje generální advokát v bodě 57 svého stanoviska, že § 18 odst. 1 bodu 4 FPersV je součástí uceleného systému vnitrostátních pravidel, jež rozšiřují použití unijního právního režimu stanoveného nařízením č. 561/2006, který se týká dob řízení, přestávek v řízení a dob odpočinku, na přepravu vozidly, jejichž maximální přípustná hmotnost je nižší než hmotnost vozidel spadajících do působnosti nařízení č. 561/2006.
Za těchto podmínek musí být odkaz na čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 provedený v § 18 odst. 1 bodě 4 FPersV kvalifikován jako „přímý a bezpodmínečný“ ve smyslu judikatury citované v bodě 37 tohoto rozsudku, takže Soudní dvůr má na základě článku 267 SFEU pravomoc odpovědět na otázky položené předkládajícím soudem, a vyložit tak ustanovení nařízení č. 561/2006 v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení.
Kromě toho s ohledem na existenci jasného zájmu na tom, aby takové ustanovení unijního práva, které se stalo ve vnitrostátním právu použitelným, bylo, jak vyplývá z judikatury citované v bodě 36 tohoto rozsudku, vykládáno jednotně, je předkládající soud vázán výkladem ustanovení unijního práva dotčených v původním řízení, který podal Soudní dvůr, a nemůže se opírat o jiná kritéria.
V důsledku toho je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že takové ustanovení vnitrostátního práva, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které doslovně přebírá ustanovení čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 v rozsahu, v němž se vztahuje na vozidla s maximální přípustnou hmotností vyšší než 2,8 tuny, která však nepřesahuje 3,5 tuny, a proto nespadají do působnosti nařízení č. 561/2006, musí být vykládáno výlučně na základě unijního práva, jak je vykládáno Soudním dvorem, pokud se tato ustanovení stala na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými na taková vozidla.
K otázkám ve věci C‑203/18, jakož i k první a druhé otázce ve věci C‑374/18
Podstatou otázek předkládajících soudů ve věci C‑203/18, jakož i první a druhé otázky ve věci C‑374/18, kterými je třeba se zabývat společně, je, zda čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 musí být vykládán v tom smyslu, že výjimka, kterou stanoví, se vztahuje pouze na vozidla nebo kombinace vozidel používané během určité přepravy výlučně za účelem doručování zásilek v rámci univerzálních poštovních služeb, nebo je tato výjimka rovněž použitelná tehdy, pokud jsou dotyčná vozidla nebo kombinace vozidel používány převážně či ve vymezeném rozsahu za účelem doručování zásilek spadajících pod univerzální poštovní služby.
Za účelem odpovědi na tyto otázky je třeba připomenout, že v souladu s bodem 17 odůvodnění a jeho článkem 1 je cílem nařízení č. 561/2006 harmonizovat podmínky hospodářské soutěže v silniční dopravě a zlepšit pracovní podmínky a bezpečnost provozu na pozemních komunikacích (rozsudek ze dne 7. února 2019, NK,
C‑231/18
,
EU:C:2019:103
, bod
a citovaná judikatura).
Články 5 až 9 tohoto nařízení stanoví za tímto účelem soubor pravidel upravujících doby řízení, přestávky v řízení a doby odpočinku, jež musí být dodržována řidiči vozidel spadajících do působnosti uvedeného nařízení.
Konkrétně podle čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 jsou však členské státy oprávněny udělit výjimky z uvedených pravidel stanovených v článcích 5 až 9 tohoto nařízení, jež se vztahují zejména na přepravu vozidly nebo kombinací vozidel s maximální přípustnou hmotností do 7,5 tuny používaných poskytovateli univerzálních služeb, jak jsou definováni v čl. 2 bodu 13 směrnice 97/67, pro doručování zásilek v rámci univerzálních služeb.
Vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo využila možnosti přiznané čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006, je třeba určit rozsah výjimky stanovené tímto ustanovením.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že podmínky uplatnění čl. 13 odst. 1 písm. d) prvního pododstavce nařízení č. 561/2006, který představuje výjimku ve vztahu k článkům 5 až 9 tohoto nařízení, je třeba vykládat striktně [pokud jde o čl. 13 odst. 1 písm. d) druhý pododstavec uvedeného nařízení, obdobně viz rozsudek ze dne 28. července 2011, Seeger,
C‑554/09
,
EU:C:2011:523
, bod
, a pokud jde o čl. 13 odst. 1 písm. p) nařízení č. 561/2006, rozsudek ze dne 7. února 2019, NK,
C‑231/18
,
EU:C:2019:103
, bod
]. Kromě toho rozsah této výjimky musí být určen s přihlédnutím ke znění, kontextu a účelu právní úpravy dotčené v původním řízení.
Pokud jde o znění čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006, je třeba poznamenat, že se toto ustanovení týká výslovně vozidel používaných pro doručování „zásilek v rámci univerzálních služeb“. Výjimka stanovená v uvedeném ustanovení je tak ohraničena v závislosti na druhu zásilek přepravovaných dotyčnými vozidly, což naznačuje, že unijní normotvůrce hodlal nezahrnout do působnosti této výjimky všechna vozidla poskytovatelů univerzálních poštovních služeb, nýbrž pouze vozidla, která přepravují zásilky připadající na univerzální poštovní službu.
Výjimka dotčená v původním řízení proto nemůže být vykládána tak, že zahrnuje vozidla používaná pro doručování, vedle zásilek připadajících na univerzální poštovní službu, jiných zásilek, na které se taková služba nevztahuje.
Tento výklad nemůže být vyvrácen argumenty týkajícími se kontextu uvedené výjimky, které předložila Deutsche Post a polská vláda, podle kterých volba unijního normotvůrce použít výraz „výlučně“ ve vztahu k výjimkám uvedeným v čl. 13 odst. 1 písm. e), i) a o) nařízení č. 561/2006 prokazuje, že záměrem unijního normotvůrce, pokud jde o výjimku uvedenou v čl. 13 odst. 1 písm. d) tohoto nařízení, nebylo omezení působnosti této výjimky na přepravu prostřednictvím vozidel používaných výlučně pro doručování zásilek v rámci univerzálních služeb, nýbrž zahrnout rovněž případy, ve kterých jsou vozidla používána pro doručování takových zásilek pouze částečně.
Jak v podstatě tvrdí Komise ve svém písemném vyjádření, neexistence výrazu „výlučně“ ve znění některé z výjimek uvedených v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 561/2006 totiž nemusí nutně vést k závěru
a

contrario
, že toto ustanovení vyžaduje široký výklad. K tomuto stačí připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že v případě byť jen částečného použití vozidel pro jiné účely, než jsou účely výslovně uvedené v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 561/2006, se výjimky stanovené tímto ustanovením nepoužijí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2014, A. Karuse,
C‑222/12
,
EU:C:2014:142
, body
a
).
Mimoto výklad výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006, podaný Soudním dvorem v bodě 52 tohoto rozsudku, je podpořen účelem uvedeného nařízení, který je třeba zohlednit pro účely určení rozsahu takové výjimky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2014, A. Karuse,
C‑222/12
,
EU:C:2014:142
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba připomenout, jak bylo uvedeno v bodě 46 tohoto rozsudku, že v souladu s bodem 17 odůvodnění a článkem 1 nařízení č. 561/2006 je cílem tohoto nařízení harmonizovat podmínky hospodářské soutěže v silniční dopravě a zlepšit sociální podmínky pracovníků, jakož i bezpečnost provozu na pozemních komunikacích tím, že se stanoví zejména pravidla pro doby řízení, přestávky v řízení a doby odpočinku, jež musí dodržovat řidiči zajišťující silniční přepravu zboží a cestujících.
