CELEX: 62020TJ0258
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik
Restriktiva åtgärder som vidtagits med hänsyn till situationen i Ukraina
Frysning av tillgångar
Förteckning över de personer, enheter och organ som omfattas av frysningen av penningmedel och ekonomiska resurser
Beslut att låta sökandens namn kvarstå i förteckningen
Rådets skyldighet att kontrollera att beslutet av en myndighet i tredjeland har fattats med iakttagande av rätten till försvar och rätten till ett effektivt domstolsskydd

Bakgrund till tvisten
Detta  mål är  ett  av  de  mål som  har  samband  med  de  restriktiva  åtgärder  som  vidtagits  mot  vissa  personer,  enheter  och  organ  med  hänsyn  till  situationen  i  Ukraina  till  följd  av  att  demonstrationerna  på  Självständighetstorget  i  Kiev  (Ukraina)  slogs  ned  i februari 2014.
Sökanden,  Oleksandr  Viktorovytj  KIymenko,  har  varit  minister  för  intäkts-  och  avgiftsfrågor  i  Ukraina.
Den  5 mars 2014  antog  Europeiska  unionens  råd beslut 2014/119/Gusp  om  restriktiva  åtgärder  mot  vissa  personer,  enheter  och  organ  med  hänsyn  till  situationen  i  Ukraina  (EUT L 66,  2014, s. 26).  Samma  dag  antog  rådet  förordning  (EU) nr 208/2014  om  restriktiva  åtgärder  mot  vissa  personer,  enheter  och  organ  med  hänsyn  till  situationen  i  Ukraina  (EUT L 66,  2014, s. 1).
Skälen 1  och  2  i beslut 2014/119  har  följande  lydelse:
”(1)      Den  20 februari 2014  fördömde  rådet  i  starkaste  ordalag  allt  bruk  av  våld  i  Ukraina.  Rådet  uppmanade  till  ett  omedelbart  upphörande  av  våldet  i  Ukraina,  och  full  respekt  för  de  mänskliga  rättigheterna  och  de  grundläggande  friheterna.  Det  uppmanade  Ukrainas  regering  att  visa  största  möjliga  återhållsamhet  och  oppositionsledarna  att  ta  avstånd  från  dem  som  tillgriper  radikala  åtgärder,  inbegripet  våld.
(2)      Den  3 mars 2014  enades  rådet  om  att  fokusera  restriktiva  åtgärder  på  att  frysa  och  driva  in  tillgångar  för  personer  som  har  fastställts  som  ansvariga  för  förskingring  av  ukrainska  offentliga  medel  och  personer  som  är  ansvariga  för  kränkningar  av  de  mänskliga  rättigheterna  i  Ukraina,  i  syfte  att  befästa  och  stödja  rättsstatsprincipen  och  respekten  för  de  mänskliga  rättigheterna  i  Ukraina.”
I  artikel 1.1  och  1.2  i beslut 2014/119  föreskrivs  följande:
”1.      Alla  penningmedel  och  ekonomiska  resurser  som  tillhör,  ägs,  innehas  eller  kontrolleras  av  personer  som  har  fastställts  som  ansvariga  för  förskingring  av  ukrainska  offentliga  medel  och  personer  som  är  ansvariga  för  kränkningar  av  de  mänskliga  rättigheterna  i  Ukraina,  och  fysiska  eller  juridiska  personer,  enheter  eller  organ  som  har  anknytning  till  dessa,  enligt  förteckningen  i  bilagan,  ska  frysas.
2.      Inga  penningmedel  eller  ekonomiska  resurser  får  direkt  eller  indirekt  göras  tillgängliga  för  eller  utnyttjas  till  gagn  för  de  fysiska  eller  juridiska  personer,  enheter  eller  organ  som  förtecknas  i  bilagan.”
De  närmare  villkoren  för  denna  frysning  fastställs  i  artikel 1.3–1.6  i beslut 2014/119.
De  restriktiva  åtgärderna  i fråga  infördes,  i  överensstämmelse  med beslut 2014/119,  genom  förordning nr 208/2014,  där  närmare  bestämmelser  om  åtgärderna  fastställs,  i  allt  väsentligt  i  samma  ordalag  som  i  nämnda  beslut.
Namnen  på  de  personer  som  avses  i beslut 2014/119  och  i  förordning nr 208/2014  återfinns  i  förteckningen  i  bilagan  till  nämnda  beslut  och  i  bilaga I  till  nämnda  förordning  (nedan  kallad  förteckningen),  och  där  anges  även  motiveringen  till  varför  personerna  har  upptagits  i  förteckningen.  Från  början  fanns  inte  sökandens  namn  med  i  förteckningen.
Beslut 2014/119  och  förordning nr 208/2014  ändrades  genom  rådets  genomförandebeslut 2014/216/Gusp  av  den  14 april 2014  om  genomförande  av beslut 2014/119  (EUT L 111,  2014, s. 91),  och  genom  rådets  genomförandeförordning  (EU) nr 381/2014  av  den  14 april 2014  om  genomförande  av  förordning nr 208/2014  (EUT L 111,  2014, s. 33)  (nedan  gemensamt  kallade  rättsakterna  från april 2014).
Genom  rättsakterna  från april 2014  beslutades  att  sökanden  skulle  läggas  till  i  förteckningen  med  personuppgiften  ”f.d.  minister  för  intäkts-  och  avgiftsfrågor”,  jämte  följande  motivering:
”Person  som  är  föremål  för  utredning  i  Ukraina  för  inblandning  i  brott  i  samband  med  förskingring  av  ukrainska  statliga  medel  och  olaglig  utförsel  av  medlen  ur  Ukraina.”
Sökanden  väckte  talan  om  ogiltigförklaring  av  rättsakterna  från april 2014,  i  den  del  de  avsåg  honom,  genom  ansökan  som  inkom  till  tribunalens  kansli  den  30 juni 2014.  Talan  registrerades  med  målnummer  T‑494/14.
Den  29 januari 2015  antog  rådet  beslut  (Gusp)  2015/143  om  ändring  av beslut 2014/119  (EUT L 24,  2015, s. 16)  och  förordning  (EU)  2015/138  om  ändring  av  förordning nr 208/2014  (EUT L 24,  2015, s. 1).
I beslut 2015/143  förtydligades,  med  verkan  från  den  31 januari 2015,  kriterierna  för  upptagande  i  förteckningen  av  personer  som  omfattas  av  frysningen  av  tillgångar.  I  synnerhet  ersattes  artikel 1.1  i beslut 2014/119  med  följande:
”1.      Alla  penningmedel  och  ekonomiska  resurser  som  tillhör,  ägs  av,  innehas  av  eller  kontrolleras  av  personer  som  har  fastställts  som  ansvariga  för  förskingring  av  ukrainska  offentliga  medel  och  personer  som  är  ansvariga  för  kränkningar  av  de  mänskliga  rättigheterna  i  Ukraina,  och  fysiska  eller  juridiska  personer,  enheter  eller  organ  som  har  anknytning  till  dessa,  enligt  förteckningen  i  bilagan,  ska  frysas.
Vid  tillämpningen  av  detta  beslut  innefattar  personer  som  har  fastställts  som  ansvariga  för  förskingring  av  ukrainska  offentliga  medel  personer  som  är  föremål  för  utredning  av  de  ukrainska  myndigheterna
a)      för  förskingring  av  ukrainska  offentliga  medel  eller  tillgångar,  eller  för  medverkan  till  detta,  eller
b)      för  missbruk  av  tjänsteställning  som  en  offentlig  tjänsteman  gör  sig  skyldig  till  för  att  uppnå  oskäliga  fördelar  för  sig  själv  eller  för  en  tredje  part,  vilket  orsakar  en  förlust  för  ukrainska  offentliga  medel  eller  tillgångar,  eller  för  medverkan  till  detta.”
Genom  förordning  2015/138  ändrades  förordning nr 208/2014  i  överensstämmelse  med beslut 2015/143.
Den  5 mars 2015  antog  rådet  beslut  (Gusp)  2015/364  om  ändring  av beslut 2014/119  (EUT L 62,  2015, s. 25)  och  genomförandeförordning  (EU)  2015/357  om  genomförande  av  förordning nr 208/2014  (EUT L 62,  2015, s. 1)  (nedan  gemensamt  kallade  rättsakterna  från mars 2015).  Genom beslut 2015/364  ändrades  för  det  första  artikel 5  i beslut 2014/119  så,  att  de  restriktiva  åtgärderna  förlängdes,  vad  gäller  sökanden,  till  och  med  den  6 mars 2016,  och  för  det  andra  ändrades  bilagan  till  beslutet.  Genom  genomförandeförordning  2015/357  ändrades  i  enlighet  härmed  bilaga I  till  förordning nr 208/2014.
