CELEX: 62015TJ0611
Pristup dokumentima
Uredba (EZ) br. 1049/2001
Sadržaj Komisijina spisa koji se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a
Odbijanje pristupa
Obveza obrazlaganja
Obveza obavještavanja o pravnim sredstvima
Izuzeće koje se odnosi na zaštitu svrhe istrage
Opća pretpostavka povjerljivosti

Okolnosti spora
Tužitelj Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring mbH poduzetnik je koji uglavnom posluje u Hessenu (Njemačka), prije svega u sektoru veleprodaje i maloprodaje prehrambenih proizvoda.
U okviru postupka primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP), koji se osobito odnosi na istragu zabranjenih sporazuma između banaka u sektoru kamatnih izvedenica u eurima (Euro Interest Rate Derivatives, EIRD) (u daljnjem tekstu: postupak EIRD), Europska komisija 4. prosinca 2013. donijela je odluku kojom je izrekla novčanu kaznu četirima bankama koje su s njom surađivale u okviru postupka nagodbe i kojima je stoga smanjen iznos njihovih novčanih kazni (u daljnjem tekstu: odluka EIRD). Komisijina istraga u okviru tog postupka u trenutku podnošenja tužbe u ovom predmetu još je bila u tijeku.
Društvo Edeka Verband kaufmännischer Genossenschaften eV (u daljnjem tekstu: Edeka Verband) dopisom od 3. prosinca 2014. zatražilo je za račun tužitelja pristup Komisijinu spisu u postupku EIRD u skladu s Uredbom (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta,Vijeća i Komisije (
SL 2001., L 145, str. 43
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.). Taj zahtjev Komisija je upisala pod oznakom GESTDEM 2015/429 (u daljnjem tekstu: prvi postupak).
Društvo Edeka Verband dopisom od 12. ožujka 2015. ponovilo je svoj zahtjev za pristup svim dokumentima sastavljenima nakon 2006. koji sadržavaju podatke o načinu na koji su sudionici zabranjenog sporazuma manipulirali stopom Euribor.
Komisijina Glavna uprava (GU) za tržišno natjecanje odbila je dopisom od 31. ožujka 2015. zahtjev društva Edeka Verband za pristup dokumentima (u daljnjem tekstu: početna odluka u prvom postupku) na temelju članka 4. stavka 2. prve i treće alineje i stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 i opće pretpostavke povjerljivosti povezane s izuzećem predviđenim u članku 4. stavku 2. trećoj alineji iste uredbe. Ona je također odbila djelomičan pristup zatraženim dokumentima.
Društvo Edeka Verband dopisom od 8. travnja 2015. zatražilo je od Glavnog tajništva Komisije da preispita početnu odluku u prvom postupku. Ono je posebno navelo da je djelomično odbijanje pristupa bilo neproporcionalno i da je GU za tržišno natjecanje trebao barem dopustiti pristup sadržaju Komisijina spisa u postupku EIRD (u daljnjem tekstu: sadržaj).
Komisijino Glavno tajništvo odlukom od 27. travnja 2015. potvrdilo je početnu odluku u prvom postupku (u daljnjem tekstu: potvrđujuća odluka u prvom postupku). Odbijanje pristupa dokumentima spisa u postupku EIRD, uključujući pristup sadržaju, temeljilo se u biti, kao prvo, na izuzećima predviđenima u članku 4. stavku 2. prvoj i trećoj alineji i stavku 3. prvom podstavku Uredbe br. 1049/2001 radi zaštite komercijalnih interesa uključenih poduzetnika, svrha istraga i procesa odlučivanja institucije. Naime, javno otkrivanje tih dokumenata može ugroziti istrage koje su u tijeku i štetiti pravilima o povjerljivosti, pravima obrane i komercijalnim interesima stranaka obuhvaćenih istragom. Kao drugo, odbijanje pristupa dokumentima temeljilo se na općoj pretpostavci povjerljivosti iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 i na tumačenju i dosljednoj primjeni različitih pravila i ciljeva predviđenih, s jedne strane, Uredbom br. 1049/2001 te, s druge strane, Uredbom Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak
SL 2016., L 173, str. 108
.) te Uredbom Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101. UFEU‑a i 102. UFEU‑a] (
SL 2004., L 123, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.). Ova pretpostavka onemogućila je potpun i djelomičan pristup zatraženim dokumentima, uključujući pristup sadržaju. Kao treće, odbijanje pristupa dokumentima temeljilo se na nepostojanju prevladavajućeg javnog interesa za njihovo otkrivanje u smislu Uredbe br. 1049/2001, s obzirom na to da taj prevladavajući interes ne može odgovarati tužiteljevu interesu za podnošenje tužbe za naknadu štete. Konkretno, kada je riječ o sadržaju, bilo je precizirano da je on dio spisa tog predmeta koji nije završen pa je stoga taj dokument obuhvaćen općom pretpostavkom povjerljivosti, što je onemogućilo potpun i djelomičan pristup.
