CELEX: 62015CJ0548
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas vecuma dēļ principi
Direktīva 2000/78/EK
Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā
2., 3. un 6. pants
Piemērošanas joma
Atšķirīga attieksme vecuma dēļ
Valsts tiesiskais regulējums, kurā noteikts mācību izdevumu, kas radušies pēc noteikta vecuma sasniegšanas, maksimālais atskaitāmais apmērs
Profesionālās izglītības pieejamība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt nediskriminācijas vecuma dēļ principu, kā arī Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (
OV 2000, L 303, 16. lpp.
), 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu un 6. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
J. J. de Lange
un
Staatssecretaris van Financiën
(Valsts sekretāru finanšu lietās) par pēdējā minētā atteikumu piešķirt tiesības pilnībā atskaitīt mācību izdevumus.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Atbilstoši Direktīvas 2000/78 1. pantam, “lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, [tās] mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ”.
Šīs direktīvas 2. pantā ir noteikts:
“1.   Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
2.   Šā panta 1. punktā:
a)
uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. punktā minēta iemesla dēļ;
b)
pieņem, ka netiešā diskriminācija notiek tad, ja acīmredzami neitrāla noteikuma, kritērija vai prakses dēļ personas, kuras atbalsta konkrētu reliģiju vai uzskatus, kurām ir konkrēta invaliditāte, konkrēts vecums vai konkrēta seksuālā orientācija, atrodas konkrētā nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar otru personu, ja vien:
i)
šis noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnota ar likumīgu mērķi un ja vien nav pienācīgi un vajadzīgi līdzekļi šā mērķa sasniegšanai [..]
[..].”
Šīs direktīvas 3. pantā “Piemērošanas joma” ir noteikts:
“1.   Nepārsniedzot [Eiropas Savienības] kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:
a)
[..]
b)
pieeju visu veidu un visu līmeņu profesionālajai informācijai, profesionālajai izglītībai, papildu profesionālajai izglītībai un pārkvalificēšanās iespējām, to skaitā praktiskā darba pieredzei;
c)
nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu;
[..].”
Direktīvas 2000/78 6. pants ir izteikts šādi:
“1.   Neatkarīgi no 2. panta 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir vecums, neveido diskrimināciju, ja attiecīgās valsts tiesību kontekstā tā ir objektīvi un saprātīgi attaisnota ar likumīgu mērķi, tostarp likumīgu nodarbinātības politiku, darba tirgu un profesionālās izglītības mērķiem, un ja šā mērķa sasniegšanas līdzekļi ir atbilstīgi un vajadzīgi.
Šāda dažāda attieksme cita starpā var ietvert:
a)
to, ka nosaka īpašus nosacījumus darba un profesionālās izglītības iespējām, nodarbinātības un profesijas nosacījumus, tostarp atlaišanas un atalgošanas nosacījumus jauniešiem, vecākiem strādniekiem un personām, kuru apgādībā ir citas personas, lai veicinātu viņu profesionālo integrāciju vai nodrošinātu aizsardzību;
[..].”
Direktīvas 2000/78 16. pantā “Atbilstība” ir paredzēts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka:
a)
atceļ normatīvus un administratīvus aktus, kas ir pretrunā ar vienlīdzīgas attieksmes principu;
[..].”
Nīderlandes tiesības
2001. gada
wet inkomstenbelasting
(2001. gada Likums par ienākuma nodokli) redakcijā, kas ir piemērojama strīdā pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums par ienākuma nodokli”), 6.30. pantā ir noteikts:
“1.   Mācību izdevumi ir atskaitāmi, ciktāl kopējā summa pārsniedz EUR 500, taču ārpus standarta studiju laika [izietajai apmācībai] nepārsniedzot maksimālo summu EUR 15000 apmērā.
2.   [..]
3.   Standarta studiju laiks ir jānorāda nodokļu maksātājam, un tas nevar pārsniegt 16 kalendārā gada ceturkšņus, kuros tas pēc 18 gadu sasniegšanas, tomēr ne vēlāk kā pēc 30 gadu sasniegšanas, nodarbinātībai pieejamo laiku lielākoties ir veltījis mācībām, un tā ietvaros mācību stundu īpatsvars ir tik liels, ka neatliek laika pilna laika nodarbinātībai.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2008. gadā, 32 gadu vecumā,
J. J. de Lange
uzsāka pilota apmācības tiešsaistē. Ienākuma nodokļa un sociālo iemaksu deklarācijā par 2009. gadu viņš kā samazinājumu saistībā ar personīgām vajadzībām norādīja summu EUR 44057 apmērā, kas atbilda minēto apmācību maksai.