Genom  rättsakterna  från mars 2015  beslutades  att  sökandens  namn  skulle  kvarstå  i  förteckningen  med  personuppgiften  ”f.d.  minister  för  intäkts-  och  avgiftsfrågor”  tillsammans  med  följande  nya  motivering:
”Person  som  är  föremål  för  utredning  av  de  ukrainska  myndigheterna  för  förskingring  av  offentliga  medel  eller  tillgångar  och  för  missbruk  av  tjänsteställning  i  egenskap  av  offentlig  tjänsteman  i  syfte  att  uppnå  oskäliga  fördelar  för  sig  själv  och  för  tredje  man,  vilket  orsakat  förluster  för  Ukrainas  offentliga  medel  eller  tillgångar.”
Sökanden  väckte  talan  om  ogiltigförklaring  av  rättsakterna  från mars 2015,  i  den  del  de  avsåg  honom,  genom  ansökan  som  inkom  till  tribunalens  kansli  den  15 maj 2015.  Talan  registrerades  med  målnummer  T‑245/15.
Den  4 mars 2016  antog  rådet  beslut  (Gusp)  2016/318  om  ändring  av beslut 2014/119  (EUT L 60,  2016, s. 76)  och  genomförandeförordning  (EU)  2016/311  om  genomförande  av  förordning nr 208/2014  (EUT L 60,  2016, s. 1)  (nedan  gemensamt  kallade  rättsakterna  från mars 2016).
Rättsakterna  från mars 2016  innebar  att  tillämpningen  av  de  restriktiva  åtgärderna  förlängdes,  bland  annat  avseende  sökanden,  till  och  med  den  6 mars 2017.  Motiveringen  till  hans  upptagande  i  förteckningen  ändrades  inte  i  förhållande  till  rättsakterna  från mars 2015.
Genom  handling  som  inkom  till  tribunalens  kansli  den  28 april 2016  justerade  sökanden,  med  stöd  av  artikel 86  i  tribunalens  rättegångsregler,  sin  talan  i mål T‑245/15  och  yrkade  även  ogiltigförklaring  av  rättsakterna  från mars 2016,  i  den  del  de  avsåg  honom.
Genom  beslut  av  den  10 juni 2016,  Klymenko/rådet  (T‑494/14,  EU:T:2016:360),  meddelat  med  stöd  av  artikel 132  i  tribunalens  rättegångsregler,  biföll  tribunalen  den  talan  som  nämnts  i punkt 11  ovan,  eftersom  det  var  uppenbart  att  den  var  välgrundad  och  ogiltigförklarade  följaktligen  rättsakterna  från april 2014  i  den  del  de  avsåg  sökanden.
Den  3 mars 2017  antog  rådet  beslut  (Gusp)  2017/381  om  ändring  av beslut 2014/119  (EUT L 58,  2017, s. 34)  och  genomförandeförordning  (EU)  2017/374  om  genomförande  av  förordning nr 208/2014  (EUT L 58,  2017, s. 1)  (nedan  gemensamt  kallade  rättsakterna  från mars 2017).
Rättsakterna  från mars 2017  innebar  att  tillämpningen  av  de  restriktiva  åtgärderna  förlängdes  till  och  med  den  6 mars 2018,  utan  att  motiveringen  till  sökandens  upptagande  i  förteckningen  ändrades  i  förhållande  till  rättsakterna  från mars 2015.
Genom  handling  som  inkom  till  tribunalens  kansli  den  27 mars 2017  justerade  sökanden  på  nytt  sin  talan  i mål T‑245/15  och  yrkade  även  ogiltigförklaring  av  rättsakterna  från mars 2017,  i  den  del  de  avsåg  honom.
Genom  dom  av  den  8 november 2017,  Klymenko/rådet  (T‑245/15,  ej  publicerad,  EU:T:2017:792),  ogillade  tribunalen  sökandens  samtliga  yrkanden  angivna  i punkterna 17,  20  och  24  ovan.
Sökanden  överklagade  domen  av  den  8 november 2017,  Klymenko/rådet  (T‑245/15,  ej  publicerad,  EU:T:2017:792)  till  domstolen  den  5 januari 2018.  Överklagandet  registrerades  med  målnummer  C‑11/18 P.
Den  5 mars 2018  antog  rådet  beslut  (Gusp)  2018/333  om  ändring  av beslut 2014/119  (EUT L 63,  2018, s. 48)  och  genomförandeförordning  (EU)  2018/326  om  genomförande  av  förordning nr 208/2014  (EUT L 63,  2018, s. 5)  (nedan  gemensamt  kallade  rättsakterna  från mars 2018).
Rättsakterna  från mars 2018  innebar  att  tillämpningen  av  de  aktuella  restriktiva  åtgärderna  förlängdes  till  och  med  den  6 mars 2019,  utan  att  motiveringen  till  sökandens  upptagande  i  förteckningen  ändrades  i  förhållande  till  rättsakterna  från mars 2015.
Sökanden  väckte  talan  om  ogiltigförklaring  av  rättsakterna  från mars 2018,  i  den  del  de  avsåg  honom,  genom  ansökan  som  inkom  till  tribunalens  kansli  den  30 april 2018.  Talan  registrerades  med  målnummer  T‑274/18.
Den  4 mars 2019  antog  rådet  beslut  (Gusp)  2019/354  om  ändring  av beslut 2014/119  (EUT L 64,  2019, s. 7)  och  genomförandeförordning  (EU)  2019/352  om  genomförande  av  förordning nr 208/2014  (EUT L 64,  2019, s. 1)  (nedan  gemensamt  kallade  rättsakterna  från mars 2019).
Rättsakterna  från mars 2019  innebar  att  tillämpningen  av  de  aktuella  restriktiva  åtgärderna  förlängdes  till  och  med  den  6 mars 2020.  Sökandens  namn  kvarstod  i  förteckningen,  med  samma  motivering  som  den  som  anges  i punkt 16  ovan  och  med  en  precisering  om  att  hans  rätt  till  försvar  och  till  ett  effektivt  rättsligt  skydd  respekterats  i  samband  med  de  straffrättsliga  förfaranden  som  rådet  grundat  sig  på.
Sökanden  väckte  talan  om  ogiltigförklaring  av  rättsakterna  från mars 2019,  i  den  del  de  avsåg  honom,  genom  ansökan  som  inkom  till  tribunalens  kansli  den  3 maj 2019.  Talan  registrerades  med  målnummer  T‑295/19.
Genom  dom  av  den  11 juli 2019,  Klymenko/rådet  (T‑274/18,  EU:T:2019:509),  ogiltigförklarade  tribunalen  rättsakterna  från mars 2018,  i  den  del  de  avsåg  sökanden.
Genom  dom  av  den  26 september 2019,  Klymenko/rådet  (C‑11/18 P,  ej  publicerad,  EU:C:2019:786),  upphävde  domstolen  domen  av  den  8 november 2017,  Klymenko/rådet  (T‑245/15,  ej  publicerad,  EU:T:2017:792)  (se  ovan punkt 25),  och  ogiltigförklarade  rättsakterna  från mars 2015, mars 2016  och mars 2017  i  den  del  de  avsåg  sökanden.
Mellan november 2019  och januari 2020  utväxlade  rådet  och  sökanden  flera  skrivelser  rörande  en  eventuell  förlängning  av  de  restriktiva  åtgärderna  i  hans  avseende.  Rådet  översände  i  synnerhet  flera  skrivelser  från  Ukrainas  riksåklagarämbete  (nedan  kallat  riksåklagaren)  till  sökanden  rörande  de  straffrättsliga  förfaranden  som  han  var  föremål  för  och  som  låg  till  grund  för  rådets  planerade  förlängning.
Den  5 mars 2020  antog  rådet  beslut  (Gusp)  2020/373  om  ändring  av beslut 2014/119  (EUT L 71,  2020, s. 10)  och  genomförandeförordning  (EU)  2020/370  om  genomförande  av  förordning nr 208/2014  (EUT L 71,  2020, s. 1)  (nedan  gemensamt  kallade  de  angripna  rättsakterna).
De  angripna  rättsakterna  innebar  att  tillämpningen  av  de  aktuella  restriktiva  åtgärderna  förlängdes  till  och  med  den  6 mars 2021.  Sökandens  namn  kvarstod  i  förteckningen  med  samma  motivering  som  den  som  angetts  i punkt 16  ovan,  tillsammans  med  följande  precisering:
”Det  straffrättsliga  förfarandet  avseende  förskingring  av  offentliga  medel  eller  tillgångar  pågår  fortfarande.  Uppgifter i rådets ärendeakt visar att man har respekterat Oleksandr Viktorovych Klymenkos rätt till försvar och till ett effektivt rättsligt skydd i samband med de straffrättsliga förfaranden som rådet har grundat sig på. Det påvisas i synnerhet av undersökningsdomarens beslut av den 1 mars 2017 och den 5 oktober 2018 om tillstånd till en särskild utredning i den tilltalades utevaro, undersökningsdomarens beslut av den 8 februari 2017 och den 19 augusti 2019 om tillstånd till en förebyggande åtgärd i form av häktning och av att försvaret håller på att sätta sig in i materialet i det straffrättsliga förfarandet.”