Tužiteljev savjetnik dopisom od 13. srpnja 2015. zatražio je u ime i za račun tužitelja pristup odluci EIRD i sadržaju. Taj je zahtjev upisan pod oznakom GESTDEM 2015/4023 (u daljnjem tekstu: drugi postupak).
Komisijin GU za tržišno natjecanje odgovorio je dopisom od 29. srpnja 2015. napominjući da je društvo Edeka Verband već ranije za račun tužitelja podnijelo zahtjev za pristup i da su dva zatražena dokumenta, odnosno odluka EIRD i sadržaj, već bila obuhvaćena tim početnim zahtjevom te stoga i potvrđujućom odlukom u prvom postupku (u daljnjem tekstu: početna odluka u drugom postupku). U istoj je odluci GU za tržišno natjecanje u biti smatrao da su dva zatražena dokumenta bila dio niza dokumenata kojima je pristup već odbijen u prvom postupku i da se, posljedično, argumenti za odbijanje prethodnog zahtijeva navedeni u početnoj i potvrđujućoj odluci u prvom postupku primjenjuju
mutatis mutandis
na taj drugi zahtjev.
Tužitelj je dopisom od 10. kolovoza 2015. zatražio od Komisijina Glavnog tajništva da preispita početnu odluku u drugom postupku.
Komisijino Glavno tajništvo dopisom od 3. rujna 2015. potvrdilo je početnu odluku u drugom postupku (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Prije svega, Komisijin glavni tajnik u točki 1. pobijane odluke podsjetio je da je početnom i potvrđujućom odlukom u prvom postupku odbijen pristup svim dokumentima koji se odnose na postupak EIRD na temelju izuzeća predviđenih u članku 4. stavku 2. prvoj i trećoj alineji i članku 4. stavku 3. prvom podstavku Uredbe br. 1049/2001 radi zaštite komercijalnih interesa fizičke ili pravne osobe, zaštite svrhe inspekcija, istraga i revizija i procesa odlučivanja institucije. Zatim, Komisijin glavni tajnik u točki 2. pobijane odluke podsjetio je da je početnom odlukom u drugom postupku pojašnjeno da su dokumenti koje je zatražio tužitelj, to jest verzija odluke EIRD koja nije klasificirana oznakom tajnosti i sadržaj, bili dio niza dokumenata koji se odnose na postupak EIRD kojima je pristup već bio odbijen u okviru prvog postupka u kojem je društvo Edeka Verband postupalo za račun tužitelja. Štoviše, podsjetio je da Komisija još nije dovršila pripremu verzije odluke EIRD koja nije klasificirana oznakom tajnosti i da se postupak EIRD nastavio protiv stranaka koje nisu bile spremne za nagodbu. Konačno, Komisijin glavni tajnik u točki 3. pobijane odluke ocijenio je, kao prvo, da i dalje ne postoji verzija odluke EIRD koja nije klasificirana oznakom tajnosti i da je stoga nemoguće postupiti po zahtjevu za pristup nepostojećem dokumentu, kao drugo, da je zahtjev za pristup sadržaju bio obuhvaćen prvim postupkom tijekom kojeg je tužitelj u početnoj i potvrđujućoj odluci u prvom postupku već dobio detaljno objašnjenje razloga odbijanja i, kao treće, da je pobijana odluka samo potvrdila odbijanje pristupa iz prvog postupka koje je postalo konačno, s obzirom na to da nije podneseno nikakvo pravno sredstvo u propisanom roku.