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka atbilstoši pamatlietā aplūkojamajam tiesiskajam regulējumam personas, kuras nav sasniegušas 30 gadu vecumu, ar zināmiem nosacījumiem no ar nodokli apliekamajiem ienākumiem drīkst pilnībā atskaitīt izdevumus par profesionālo izglītību. Personām, kas sasniegušas minēto vecumu, šīs atskaitīšanas tiesības savukārt ir ierobežotas līdz EUR 15000 apmēram.
Tādēļ Nīderlandes nodokļu administrācija, pamatojoties uz Likuma par ienākuma nodokli 6.30. pantu ieinteresētajai personai atzina tiesības veikt atskaitījumu tikai EUR 15000 apmērā.
Tā kā
J. J. de Lange
prasību par šo lēmumu pirmās instances tiesa un apelācijas noraidīja, viņš vērsās ar kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
Šai tiesai ir radies jautājums par Direktīvas 2000/78 un nediskriminācijas vecuma dēļ principa piemērojamību nodokļu regulējumam par mācību izdevumu atskaitīšanu. Konkrētajā gadījumā tā vaicā, vai šajā regulējumā paredzētā atšķirīgā attieksme, kura ietver minēto pilnīgas atskaitīšanas tiesību piešķiršanu vai nepiešķiršanu, pamatojoties it īpaši uz vecuma kritēriju, var būt attaisnojama.
Šādos apstākļos
Hoge Raad der Nederlanden
(Nīderlandes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2000/78 3. pants ir interpretējams tādējādi, ka šī norma ir piemērojama nodokļu tiesību aktā paredzētam atvieglojumam, atbilstoši kuram mācību izdevumus noteiktos apstākļos var atskaitīt no ar nodokli apliekamajiem ienākumiem?
Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir noliedzoša:
2)
Vai nediskriminēšanas vecuma dēļ princips kā Savienības tiesību vispārējais princips ir piemērojams nodokļu atvieglojumam, atbilstoši kuram mācību izdevumus var atskaitīt tikai ar zināmiem nosacījumiem, arī tad, ja šis atvieglojums neietilpst Direktīvas 2000/78 materiālās piemērošanas jomā un ar minēto regulējumu netiek īstenotas Savienības tiesības?
Ja atbilde uz pirmo vai otro prejudiciālo jautājumu ir apstiprinoša:
3)
a)
Vai atšķirīgā attieksme, kas ir pretrunā nediskriminēšanas vecuma dēļ principam kā Savienības tiesību vispārējam principam, ir attaisnojama atbilstoši Direktīvas 2000/78 6. pantā noteiktajam?
b)
Ja nē, kādi kritēriji ir jāizmanto šī principa piemērošanai vai nošķiršanas atbilstoši vecumam attaisnojamībai?
4)
a)
Vai Direktīvas 2000/78 6. pants un/vai nediskriminēšanas vecuma dēļ princips ir interpretējami tādējādi, ka atšķirīga attieksme vecuma dēļ ir attaisnojama, ja šīs atšķirīgās attieksmes pamats attiecas tikai uz daļu no gadījumiem, kuros ir konstatējama šī atšķirīgā attieksme?
b)
Vai nošķiršana vecuma dēļ ir attaisnojama ar likumdevēja nostāju, ka pēc noteikta vecuma sasniegšanas nodokļu priekšrocība nav jāpiešķir, jo attiecīgā persona “pati ir atbildīga” par mērķa, kam paredzēta šī priekšrocība, sasniegšanu?”
Tiesas vērtējums
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds nodokļu tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram personas mācību izdevumiem piemērojamais nodokļu režīms ir atkarīgs no šīs personas vecuma, ietilpst šīs direktīvas materiālajā tvērumā.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Direktīvas 2000/78 nosaukuma un preambulas, gan arī no tās satura un mērķa izriet, ka ar to ir paredzēts izveidot vispārēju sistēmu, lai ikvienai personai garantētu vienlīdzīgu attieksmi nodarbinātības un profesijas jomā, tai nodrošinot efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju, kuras pamatā ir kāds no tās 1. pantā paredzētajiem iemesliem, tostarp vecums (spriedumi, 2013. gada 26. septembris, Dansk Jurist- og Økonomforbund,
C‑546/11
,
EU:C:2013:603
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 2. jūnijs, C,
C‑122/15
,
EU:C:2016:391
,
19.
punkts).