Genom  skrivelse  av  den  6 mars 2020

underrättade  rådet  sökanden  om  att  de  restriktiva  åtgärderna  gentemot  honom  bibehölls.  I  den  skrivelsen  bemötte  rådet  de  synpunkter  som  sökanden  hade  framfört  i  skrivelse  av  den  23 januari 2020  samt  översände  de  angripna  rättsakterna  till  honom.  Rådet  angav  också  den  frist  inom  vilken  sökanden  bereddes  tillfälle  att  framföra  synpunkter  innan  beslutet  om  att  låta  hans  namn  kvarstå  i  förteckningen  fattades.

Faktiska omständigheter sedan talan väcktes
Genom  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet  (T‑295/19,  EU:T:2020:287),  ogiltigförklarade  tribunalen  rättsakterna  från mars 2019,  i  den  del  de  avsåg  sökanden.

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden  har  väckt  den  nu  aktuella  talan  genom  ansökan  som  inkom  till  tribunalens  kansli  den  4 maj 2020.
Rådet  inkom  med  sitt  svaromål  den  17 juli 2020.
Genom  skrivelse  av  den  29 juli 2020  bereddes  sökanden,  enligt  artikel 83.3  i  rättegångsreglerna,  tillfälle  att  inge  en  replik  för  att  besvara  de  argument  som  rådet  framfört  med  avseende  på  den  andra  grunden,  som  bland  annat  avsåg  en  felaktig  bedömning,  med  beaktande  av  den  bedömning  tribunalen  gjorde  i  domen  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet  (T‑295/19,  EU:T:2020:287).
Den  3 september 2020  inkom  repliken  till  tribunalens  kansli.
Dupliken  inkom  till  tribunalens  kansli  den  9 oktober 2020.  Samma  dag  avslutades  den  skriftliga  delen  av  förfarandet.
Enligt  artikel 106.3  i  rättegångsreglerna  får  tribunalen,  om  muntlig  förhandling  inte  har  begärts  av  parterna  tre  veckor  efter  delgivningen  av  underrättelsen  om  att  den  skriftliga  delen  av  förfarandet  har  avslutats,  besluta  att  avgöra  målet  utan  att  inleda  den  muntliga  delen  av  förfarandet.  I  förevarande  fall  anser  tribunalen  att  handlingarna  i  målet  utgör  tillräckligt  underlag  och  har  därför  beslutat,  i  avsaknad  av  en  sådan  begäran,  att  avgöra  målet  utan  att  inleda  den  muntliga  delen  av  förfarandet.
Sökanden  har  yrkat  att  tribunalen  ska
–        ogiltigförklara  de  angripna  rättsakterna  i  de  delar  de  avser  honom,  och
–        förplikta  rådet  att  ersätta  rättegångskostnaderna.
Rådet  har  yrkat  att  tribunalen  ska
–        ogilla  talan,
–        i  andra  hand,  för  det  fall  de  angripna  rättsakterna  ogiltigförklaras  i  de  delar  de  avser  sökanden,  förordna  att  verkningarna  av beslut 2020/373  ska  bestå  till  dess  att  den  delvisa  ogiltigförklaringen  av  genomförandeförordning  2020/370  får  verkan,  och
–        förplikta  sökanden  att  ersätta  rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
Sökanden  har  åberopat  fem  grunder  till  stöd  för  sin  talan.  Den  första  grunden  avser  ett  åsidosättande  av  motiveringsskyldigheten,  den  andra  avser  en  uppenbart  oriktig  bedömning  och  maktmissbruk,  den  tredje  avser  i  huvudsak  ett  åsidosättande  av  rätten  till  försvar  och  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd,  den  fjärde  avser  avsaknaden  av  rättslig  grund  och  den  femte  avser  ett  åsidosättande  av  rätten  till  egendom.
Tribunalen  prövar  först  den  andra  och  den  tredje  grunden,  vilka  prövas  tillsammans.  Genom  dessa  grunder  har  sökanden  bland  annat  kritiserat  rådet  för  att  det  inte  i  tillräcklig  utsträckning  kontrollerade  om  de  ukrainska  myndigheterna  iakttagit  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd,  vilket  enligt  sökanden  innebär  att  rådet  gjorde  en  oriktig  bedömning  när  det  antog  de  angripna  rättsakterna.
Sökanden  har  i  samband  med  dessa  grunder  bland  annat  gjort  gällande  att  rådet  underlät  att  kontrollera  om  de  brottmålsförfaranden  som  rör  honom  och  som  avser  referensnummer  42017000000000113  (nedan  kallat  förfarande  113)  och  referensnummer  42014000000000521  (nedan  kallat  förfarande  521),  som  rådet  lade  till  grund  för  sitt  beslut  att  vidhålla  de  restriktiva  åtgärderna  mot  honom,  genomfördes  med  iakttagande  av  hans  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd.

Enligt  sökanden  lämnade  riksåklagaren  inte  några  tillfredsställande  svar  på  de  frågor  som  rådet  ställt  angående  iakttagandet  av  hans  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd,  förloppet  av  de  brottmålsförfaranden  som  avser  honom  samt  de  olika  berörda  utredande  myndigheternas  behörighet,  deras  inbördes  förhållande  och  överföringen  av  utredningarna  dem  emellan.  Sökanden  har  således  i  huvudsak  gjort  gällande  att  rådet  inte  gjorde  tillräckliga  kontroller  och  inte  beaktade  den  bevisning  han  ingett  angående  de  processuella  oegentligheter  som  de  ukrainska  myndigheterna  begått  och  deras  bristande  oberoende.
Sökanden  har,  för  det  första,  gjort  gällande  att  hans  namn,  den  20 juni 2019,  inte  fanns  upptaget  i  den  förteckning  över  internationellt  eftersökta  personer  som  upprättats  av  Internationella  kriminalpolisorganisationen  (Interpol)  (nedan  kallad  Interpols  förteckning  över  eftersökta  personer),  såsom  framgår  av  de  intyg  som  lämnats  av  sekretariatet  för  kommissionen  för  kontroll  av  Interpols  akter.
Sökanden  har,  för  det  andra,  gjort  gällande  att  rådet  underlät  att  kontrollera  att  hans  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  hade  iakttagits  i  samband  med  att  förundersökningarna,  som  redan  hade  avslutats,  överlämnades  till  Ukrainas  nationella  byrå  för  korruptionsbekämpning,  vilket  dessutom  gjordes  sex  år efter  det  att  de  inletts.

Sökanden  har,  för  det  tredje,  gjort  gällande  att  det  beslut  som  fattades  av  förundersökningsdomaren  vid  Petchersk  distriktsdomstol  i  Kiev  (nedan  kallad  Petchersk  domstol)  den  5 oktober 2018  (nedan  kallat  förundersökningsdomarens  beslut  av  den  5 oktober 2018),  om  tillstånd  att  inleda  en  särskild  utredning  beträffande  honom  i  hans  utevaro,  inte  fattades  med  iakttagande  av  hans  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd.
Sökanden  har,  för  det  fjärde,  gjort  gällande  att  lagföringen  av  honom  i  Ukraina  har  pågått  längre  än  vad  som  är  skäligt,  i  den  mening  som  avses  i  artikel 6.1  i  konventionen  om  skydd  för  de  mänskliga  rättigheterna  och  de  grundläggande  friheterna,  som  undertecknades  i  Rom  den  4 november 1950  (nedan  kallad  Europakonventionen),  och  att  det  är  uppenbart  att  de  ukrainska  myndigheternas  enda  syfte  är  att  motivera  att  de  aktuella  restriktiva  åtgärderna  bibehålls,  eftersom  riksåklagaren  så  gott  som  varje  år hänvisar  till  ett  nytt  förfarande  som  försetts  med  ett  annat  nummer,  men  som  systematiskt  avser  samma  överträdelser.  Det  förhållandet  att  förundersökningarna  har  pågått  under  alltför  lång  tid  beror  dessutom  endast  på  de  myndigheter  som  genomfört  dem,  vilka  inte  fattat  något  beslut  om  att  väcka  åtal  vid  domstol.
Sammantaget  åsidosatte  rådet,  enligt  sökanden,  sin  skyldighet  att  kontrollera  att  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  hade  iakttagits,  trots  att  sökanden  vid  flera  tillfällen  gjorde  gällande  att  de  åsidosatts.