Široký výklad výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 by přitom mohl vést k tomu, že řidiči Deutsche Post, a sice velký počet řidičů, by již neměli nárok na ochranu svých pracovních podmínek, jak je upravena nařízením č. 561/2006, což by bylo v rozporu s cílem zlepšit sociální podmínky těchto pracovníků. Kromě toho by takové rozšíření výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 mohlo mít za následek, že všechna vozidla Deutsche Post, tj. velký počet vozidel, by mohli legálně řídit tito řidiči po dlouhé hodiny bez odpočinku, což by mohlo vážně ohrozit cíl spočívající ve zlepšení bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích (obdobně viz rozsudek ze dne 28. července 2011, Seeger,
C‑554/09
,
EU:C:2011:523
, body
a
).
Mimoto by takový extenzivní výklad výjimky dotčené v původním řízení mohl ohrozit rovněž cíl spočívající v odstranění rozdílů, které by mohly narušovat hospodářskou soutěž v oblasti silniční dopravy. Kdyby byl totiž takový podnik, jako je Deutsche Post, který působí v oblasti univerzálních poštovních služeb, ale poskytuje rovněž jiné běžné poštovní služby, zproštěn povinností stanovených v článcích 5 až 9 nařízení č. 561/2006, těžil by z konkurenční výhody ve srovnání s konkurenčními podniky, jako jsou UPS Deutschland a další, které poskytují jen běžné poštovní služby (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 13. března 2014, A. Karuse,
C‑222/12
,
EU:C:2014:142
, bod
).
Pokud jde konkrétně o vozidla, která spadají do působnosti nařízení č. 561/2006, takový podnik, jako je Deutsche Post, by mohl uspořit na nákladech souvisejících s instalací a údržbou tachografů ve vozidlech, které používá, ve srovnání s jinými konkurenčními podniky.
Z toho vyplývá, že na první otázku ve věcech C‑203/18 a C‑374/18 je třeba odpovědět tak, že čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 musí být vykládán v tom smyslu, že výjimka, kterou stanoví, se vztahuje pouze na vozidla nebo kombinace vozidel používané během určité přepravy výlučně za účelem doručování zásilek v rámci univerzálních poštovních služeb.
Vzhledem k odpovědi na tyto otázky není důvodné odpovídat na druhou předběžnou otázku ve věcech C‑203/18 a C‑374/18.
Ke čtvrté otázce ve věci C‑374/18
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu ve věci C‑374/18 je, zda čl. 3 odst. 1 směrnice 97/67 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že doplňkové služby – jako jsou vyzvednutí zásilky s časovým rozpětím nebo bez časového rozpětí, vizuální kontrola věku, dobírka, doručení zásilky o váze nepřesahující 31,5 kg bez placení předem, doručení zásilky na jinou adresu, poučení v případě nedoručení zásilky, jakož i výběr dne doručení, výběr času doručení – jsou poskytovány v souvislosti se zásilkou, brání označení takovéto zásilky za zásilku doručovanou v rámci „univerzálních služeb“ podle tohoto ustanovení, a tedy za zásilku doručovanou „v rámci univerzálních služeb“ pro účely uplatnění výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006.
V této souvislosti z čl. 3 odst. 4 a 5 směrnice 97/67 bez dalšího vyplývá, že univerzální poštovní služby, které jsou členské státy povinny zaručit uživatelům, zahrnují přinejmenším výběr, třídění, přepravu a dodání poštovních balíků do 10 kilogramů, přičemž tento limit lze zvýšit až na 20 kilogramů.
Mimoto je třeba připomenout, pokud jde specificky o služby expresních zásilek, že v souladu s bodem 18 odůvodnění směrnice 97/67 spočívá zásadní rozdíl mezi těmito službami a univerzálními poštovními službami v přidané hodnotě v jakékoli formě poskytované expresními službami a vnímané zákazníky. Nejúčinnějším způsobem, jak určit, co je vnímáno jako přidaná hodnota, je tedy vzít v úvahu příplatek, který jsou zákazníci ochotni zaplatit.