It īpaši Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka tā Savienībai piešķirtās kompetences robežās ir piemērojama visām personām attiecībā uz pieeju visu veidu un visu līmeņu profesionālajai informācijai, profesionālajai izglītībai, papildu profesionālajai izglītībai un pārkvalificēšanās iespējām, to skaitā praktiskā darba pieredzei.
Šajā ziņā ir jānorāda, kā to darījusi arī iesniedzējtiesa, ka, lai arī Likuma par ienākuma nodokli 6.30. pantā paredzēto tiesību uz atskaitīšanu pastāvēšana un tvērums paši par sevi nav nosacījumi piekļuvei profesionālajai izglītībai, tomēr no tām izrietošās finansiālās sekas var ietekmēt šādas izglītības faktisko pieejamību.
Nīderlandes valdība norāda, ka pamatlietā aplūkojamās nodokļu priekšrocības mērķis ir veicināt jauniešu piekļuvi izglītībai un stiprināt viņu situāciju darba tirgū. Likuma par ienākuma nodokli 6.30. pantā paredzēto tiesību uz atskaitīšanu mērķis patiešām ir palīdzēt jauniešiem, standarta izglītības periodā sniedzot tiem nodokļu priekšrocības, kas tiem šajā laikā ļauj vairāk pievērsties mācībām un tādējādi sasniegt stabilu stāvokli darba tirgū.
Šādos apstākļos var uzskatīt, ka tāds nodokļu tiesiskais regulējums kā pamatlietā attiecas uz piekļuvi profesionālajai izglītībai Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Tādēļ, ņemot vērā Direktīvas 2000/78 16. panta a) punktu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka tiek atcelti normatīvie un administratīvie akti, kas ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam, šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas arī uz tādu nodokļu tiesību normu kā pamatlietā, kas pieņemta ar mērķi veicināt jauniešu piekļuvi izglītībai un stiprināt viņu stāvokli darba tirgū (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2005. gada 21. jūlijs, Vergani,
C‑207/04
,
ECLI:EU:C:2005:495
,
26.
punkts).
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds nodokļu tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram personas mācību izdevumiem piemērojamais nodokļu režīms ir atkarīgs no šīs personas vecuma, ietilpst šīs direktīvas materiālajā tvērumā, ciktāl tā mērķis ir veicināt jauniešu piekļuvi izglītībai.
Pat otro jautājumu
Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, uz otro jautājumu nav jāatbild, jo tas ir ticis uz dots tikai gadījumam, ja Tiesa atzītu, ka Direktīva 2000/78 pamatlietā nav piemērojama.
Par trešo un ceturto jautājumu
Ar trešo un ceturto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds nodokļu tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram personas, kas nav sasniegušas 30 gadu vecumu, ar zināmiem nosacījumiem no apliekamajiem ienākumiem drīkst pilnībā atskaitīt izdevumus par profesionālo izglītību, taču personām, kas minēto vecumu jau ir sasniegušas, šīs tiesības ir ierobežotas.
Atbilstoši šai normai ir jāpārbauda, vai atšķirīgā attieksme, pamatojoties uz personu, kuras iegūst šādu izglītību, vecumu, ir objektīvi un saprātīgi attaisnojama ar likumīgu mērķi, vai tās īstenošanai ieviestie līdzekļi ir piemēroti un vai tie nepārsniedz nepieciešamo, lai sasniegtu valsts likumdevēja izvirzīto mērķi.
Saskaņā ar Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu dažāda attieksme var sevī ietvert arī to, ka paredz īpašus nosacījumus darba un profesionālās izglītības iespējām, nodarbinātības un profesijas nosacījumus, tostarp atlaišanas un atalgošanas nosacījumus, jauniešiem, lai veicinātu viņu profesionālo integrāciju vai nodrošinātu aizsardzību.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka mērķis stiprināt jauniešu situāciju darba tirgū, lai veicinātu viņu profesionālo integrāciju vai nodrošinātu to aizsardzību, ir atzīstams par likumīgu Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta izpratnē.
Tādēļ ir jāpārbauda, vai šī mērķa īstenošanai izmantotie līdzekļi ir atbilstoši un vajadzīgi.