I  repliken  har  sökanden  dessutom  gjort  gällande  att  avdelningen  för  överklaganden  vid  Ukrainas  antikorruptionsdomstol  genom  dom  av  den  13 maj 2020  (nedan  kallad  domen  av  den  13 maj 2020),  upphävde  undersökningsdomarens  beslut  av  den  19 augusti 2019  om  tillstånd  till  en  förebyggande  åtgärd  i  form  av  häktning  av  sökanden  (nedan  kallat  undersökningsdomarens  beslut  av  den  19 augusti 2019),  på  grund  av  att  ett  av  de  villkor  som  enligt  den  ukrainska  straffprocesslagen  (nedan  kallad  straffprocesslagen)  ska  vara  uppfyllda  för  att  kunna  fatta  ett  sådant  beslut  inte  var  uppfyllt,  nämligen  att  namnet  på  den  berörda  personen  ska  vara  upptaget  i  en  internationell  förteckning  över  eftersökta  personer.
Rådet  har  gjort  gällande  att  det  av  skriftväxlingen  med  sökanden  framgår  att  rådet  beaktade  sökandens  synpunkter,  att  det  kontrollerade  huruvida  dessa  synpunkter  var  välgrundade,  genom  att  även  ställa  precisa  frågor  och  få  klargöranden  från  de  ukrainska  myndigheterna,  och  att  rådet,  mot  bakgrund  av  de  uppgifter  som  det  mottog  från  dessa  myndigheter,  ansåg  att  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  inte  hade  åsidosatts  och  att  det  fanns  tillräckliga skäl för  att  behålla  sökandens  namn  i  förteckningen.
Rådet  har  dessutom  påpekat  att  sökanden  utövat  sin  rätt  att  företrädas  av  en  advokat  i  Ukraina  i  de  förfaranden  som  rör  honom  och  ändamålsenligt  använt  sig  av  sina  rättigheter,  så  till  den  grad  att  han  ibland  har  vunnit  framgång  med  sina  överklaganden.  Enligt  rådets  mening  framgår  det  inte  av  sökandens  skrivelser  till  rådet  att  han  gjort  gällande  de  rättsmedel  som  han  enligt  straffprocesslagen  hade  att  tillgå  i  vissa  processuella  situationer,  exempelvis  vid  avbrott  i  förundersökningarna  eller  när  de  inte  avslutats  inom  föreskriven  tid.
Rådet  har  dessutom  erinrat  om  att  flera  domstolsbeslut  har  meddelats  med  avseende  på  sökanden.  Det  rör  sig  om  undersökningsdomarens  beslut  av  den  1 mars 2017  och  av  den  5 oktober 2018  om  tillstånd  att  inleda  en  särskild  förundersökning  i  sökandens  utevaro  inom  ramen  för  förfarande  113  respektive  förfarande  521,  samt  undersökningsdomarens  beslut  av  den  19 augusti 2019  om  tillstånd  till  en  förebyggande  åtgärd  i  form  av  häktning  i  samband  med  förfarande  113.  Vad  gäller  det  sistnämnda  beslutet  konstaterade  undersökningsdomaren  att  misstankarna  hade  delgetts  på  ett  giltigt  sätt år 2014  och  att  sökandens  namn  hade  förts  upp  på  den  internationella  förteckningen  över  eftersökta  personer  den  10 juni 2019.  Rådet  anser  i  detta  hänseende  att  det  inte  går  att  dra  någon  slutsats  utifrån  de  intyg  om  att  sökanden  inte  finns  upptagen  i  Interpols  förteckning  över  eftersökta  personer,  vilka  sökanden  ingett,  eftersom  de  upprättats  efter  det  datum  då  det  angavs  att  sökandens  namn  inte  fanns  med  i  förteckningen,  det  vill  säga  den  10 oktober 2018.
Sammanfattningsvis  anser  rådet  att  det  har  kunnat  kontrollera  att  ett  antal  beslut  i  brottmålsförfarandena  mot  sökanden  antagits  med  iakttagande  av  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd.
Vad  beträffar  sökandens  resonemang  rörande  de  långa  utredningstiderna  och  den  omständigheten  att  åtal  inte  har  väckts  mot  honom  har  rådet  påpekat  att  det  begärt  och  erhållit  klargöranden  i  detta  avseende  från  de  ukrainska  myndigheterna  om  att  förundersökningarna  avseende  förfarande  113  och  förfarande  521  avslutades  under  2017  respektive  i oktober 2018,  och  att  försvaret  håller  på  att  sätta  sig  in  i  akten,  vilket  visar  att  förfarandet  fortskrider.
Vad  slutligen  gäller  domen  av  den  13 maj 2020  har  rådet  gjort  gällande  att  den  inte  kan  beaktas  vid  bedömningen  av  lagenligheten  av  de  angripna  rättsakterna,  eftersom  domen  meddelades  efter  det  att  de  angripna  rättsakterna  hade  antagits.  Dessutom,  och  under  alla  omständigheter,  avser  denna  dom  endast  förfarande  113,  och  den  ger  stöd  för  att  sökanden  har  kunnat  utöva  sina  rättigheter.
Det  framgår  av  fast  rättspraxis  att  unionsdomstolarna  vid  prövningen  av  restriktiva  åtgärder  ska  säkerställa  en  i  princip  fullständig  prövning  av  lagenligheten  av  samtliga  unionsrättsakter  med  avseende  på  de  grundläggande  rättigheterna,  vilka  utgör  en  integrerad  del  av  unionens  rättsordning  och  till  vilka  hör  bland  annat  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd  och  rätten  till  försvar,  såsom  dessa  rättigheter  stadfästs  i  artiklarna 47  och  48  i  Europeiska  unionens  stadga  om  de  grundläggande  rättigheterna  (nedan  kallad  stadgan)  (se  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 59  och  där  angiven  rättspraxis).
För  att  den  domstolsprövning  som  garanteras  i  artikel 47  i  stadgan  ska  vara  effektiv  krävs  det  att  unionsdomstolen  –  inom  ramen  för  sin  prövning  av  lagenligheten  av  de skäl som  ligger  till  grund  för  beslutet  att  uppföra  eller  bibehålla  en  person  i  förteckningen  över  personer  som  omfattas  av  restriktiva  åtgärder  –  försäkrar  sig  om  att  beslutet,  som  är  individuellt  i  förhållande  till  den  berörda  personen,  grundas  på  faktiska  omständigheter  som  utgör  ett  tillräckligt  underlag  för  ett  sådant  beslut.  Detta  förutsätter  en  undersökning  av  de  faktiska  omständigheter  som  har  åberopats  i  den  motivering  som  ligger  till  grund  för  nämnda  beslut,  vilket  betyder  att  domstolsprövningen  inte  är  begränsad  till  en  bedömning  av  huruvida  de  angivna skälen är  sannolika  i  abstrakt  mening,  utan  avser  frågan  huruvida  det  föreligger  tillräckligt  klart  och  konkret  stöd  för  dessa  skäl,  eller  åtminstone  för  ett  av  dem  som  i  sig  anses  räcka  som  grund  för  dessa  rättsakter  (se  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 60  och  där  angiven  rättspraxis).
Ett  beslut  att  gentemot  en  person  som  har  fastställts  som  ansvarig  för  förskingring  av  medel  som  tillhör  ett  tredjeland  vidta  och  bibehålla  sådana  restriktiva  åtgärder  som  de  som  föreskrivs  i beslut 2014/119  och  förordning nr 208/2014,  i  ändrad  lydelse,  bygger  i  allt  väsentligt  på  ett  beslut  av  en  behörig  myndighet  i  det  landet  att  inleda  och  genomföra  en  brottsutredning  avseende  denna  person  i  fråga  om  brottet  förskingring  av  offentliga  medel  (se  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 61  och  där  angiven  rättspraxis).
Även  om  rådet  således,  enligt  ett  sådant  kriterium  för  uppförande  i  förteckningen  som  det  som  angetts  i punkt 13  ovan,  får  grunda  ett  beslut  om  restriktiva  åtgärder  på  ett  beslut  som  fattats  i  tredjeland,  innebär  den  skyldighet  att  iaktta  rätten  till  försvar  och  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd  som  åvilar  denna  institution  att  rådet  ska  försäkra  sig  om  att  dessa  rättigheter  har  iakttagits  av  myndigheterna  i  det  tredjeland  som  antog  nämnda  beslut  (se  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 62  och  där  angiven  rättspraxis).