V tomto ohledu Soudní dvůr nedávno rozhodl, že zásilka s přidanou hodnotou, a sice zásilka spolu s doplňkovou službou, musí být odlišena od univerzálních služeb jako základní služby. Služby expresních zásilek se totiž liší od univerzálních poštovních služeb svou přidanou hodnotou poskytovanou zákazníkům, v jejichž případě zákazníci souhlasí se zaplacením vyšší částky. Takové poskytování služeb odpovídá specifickým službám oddělitelným od služeb ve veřejném zájmu, které odpovídají zvláštním potřebám hospodářských subjektů a vyžadují některé doplňkové služby, jež tradiční poštovní služba nenabízí (rozsudek ze dne 31. května 2018, Confetra a další,
C‑259/16 a C‑260/16
,
EU:C:2018:370
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
V projednávané věci, jak uvádí generální advokát v bodě 125 svého stanoviska, je nesporné, že takové základní služby poskytované společně s doplňkovými službami, jako jsou služby vyjmenované předkládajícím soudem, mohou zákazníkům přinést přidanou hodnotu, takže jsou ochotni zaplatit za tyto doplňkové služby vyšší cenu.
Z toho vyplývá, že takové služby, které se spíše podobají službám expresních zásilek, nemohou být považovány za služby spadající pod „univerzální služby“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 97/67.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice 97/67 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že jsou v souvislosti se zásilkou poskytovány doplňkové služby, jako jsou vyzvednutí zásilky s časovým rozpětím nebo bez časového rozpětí, vizuální kontrola věku, dobírka, doručení zásilky o váze nepřesahující 31,5 kg bez placení předem, doručení zásilky na jinou adresu, poučení v případě nedoručení zásilky, jakož i výběr dne doručení, výběr času doručení, brání označení takovéto zásilky za zásilku doručovanou v rámci „univerzálních služeb“ podle tohoto ustanovení, a tedy za zásilku doručovanou „v rámci univerzálních služeb“ pro účely uplatnění výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícími soudy, jsou k rozhodnutí o nákladech řízení příslušné uvedené soudy. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

1)
Takové ustanovení vnitrostátního práva, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které doslovně přebírá ustanovení čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března 2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy, o změně nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3820/85, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 165/2014 ze dne 4. února 2014 v rozsahu, v němž se vztahuje na vozidla s maximální přípustnou hmotností vyšší než 2,8 tuny, která však nepřesahuje 3,5 tuny, a která proto nespadají do působnosti nařízení č. 561/2006, musí být vykládáno výlučně na základě unijního práva, jak je vykládáno Soudním dvorem, pokud se tato ustanovení stala na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými na taková vozidla.

2)
Článek 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006, ve znění nařízení č. 165/2014 musí být vykládán v tom smyslu, že výjimka, kterou stanoví, se vztahuje pouze na vozidla nebo kombinace vozidel používané během určité přepravy výlučně za účelem doručování zásilek v rámci univerzálních poštovních služeb.

3)
Článek 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/6/ES ze dne 20. února 2008 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že jsou v souvislosti se zásilkou poskytovány doplňkové služby, jako jsou vyzvednutí zásilky s časovým rozpětím nebo bez časového rozpětí, vizuální kontrola věku, dobírka, doručení zásilky o váze nepřesahující 31,5 kg bez placení předem, doručení zásilky na jinou adresu, poučení v případě nedoručení zásilky, jakož i výběr dne doručení, výběr času doručení, brání označení takovéto zásilky za zásilku doručovanou v rámci „univerzálních služeb“ podle tohoto ustanovení, a tedy za zásilku doručovanou „v rámci univerzálních služeb“ pro účely uplatnění výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006, ve znění nařízení č. 165/2014.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.