Pirmkārt, attiecībā uz tāda nodokļu tiesiskā regulējuma kā pamatlietā atbilstīgumu nav apstrīdēts, ka šāds regulējums var stiprināt jauniešu situāciju darba tirgū vai ka tas tos var mudināt iegūt profesionālo izglītību. Tomēr iesniedzējtiesai ir jānoskaidro, vai tieši šāds ir attiecīgais gadījums.
Otrkārt, iesniedzējtiesa šaubās, vai apstrīdētais nodokļu regulējums ir obligāti vajadzīgs.
Nīderlandes valdība šajā ziņā norāda, ka lai arī atbilstoši šim regulējumam tiesības no apliekamajiem ienākumiem pilnībā atskaitīt mācību izdevumus ir paredzētas vienīgi personām, kas nav sasniegušas 30 gadu vecumu, personām, kurām ir vairāk nekā 30 gadi, minētais regulējums tomēr nav pārmērīgi nelabvēlīgs. Pēdējai minētajai kategorijai ir tiesības katru gadu atskaitīt mācību izdevumus līdz EUR 15000 neatkarīgi no tā, vai attiecīgie izdevumi ir radušies par pirmā līmeņa vai augstāku līmeņu profesionālo izglītību.
Nīderlandes valdība piebilst, ka šīs tiesības uz atskaitīšanu var izmantot neierobežotu laiku, taču personām, kas ir jaunākas par 30 gadiem, paredzētā iespēja pilnībā atskaitīt mācību izdevumus ir ierobežota ar standarta mācību ilgumu sešpadsmit kalendārā gada ceturkšņu apmērā. Visbeidzot šī valdība uzsver, ka mācību maksa ir vidēji EUR 15000 gadā.
Visbeidzot, attiecībā uz jautājumu, vai ir attaisnojami, ka 30 gadu vecumu sasniegušām personām tiek liegtas tiesības pilnībā atskaitīt mācību izdevumus, Nīderlandes valdība norāda, ka šīm personām parasti ir bijusi iespēja iegūt izglītību agrāk un veikt profesionālo darbību, un tādējādi, atrodoties labākā finansiālā situācijā nekā jaunieši, kuri nesen pabeiguši vispārizglītojošās skolas, šīs personas var vismaz daļēji uzņemties ar jaunu izglītību saistīto finansiālo slogu.
Ņemot vērā dalībvalstīm un sociālajiem partneriem sociālās un nodarbinātības politikas jomā piešķirto plašo novērtējuma brīvību, nešķiet, ka, dalībvalsts, kas pieņēmusi tādu nodokļu tiesisko regulējumu kā pamatlietā, būtu pārsniegusi to, kas vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi stiprināt jauniešu situāciju darba tirgū.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka, Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds nodokļu regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram personas, kas nav sasniegušas 30 gadu vecumu, ar zināmiem nosacījumiem no ar nodokli apliekamajiem ienākumiem drīkst pilnībā atskaitīt izdevumus par profesionālo izglītību, taču personām, kas minēto vecumu jau ir sasniegušas, šīs tiesības ir ierobežotas, ciktāl, pirmkārt, minētais regulējums ir objektīvi un saprātīgi pamatots ar likumā paredzētu nodarbinātības un darba tirgus politikas mērķi un, otrkārt, šī mērķa sasniegšanai izmantotie līdzekļi ir piemēroti un vajadzīgi. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tā tas ir pamatlietā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

1)
Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds nodokļu uzlikšanas regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram personas mācību izdevumiem piemērojamais nodokļu režīms ir atkarīgs no šīs personas vecuma, ietilpst šīs direktīvas materiālajā tvērumā, ciktāl tā mērķis ir veicināt jauniešu piekļuvi izglītībai;

2)
Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds nodokļu regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram personas, kas nav sasniegušas 30 gadu vecumu, ar zināmiem nosacījumiem no ar nodokli apliekamajiem ienākumiem drīkst pilnībā atskaitīt izdevumus par profesionālo izglītību, taču personām, kas minēto vecumu jau ir sasniegušas, šīs tiesības ir ierobežotas, ciktāl, pirmkārt, minētais regulējums ir objektīvi un saprātīgi pamatots ar likumā paredzētu nodarbinātības un darba tirgus politikas mērķi un, otrkārt, šī mērķa sasniegšanai izmantotie līdzekļi ir piemēroti un vajadzīgi. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tā tas ir pamatlietā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.