Kravet  på  att  rådet  ska  kontrollera  att  de  beslut  som  fattats  i  tredjeland  och  som  rådet  har  för  avsikt  att  lägga  till  grund  för  sitt  eget  beslut  har  fattats  med  iakttagande  av  nämnda  rättigheter  syftar  till  att  säkerställa  att  åtgärder  i  form  av  frysning  av  tillgångar  endast  vidtas  eller  bibehålls  på  grundval  av  faktiska  omständigheter  som  utgör  ett  tillräckligt  underlag  och,  på  så  vis,  till  att  skydda  de  berörda  personerna  eller  enheterna.  Rådet  kan  således  endast  anse  att  ett  beslut  att  vidta  eller  bibehålla  sådana  åtgärder  bygger  på  faktiska  omständigheter  som  utgör  ett  tillräckligt  underlag  för  beslutet  efter  att  själv  ha  kontrollerat  om  rätten  till  försvar  och  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd  iakttogs  när  det  berörda  tredjelandet  antog  det  beslut  som  rådet  avser  att  lägga  till  grund  för  åtgärderna  (se  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 63  och  där  angiven  rättspraxis).
Det  är  visserligen  riktigt  att  den  omständigheten  att  det  berörda  tredjelandet  tillhör  de  stater  som  har  anslutit  sig  till  Europakonventionen  innebär  att  Europadomstolen  för  de  mänskliga  rättigheterna  (nedan  kallad  Europadomstolen)  ska  kontrollera  efterlevnaden  av  de  grundläggande  rättigheter  som  garanteras  av  Europakonventionen,  vilka  i  enlighet  med  artikel 6.3  FEU  utgör  en  del  av  unionsrätten  i  form  av  allmänna  principer.  Denna  omständighet  kan  emellertid  inte  medföra  att  den  kontroll  som  angetts  i punkt 68  ovan  blir  överflödig  (se  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 64  och  där  angiven  rättspraxis).
Rådet  är  enligt  rättspraxis  skyldigt  att  i  motiveringen  till  ett  beslut  att  vidta  eller  bibehålla  restriktiva  åtgärder  gentemot  en  person  eller  en  enhet,  om  än  kortfattat,  ange  på  vilka  grunder  det  anser  att  det  beslut  som  fattats  i  tredjeland  –  som  rådet  har  för  avsikt  att  lägga  till  grund  för  sitt  eget  beslut  –  har  antagits  med  iakttagande  av  rätten  till  försvar  och  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd.  Det  åligger  sålunda  rådet,  för  att  fullgöra  sin  motiveringsskyldighet,  att  i  beslutet  att  vidta  restriktiva  åtgärder  ange  att  det  har  kontrollerat  att  det  beslut  som  fattats  i  tredjeland  och  som  rådet  baserar  dessa  åtgärder  på  har  fattats  med  iakttagande  av  dessa  rättigheter  (se  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 65  och  där  angiven  rättspraxis).
När  rådet  grundar  införandet  eller  bibehållandet  av  restriktiva  åtgärder,  såsom  de  som  är  aktuella  i  förevarande  fall,  på  ett  beslut  som  fattats  i  ett  tredjeland  att  inleda  och  genomföra  en  brottsutredning  avseende  den  berörda  personen  för  förskingring  av  offentliga  medel  eller  tillgångar  måste  rådet  sammanfattningsvis  dels  förvissa  sig  om  att  myndigheterna  i  det  berörda  tredjelandet  vid  tidpunkten  för  antagandet  av  nämnda  beslut  iakttog  rätten  till  försvar  och  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd  för  den  person  som  är  föremål  för  brottsutredningen,  dels  i  beslutet  om  införande  av  restriktiva  åtgärder  ange skälen till  att  det  anser  att  nämnda  beslut  som  fattades  i  tredjeland  fattades  med  iakttagande  av  dessa  rättigheter  (dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 66).
Det  är  mot  bakgrund  av  dessa  principer,  utvecklade  i  rättspraxis,  som  tribunalen  ska  pröva  huruvida  rådet  har  iakttagit  sina  skyldigheter.
Tribunalen  framhåller  inledningsvis  att  rådet  visserligen  i  de  angripna  rättsakterna  (se punkt 37  ovan)  angav  av  vilka skäl det  fann  att  de  ukrainska  myndigheternas  beslut  att  inleda  och  genomföra  ett  straffrättsligt  förfarande  avseende  förskingring  av  statliga  medel  eller  tillgångar  gentemot  sökanden  hade  antagits  med  iakttagande  av  hans  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd.  Tribunalen  ska  emellertid  pröva  om  rådet  gjorde  en  riktig  bedömning  när  det  fann  att  nämnda  myndigheter  hade  iakttagit  dessa  rättigheter  vad  gäller  sökanden  i  samband  med  de  förfaranden  som  ligger  till  grund  för  de  angripna  rättsakterna.
Prövningen  av  huruvida  motiveringen  är  väl  underbyggd,  vilken  avser  frågan  huruvida  de  angripna  rättsakterna  är  lagenliga  i  materiellt  hänseende  och  vilken  i  förevarande  fall  består  i  en  prövning  av  huruvida  de  av  rådet  åberopade  omständigheterna  är  styrkta  och  huruvida  de  visar  att  de  ukrainska  myndigheternas  iakttagande  av  dessa  rättigheter  har  kontrollerats,  ska  skiljas  från  frågan  rörande  motiveringen,  som  avser  en  väsentlig  formföreskrift  och  endast  utgör  en  naturlig  följd  av  rådets  skyldighet  att  först  förvissa  sig  om  att  dessa  rättigheter  har  iakttagits  (se  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 69  och  där  angiven  rättspraxis).
Sökanden  har  blivit  föremål  för  nya  restriktiva  åtgärder  som  vidtagits  genom  de  angripna  rättsakterna  med  stöd  av  det  kriterium  för  upptagande  i  förteckningen  som  anges  i  artikel 1.1  i beslut 2014/119,  såsom  detta  har  förtydligats  i beslut 2015/143,  och  i  artikel 3  i  förordning nr 208/2014,  såsom  detta  har  förtydligats  i  förordning  2015/138  (se punkterna 13  och  14  ovan).  Enligt  detta  kriterium  ska  tillgångar  frysas  för  personer  som  har  fastställts  som  ansvariga  för  förskingring  av  ukrainska  statliga  medel,  inbegripet  personer  som  är  föremål  för  utredning  av  de  ukrainska  myndigheterna.
Tribunalen  konstaterar  att  rådet  grundade  sitt  beslut  att  låta  sökandens  namn  kvarstå  i  förteckningen  på  den  omständigheten  att  han  var  föremål  för  brottsutredningar  ledda  av  de  ukrainska  myndigheterna  för  förskingring  av  offentliga  medel  eller  tillgångar  och  missbruk  av  tjänsteställning.  Denna  omständighet  styrktes  av  riksåklagarens  skrivelser  som  sökanden  hade  fått  en  kopia  av  (se punkt 35  ovan).
Beslutet  att  bibehålla  de  restriktiva  åtgärderna  mot  sökanden  grundades  således,  i  likhet  med  vad  som  var  fallet  i  de  mål som  avgjordes  genom  domen  av  den  26 september 2019,  Klymenko/rådet  (C‑11/18 P,  ej  publicerad,  EU:C:2019:786),  och  domen  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet  (T‑295/19,  EU:T:2019:287),  på  de  ukrainska  myndigheternas  beslut  att  inleda  och  genomföra  brottsutredningar  avseende  förskingring  av  ukrainska  statliga  medel.
Tribunalen  framhåller  även  att  rådet,  när  det  genom  de  angripna  rättsakterna  ändrade  bilagan  till beslut 2014/119  och  bilaga I  till  förordning nr 208/2014,  lade  till  –  liksom  det  hade  gjort  för  första  gången  i  rättsakterna  från mars 2019  –  ett  avsnitt,  i  två  delar,  som  i  sin  helhet  avser  rätten  till  försvar  och  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd.
Den  första  delen  innehåller  en  allmän  erinran  om  rätten  till  försvar  och  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd  i  enlighet  med  straffprocesslagen.  Först  och  främst  erinras  särskilt  om  de  olika  processrättsliga  rättigheter  som  tillkommer  alla  som  är  misstänkta  eller  tilltalade  i  ett  straffrättsligt  förfarande  enligt  artikel 42  i  straffprocesslagen.  Vidare  erinras  om  att  alla  klagomål  mot  utredarens  eller  åklagarens  beslut,  handlingar  eller  underlåtenheter  enligt  artikel 306  i  samma  lag  ska  prövas  av  undersökningsdomaren  eller  den  lokala  domstolen,  i  närvaro  av  den  klagande,  dennes  advokat  eller  dennes  rättsliga  ombud.  Det  anges  också  att  det  bland  annat  klargörs  i  artikel 309  i  nämnda  lag  vilka  beslut  av  en  undersökningsdomare  som  kan  överklagas.  Slutligen  anges  att  ett  antal  processuella  utredningsåtgärder,  till  exempel  beslag  och  häktning,  endast  får  vidtas  om  en  undersökningsdomare  eller  en  domstol  så  beslutar.
Den  andra  delen  av  detta  avsnitt  rör  tillämpningen  av  rätten  till  försvar  och  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd  för  varje  person  som  är  uppförd  i  förteckningen.  När  det  särskilt  gäller  sökanden  anges  att  uppgifterna  i  rådets  ärendeakt  visar  att  hans  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  har  respekterats  i  samband  med  det  straffrättsliga  förfarande  som  rådet  har  grundat  sig  på,  vilket  bland  annat  framgick  av  undersökningsdomarens  beslut  av  den  1 mars 2017  och  den  5 oktober 2018  samt  undersökningsdomarens  beslut  av  den  8 februari 2017  och  den  19 augusti 2019  och  av  att  försvaret  höll  på  att  sätta  sig  in  i  materialet  i  det  straffrättsliga  förfarandet  (se punkt 37  ovan).
I  skrivelsen  av  den  6 mars 2020

(se punkt 38  ovan)  angav  rådet  endast  att  intygen  från  riksåklagaren  visade  att  sökanden  fortfarande  omfattades  av  förfarande  113  och  förfarande  521  avseende  förskingring  av  offentliga  medel  eller  tillgångar  och  att  dessa  överlämnats  till  Ukrainas  nationella  byrå  för  korruptionsbekämpning  den  19 november respektive  den  21 november 2019.  Vad  gäller  iakttagandet  av  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd,  preciserade  rådet  att  det  av  de  domstolsbeslut  som  nämns  i punkt 80  ovan  framgick  att  dessa  rättigheter  hade  iakttagits.  Vad  särskilt  gäller  undersökningsdomarens  beslut  av  den  19 augusti 2019,  som  fattades  inom  ramen  för  förfarande  113,  ansågs  det  att  misstankarna  hade  delgetts  sökanden  den  22 december 2014  och  den  19 augusti 2016,  att  åklagarsidan  hade  visat  att  det  förelåg  rimliga  misstankar,  att  sökandens  namn  den  10 juni 2019  hade  förts  upp  på  en  internationell  förteckning  över  eftersökta  personer,  att  det  hade  visats  att  sökanden  hade  undanhållit  sig  från  de  myndigheter  som  ansvarade  för  förundersökningen  och  att  det  fortfarande  fanns  tillräckliga skäl att  tro  att  han  skulle  fortsätta  att  hålla  sig  undan.
Det  framgår  således  av  en  jämförelse  mellan  de skäl som  anges  i  de  angripna  rättsakterna  och  i  nämnda  skrivelse  av  den  6 mars 2020  att  rådet  uttryckligen  bekräftade  att  det  kontrollerat  att  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  hade  iakttagits  i  de  båda  förfaranden  som  nämnts  ovan  i punkt 81,  trots  att  rådet  endast  lämnat  närmare  detaljer  avseende  förfarande  113,  inom  ramen  för  vilket  undersökningsdomarens  beslut  av  den  19 augusti 2019  antogs.
Tribunalen  påpekar  i  detta  hänseende  först  och  främst  att  rådet  inte  har  visat  i  vilken  utsträckning  samtliga  de  beslut  som  fattades  av  undersökningsdomaren  vid  Petchersk  domstol,  vilka  anges  i punkt 80  ovan  och  är  rättsakter  av  ren  processuell  karaktär,  visar  att  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  iakttogs  i  förfarandena  113 och 521.  I  det  nu  aktuella  fallet  var  rådet  emellertid,  såsom  påpekats  i punkterna 65–67  ovan,  skyldigt  att  innan  det  beslutade  att  bibehålla  de  aktuella  restriktiva  åtgärderna  kontrollera  huruvida  det  ukrainska  rättsväsendets  beslut  att  inleda  och  genomföra  förundersökningar  mot  sökanden  avseende  förskingring  av  offentliga  medel  eller  tillgångar  och  missbruk  av  sin  tjänsteställning  som  offentlig  tjänsteman  hade  antagits  med  iakttagande  av  nämnda  rättigheter  för  sökanden  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 78).
Nämnda  domstolsbeslut  kan  mot  den  bakgrunden  inte,  åtminstone  inte  formellt,  betraktas  som  beslut  om  att  inleda  och  genomföra  den  förundersökning  som  motiverar  att  de  restriktiva  åtgärderna  bibehålls.  Det  kan  dock  medges  att  dessa  beslut,  ur  materiell  synvinkel,  i  och  med  att  de  fattades  av  en  domstol,  åtminstone  undersökningsdomarens  beslut  av  den  19 augusti 2019,  vilket  är  relevant  i  tidsmässigt  hänseende,  verkligen  beaktades  av  rådet  som  den  faktiska  grund  som  motiverade  att  de  aktuella  åtgärderna  bibehölls  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 79).
Tribunalen  ska  således  pröva  huruvida  rådet  hade  fog  för  att  anse  att  dessa  beslut,  liksom  den  omständigheten  att  sökandens  försvar  vid  tidpunkten  för  antagandet  av  de  angripna  rättsakterna  höll  på  att  sätta  sig  in  i  brottmålsakten,  visade  att  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  hade  iakttagits.
Vad  gäller  undersökningsdomarens  beslut  av  den  19 augusti 2019  ska  det  påpekas  att  det,  i  motsats  till  vad  rådet  har  hävdat,  inte  klart  framgår  av  detta  beslut  att  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  har  säkerställts  i  förevarande  fall.  Även  om  det  är  riktigt  att  undersökningsdomaren  vid  Petchersk  domstol,  såsom  rådet  framhöll  i  sin  skrivelse  av  den  6 mars 2020  (se punkt 81  ovan),  kunde  dra  slutsatsen  att  sökanden,  inom  ramen  för  förfarande  113,  som  detta  beslut  avser,  var  en  misstänkt  person,  att  han  var  upptagen  i  en  internationell  förteckning  över  eftersökta  personer,  att  åklagaren  hade  styrkt  att  han  undanhöll  sig  från  de  myndigheter  som  ansvarade  för  förundersökningen  och  att  det  fanns  tillräckliga skäl att  tro  att  han  skulle  fortsätta  att  göra  det,  så  framgår  det  likväl  inte  av  handlingarna  i  akten  att  rådet  verkligen  beaktat  de  uppgifter  som  sökanden  lämnat  till  rådet  i  sin  skrivelse  av  den  23 januari 2020  och  dessförinnan  i  sina  skrivelser  av  den  19 december 2018  och  den  4 februari 2019.
Sökanden  hade  nämligen  bland  annat  gjort  gällande  att  hans  namn  inte  fanns  upptaget  i  förteckningen  över  de  personer  som  var  eftersökta  av  Interpol,  och  ingett  handlingar  till  stöd  för  detta,  och  anfört  att  undersökningsdomaren  därför  inte  kunde  fatta  vissa  beslut  som  rådet  ansåg  utgjorde  stöd  för  att  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  hade  iakttagits.
Tribunalen  påpekar  i  detta  hänseende  att  det  inte  av  handlingarna  i  målet  framgår  att  rådet  kontrollerade  de  uppgifter  som  undersökningsdomaren  grundade  sig  på  för  att  anse  att  sökandens  namn  fanns  upptaget  i  en  ”internationell  förteckning  över  eftersökta  personer”.  Rådet  har  inte  heller  angett skälen till  att  det  nöjde  sig  med  enbart  påståenden  från  riksåklagaren  och  undersökningsdomaren  i  detta  hänseende,  trots  de  handlingar  som  visade  att  sökandens  namn,  den  20 juni 2019,  inte  fanns  med  i  förteckningen  över  de  personer  som  eftersöktes  av  Interpol.
Denna  aspekt  saknar  inte  betydelse  vid  bedömningen  av  huruvida  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  har  iakttagits,  mot  bakgrund  av  artikel 193-6  i  straffprocesslagen,  i  vilken  det,  såsom  framgår  av  undersökningsdomarens  beslut  av  den  19 augusti 2019,  föreskrivs  att  ett  av  de  villkor  som  ska  vara  uppfyllda  när  åklagaren  ansöker  om  tillstånd  till  en  förebyggande  åtgärd  i  form  av  häktning  är  att  personen  i  fråga  ska  vara  upptagen  i  en  internationell  förteckning  över  eftersökta  personer  (se,  för  ett  liknande  resonemang  och  analogt,  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 87).
I  detta  beslut  grundade  sig  undersökningsdomaren  på  åklagarens  beslut  av  den  10 juni 2019,  när  den  fann  att  sökandens  namn  fanns  upptaget  i  en  sådan  förteckning,  dock  utan  att  ange  vilken  bevisning  åklagaren  lagt  fram.  Det  kan  konstateras  att  riksåklagaren  endast  –  i  de  två  tabeller  som  bifogades  skrivelsen  av  den  1 november 2019,  som  innehöll  en  sammanfattning  av  hur  förfarandena  113  och  521  fortskred  och  var  avsedda  att  bland  annat  förklara  på  vilket  sätt  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  hade  iakttagits  –  angav  att  ”den  misstänkte  [fanns]  upptagen  i  förteckningen  över  eftersökta  personer”.
Rådets  argument  att  de  intyg  som  utfärdats  av  sekretariatet  för  kommissionen  för  kontroll  av  Interpols  akter  inte  var  övertygande  påverkar  inte  dessa  överväganden.  Uppgifterna  från  riksåklagaren  om  att  sökandens  namn  fanns  upptaget  i  en  ”förteckning  över  eftersökta  personer”  medförde  nämligen  under  alla  omständigheter  inte  att  rådet  kunde  kontrollera  huruvida  åklagaren  hade  iakttagit  villkoret  att  sökandens  namn  skulle  finnas  upptaget  i  en  sådan  förteckning  och  därmed  huruvida  undersökningsdomaren  vid  antagandet  av  sitt  beslut  hade  iakttagit  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  (se punkt 89  ovan).  Under  dessa  omständigheter  kunde  rådet  inte  nöja  sig  med  de  uppgifter,  antingen  kortfattade  eller  oprecisa,  som  det  förfogade  över  och  borde  åtminstone  ha  begärt  förtydliganden  från  de  ukrainska  myndigheterna.
Utan  att  detta  har  någon  inverkan  på  förevarande  mål,  eftersom  domen  av  den  13 maj 2020,  såsom  rådet  med  rätta  har  påpekat,  meddelades  efter  det  att  de  angripna  rättsakterna  hade  antagits,  kan  det  likväl  påpekas  att  det  av  den  domen  framgår  dels  att  det  inte  räcker  att  åklagaren  fattar  ett  processuellt  beslut  i  form  av  en  resolution  om  att  uppföra  en  person  på  förteckningen  över  personer  som  eftersökts  av  Interpol,  utan  det  krävs  även  att  samtliga  nödvändiga  åtgärder  har  vidtagits  för  att  verkställa  en  sådan  resolution,  vilket  inte  på  något  sätt  hade  styrkts  av  åklagaren,  dels  att  avdelningen  för  överklaganden  vid  antikorruptionsdomstolen  redan  hade  tolkat  artikel 193-6  i  straffprocesslagen  på  detta  sätt  i  samband  med  flera  domstolsavgöranden  som  meddelats  mellan september 2019  och februari 2020.
När  det  sedan  gäller  undersökningsdomarens  beslut  av  den  1 mars 2017  och  den  5 oktober 2018  samt  undersökningsdomarens  beslut  av  den  8 februari 2017,  varvid  de  två  första  avser  inledande  av  en  särskild  undersökning  i  sökandens  utevaro  och  det  sista  avser  tillstånd  till  en  förebyggande  åtgärd  i  form  av  häktning,  ska  det  påpekas  att  dessa  beslut  fattades  långt  innan  de  angripna  rättsakterna  antogs.  Av  detta  följer  att  dessa  beslut  inte  är  tillräckliga  för  att  styrka  att  det  ukrainska  rättsväsendets  beslut,  som  rådet  har  för  avsikt  att  grunda  sig  på  för  att  bibehålla  de  aktuella  restriktiva  åtgärderna  gentemot  sökanden  för  perioden mars 2020–mars 2021,  antogs  med  iakttagande  av  sökandens  rätt  till  försvar  och  till  ett  effektivt  domstolsskydd.  Tribunalen  har  för  övrigt  redan  haft  tillfälle  att  uttala  sig  om  såväl  undersökningsdomarens  beslut  av  den  1 mars 2017  som  beslutet  av  den  5 oktober 2018,  i  det  mål som  avgjordes  genom  domen  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet  (T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkterna 78–88  och  91),  vilken  inte  överklagades  av  rådet,  och  slagit  fast  att  de  inte  kunde  styrka  att  sökandens  rättigheter  hade  iakttagits  i  de  aktuella  förfarandena.
Det  ska  under  alla  omständigheter  även  påpekas  att  samtliga  ovannämnda  domstolsbeslut  utgör  ett  led  i  de  brottmålsförfaranden  som  legat  till  grund  för  beslutet  att  föra  upp  och  bibehålla  sökandens  namn  i  förteckningen  och  att  de  endast  är  av  underordnad  karaktär  i  förhållande  till  dessa  förfaranden,  eftersom  de  avser  processuella  frågor.  Sådana  beslut  kan  på  sin  höjd  styrka  förekomsten  av  faktiska  omständigheter  som  utgör  ett  tillräckligt  underlag,  det  vill  säga  att  sökanden,  i  enlighet  med  kriteriet  för  upptagande,  var  föremål  för  straffrättsliga  förfaranden  avseende,  bland  annat,  förskingring  av  ukrainska  statliga  medel  eller  tillgångar.  De  kan  emellertid  inte  i  sig  styrka  att  det  ukrainska  rättsväsendets  beslut  att  inleda  och  genomföra  nämnda  straffrättsliga  förfaranden,  vilket  i  allt  väsentligt  ligger  till  grund  för  beslutet  att  bibehålla  de  restriktiva  åtgärderna  gentemot  sökanden,  fattades  med  iakttagande  av  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 92).
Rådet  har  för  övrigt  inte  åberopat  någon  handling  i  det  ärende  som  ledde  till  att  de  angripna  rättsakterna  antogs  som  visar  att  rådet  granskade  de  åberopade  domstolsbesluten  och  att  rådet  därav  kunde  sluta  sig  till  att  sökandens  processuella  rättigheter  faktiskt  hade  iakttagits.
När  det  slutligen  gäller  det  förhållandet  att  försvaret  fortfarande  höll  på  att sätta  sig  in  i  brottmålsakten  när  de  angripna  rättsakterna  antogs,  ska  det  påpekas  dels  att  riksåklagaren  inte  har  lämnat  några  uppgifter  om  arten  och  varaktigheten  av  detta  skede  i  förfarandet,  dels  att  det  endast  av  de  uppgifter  som  riksåklagaren  har  lämnat  framgår  att  ett  sådant  skede  pågår  sedan  den  21 april 2017,  vilket  är  den  dag  då  förundersökningen  med  avseende  på  förfarande  113  avslutades,

och  sedan  den  3 december 2018,  vilket  är  det  datum  då  förundersökningen  med  avseende  på  förfarande  521  avslutades.
I  motsats  till  vad  rådet  har  gjort  gällande  har  det  emellertid  inte  visat  hur  de  uppgifter  som  det  förfogade  över  avseende  försvarets  inläsning  av  akterna  i  förfarandena  113  och  521  och  de  domstolsbeslut  som  meddelats  i  samband  med  dessa  förfaranden  gjorde  det  möjligt  för  rådet  att  anse  att  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  hade  iakttagits,  trots  att  nämnda  förfaranden,  vilka  avsåg  gärningar  som  påstås  ha  begåtts  mellan åren 2011  och  2014,  såsom  sökanden  har  gjort  gällande,  fortfarande  befann  sig  på  förundersökningsstadiet  och  dessutom  hade  överlämnats,  redan  avslutade,  till  andra  utredande  myndigheter  i november 2019,  vilket  innebär  att  de  aktuella  ärendena  således  ännu  inte  hade  lagts  fram  inför  en  ukrainsk  domstol  för  prövning  i  sak.
I  artikel 47  andra  stycket  i  stadgan,  vilken  utgör  den  parameter  mot  vilken  rådet  ska  avgöra  huruvida  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd  har  iakttagits,  anges  att  var  och  en  har  rätt  att  inom  skälig  tid  få  sin  sak  prövad  i  en  rättvis  och  offentlig  rättegång  och  inför  en  oavhängig  och  opartisk  domstol  som  har  inrättats  enligt  lag  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 96  och  där  angiven  rättspraxis).
I  och  med  att  stadgan  innehåller  rättigheter  som  motsvarar  de  rättigheter  som  garanteras  av  Europakonventionen,  till  exempel  rättigheterna  i  artikel 6,  ska  de  enligt  artikel 52.3  i  stadgan  ha  samma  innebörd  och  räckvidd  som  i  Europakonventionen.
Tribunalen  erinrar  i  detta  hänseende  om  att  Europadomstolen,  när  den  tolkat  artikel 6  i  Europakonventionen,  har  framhållit  att  syftet  med  principen  om  skälig  tid  bland  annat  är  att  skydda  tilltalade  mot  oskäligt  långvariga  förfaranden  och  undvika  att  de  svävar  i  ovisshet  alltför  länge  om  målets  utgång  samt  förhindra  förseningar  som  undergräver  rättskipningens  effektivitet  och  trovärdighet  (se  Europadomstolen,  7 juli 2015,  Rutkowski  m.fl.  mot  Polen,  CE:ECHR:2015:0707JUD007228710, punkt 126  och  där  angiven  rättspraxis).  Europadomstolen  har  också  uttalat  att  en  överträdelse  av  denna  princip  kan  fastställas,  bland  annat  när  förundersökningsskedet  i  ett  brottmålsförfarande  har  kännetecknats  av  ett  antal  perioder  av  inaktivitet  som  kan  tillskrivas  de  myndigheter  som  ansvarar  för  utredningen  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  Europadomstolen,  6 januari 2004,  Rouille  mot  Frankrike,  CE:ECHR:2004:0106JUD005026899, punkterna 29–31,  Europadomstolen, 27 september 2007,  Reiner  m.fl.  mot  Rumänien,  CE:ECHR:2007:0927JUD000150502, punkterna 57–59,  och  Europadomstolen, 12 januari 2012,  Borisenko  mot  Ukraina,  CE:ECHR:2012:0112JUD002572502, punkterna 58–62).
Det  följer  vidare  av  rättspraxis  att  rådet,  när  en  person  sedan  flera  år tillbaka  är  föremål  för  restriktiva  åtgärder  i  princip  på  grund  av  en  och  samma  förundersökning  som  riksåklagaren  genomför,  är  skyldigt  att  fördjupa  sin  undersökning  av  huruvida  de  ukrainska  myndigheterna  eventuellt  har  åsidosatt  denna  persons  grundläggande  rättigheter  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  30 januari 2019,  Stavytskyj/rådet,  T‑290/17,  EU:T:2019:37, punkt 132).
Följaktligen  borde  rådet  i  förevarande  fall  åtminstone  ha  angett skälen till  att  det,  trots  sökandens  argument  som  återges  ovan  i punkt 97,  ansåg  att  sökandens  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  inför  det  ukrainska  rättsväsendet,  vilken  uppenbart  utgör  en  grundläggande  rättighet,  hade  iakttagits  vad  gäller  frågan  huruvida  hans  fall  hade  prövats  inom  skälig  tid  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 100).
Mot  bakgrund  av  handlingarna  i  målet  är  det  således  inte  möjligt  att  slå  fast  att  de  uppgifter  som  rådet  förfogade  över  vid  antagandet  av  de  angripna  rättsakterna  gjorde  det  möjligt  för  rådet  att  kontrollera  huruvida  det  ukrainskas  rättsväsendets  beslut  hade  fattats  med  iakttagande  av  sökandens  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  och  rätt  till  att  få  sin  sak  prövad  inom  rimlig  tid.
Tribunalen  erinrar  om  den  fasta  rättspraxis  enligt  vilken  det,  när  det  gäller  antagandet  av  ett  sådant  beslut  om  frysning  av  tillgångar  som  det  som  avser  sökanden,  inte  ankommer  på  rådet  eller  unionsdomstolen  att  kontrollera  huruvida  de  undersökningar  som  den  person  som  omfattas  av  dessa  åtgärder  var  föremål  för  i  Ukraina  var  välgrundade,  utan  endast  huruvida  beslutet  om  frysning  är  välgrundat  mot  bakgrund  av  den  handling  eller  de  handlingar  som  ligger  till  grund  för  beslutet.  Tribunalen  påpekar  att  detta  inte  ska  tolkas  så,  att  rådet  inte  är  skyldigt  att  kontrollera  att  det  beslut  som  fattats  i  ett  tredjeland  och  som  rådet  avser  att  lägga  till  grund  för  ett  beslut  om  restriktiva  åtgärder  har  fattats  med  iakttagande  av  rätten  till  försvar  och  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  25 juni 2020,  Klymenko/rådet,  T‑295/19,  EU:T:2020:287, punkt 102  och  där  angiven  rättspraxis).
Det  är  mot  bakgrund  av  dessa  överväganden  inte  styrkt  att  rådet,  innan  de  angripna  rättsakterna  antogs,  hade  förvissat  sig  om  att  det  ukrainska  rättsväsendet  hade  iakttagit  sökandens  rätt  till  försvar  och  rätt  till  ett  effektivt  domstolsskydd  i  de  brottmålsförfaranden  som  rådet  grundade  sig  på.  Rådet  gjorde  följaktligen  en  oriktig  bedömning  när  det  beslutade  att  bibehålla  sökandens  namn  i  förteckningen.
Under  dessa  omständigheter  ska  de  angripna  rättsakterna  ogiltigförklaras  i  den  del  de  avser  sökanden.  De  övriga  grunder  och  argument  som  sökanden  har  åberopat  behöver  inte  prövas.

Huruvida verkningarna av beslut 2020/373 ska bestå
Rådet  har  i  andra  hand  yrkat  att  tribunalen,  för  det  fall  genomförandeförordning  2020/370  delvis  ogiltigförklaras,  av  rättssäkerhetsskäl  ska  förordna  att  verkningarna  av beslut 2020/373  ska  bestå  till  dess  att  den  delvisa  ogiltigförklaringen  av  genomförandeförordning nr 2020/370  börjar  gälla.
Det  framgår  av  artikel 60  första  stycket  i  stadgan  för  Europeiska  unionens  domstol  att  ett  överklagande  inte  hindrar  verkställighet.  I  artikel 60  andra  stycket  i  stadgan  föreskrivs  emellertid  att  ett  avgörande  av  tribunalen  varigenom  en  förordning  förklaras  ogiltigt,  med  avvikelse  från  artikel 280  FEUF,  ska  gälla  först  efter  utgången  av  fristen  för  överklagande  eller,  om  ett  överklagande  har  skett  inom  den  tiden,  efter  det  att  överklagandet  har  ogillats.
I  förevarande  fall  har  genomförandeförordning  2020/370  formen  av  en  förordning,  eftersom  den  är  till  alla  delar  bindande  och  direkt  tillämplig  i  varje  medlemsstat.  Detta  motsvarar  rättsverkningarna  av  en  förordning  enligt  artikel 288  FEUF  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  21 april 2016,  rådet/Bank  Saderat  Iran,  C‑200/13  P,  EU:C:2016:284, punkt 121).
Artikel 60  andra  stycket  i  stadgan  för  Europeiska  unionens  domstol  är  således  tillämplig  i  förevarande  fall  (dom  av  den  21 april 2016,  rådet/Bank  Saderat  Iran,  C‑200/13  P,  EU:C:2016:284, punkt 122).
Vad  gäller  rättsverkningarna  i  tiden  av  ogiltigförklaringen  av beslut 2020/373  får  tribunalen  enligt  artikel 264  andra  stycket  FEUF,  om  den  anser  det  nödvändigt,  ange  vilka  verkningar  av  den  ogiltigförklarade  akten  som  ska  betraktas  som  bestående.
Eftersom  det  är  samma  åtgärder  som  ska  vidtas  mot  sökanden  enligt  både  genomförandeförordning  2020/370  och beslut 2020/373  skulle  det  kunna  leda  till  allvarliga  rättssäkerhetsproblem  om  ogiltigförklaringarna  av  dessa  rättsakter  inte  började  gälla  samma  dag  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  21 februari 2018,  Klyuyev/rådet,  T‑731/15,  EU:T:2018:90, punkt 263).  Verkningarna  av beslut 2020/373  ska  således  bestå  gentemot  sökanden  fram  till  dess  att  ogiltigförklaringen  av  genomförandeförordning  2020/370  träder  i  kraft.

Rättegångskostnader
Enligt  artikel 134.1  i  rättegångsreglerna  ska  tappande  rättegångsdeltagare  förpliktas  att  ersätta  rättegångskostnaderna,  om  detta  har  yrkats.  Sökanden  har  yrkat  att  rådet  ska  förpliktas  att  ersätta  rättegångskostnaderna.  Eftersom  rådet  har  tappat  målet  ska  yrkandet  bifallas.
Mot  denna  bakgrund  beslutar
TRIBUNALEN  (femte  avdelningen)
följande:
1)
Rådets beslut (Gusp) 2020/373 av den 5 mars 2020 om ändring av beslut 2014/119/Gusp om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina och rådets genomförandeförordning (EU) 2020/370 av den 5 mars 2020 om genomförande av förordning (EU) nr 208/2014 om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina ogiltigförklaras i den del Oleksandr Viktorovytj Klymenko kvarstår i förteckningen över de personer, enheter och organ som omfattas av dessa restriktiva åtgärder.
2)
Verkningarna av artikel 1 i beslut 2020/373 ska bestå gentemot Oleksandr Viktorovytj Klymenko fram till dess att fristen för överklagande enligt artikel 56 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol har löpt ut eller, om ett överklagande har getts in inom denna frist, fram till dess att överklagandet har ogillats.
3)
Europeiska unionens råd ska ersätta rättegångskostnaderna.
Spielmann
Spineanu-Matei
Mastroianni
Avkunnad  vid  offentligt  sammanträde  i  Luxemburg  den  3 februari 2021.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk:  franska.