Postupak, činjenice koje su nastale nakon podnošenja tužbe i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 2. studenoga 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
podredno, poništi pobijanu odluku jer je Komisija odbila pristup dijelu odluke EIRD odnosno sadržaju svojeg spisa koji se odnosi na postupak EIRD, a za koji poduzetnici na koje se ta odluka odnosi nisu isticali ili više nisu isticali povjerljivost;
–
još podrednije, utvrdi da je Komisija nezakonito propustila sastaviti i dostaviti mu verziju odluke EIRD ili sadržaja koji se odnosi na postupak EIRD koji nisu klasificirani oznakom tajnosti;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija je 18. siječnja 2016. istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika Općeg suda.
Tužitelj je 1. ožujka 2016. podnio očitovanja o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija.
Rješenjem od 26. listopada 2016., Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisija (
T‑611/15
, neobjavljeno,
EU:T:2016:643
) zahtjev za utvrđenje propusta odbačen je kao nedopušten, a prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija odbijen je u preostalom dijelu. Određeno je da će se o troškovima odlučiti naknadno.
Komisija je na svojoj internetskoj stranici 28. listopada 2016. objavila nacrt odluke EIRD koji nije klasificiran oznakom tajnosti.
Komisija je 8. prosinca 2016. tajništvu Općeg suda podnijela odgovor na tužbu.
Tužitelj je 23. siječnja 2017. zasebnim aktom podnio zahtjev za djelomičnu obustavu postupka u skladu s člankom 130. stavkom 2. Poslovnika.
Također, tužitelj je 23. siječnja 2017. tajništvu Općeg suda podnio repliku u kojoj je precizirao da ostaje kod dijela tužbenog zahtjeva s ciljem poništenja pobijane odluke u dijelu u kojem se njome odbija pristup sadržaju.
Predsjednik Općeg suda dodijelio je 2. veljače 2017. ovaj predmet drugom sucu izvjestitelju.
Komisija je 10. ožujka 2017. podnijela očitovanja o zahtjevu za djelomičnu obustavu postupka koji je podnio tužitelj.
Također, Komisija je 10. ožujka 2017. tajništvu Općeg suda podnijela odgovor na repliku.
Rješenjem od 22. lipnja 2017., Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisija (
T‑611/15
, neobjavljeno,
EU:T:2017:440
) odlučeno je da se postupak obustavlja glede dijela tužbenog zahtjeva s ciljem poništenja pobijane odluke u dijelu u kojem se njome odbija pristup odluci EIRD koja nije klasificirana oznakom tajnosti. Određeno je da će se o troškovima odlučiti naknadno.
Opći sud (drugo vijeće) odlučio je na temelju članka 106. stavka 3. Poslovnika donijeti odluku bez usmenog dijela postupka.
Pravo
Najprije valja podsjetiti da je nakon rješenja navedenih u točkama 16. do 24. ove presude predmet tužbe ograničen na dio tužbenog zahtjeva za poništenje pobijane odluke u dijelu u kojem se njome odbija pristup sadržaju.
U prilog tužbi tužitelj u biti ističe devet tužbenih razloga, odnosno: prvi, povredu obveze obrazlaganja; drugi, povredu obveze obavještavanja o pravnim sredstvima koja su mu dostupna; treći, povredu članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001; četvrti, povredu članka 4. stavka 2. prve alineje Uredbe br. 1049/2001; peti, povredu članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1049/2001; šesti, povredu članka 4. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 1049/2001; sedmi, povredu temeljnog prava na pristup dokumentima; osmi, povredu temeljnog prava na pristup dokumentima i načela proporcionalnosti; deveti, povredu članka 101. UFEU‑a.
S obzirom na tužbene razloge i argumente koje ističe tužitelj, Opći sud smatra korisnim pregrupirati ih i preraspodijeliti.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
U okviru prvog tužbenog razloga tužitelj u biti ističe da pobijana odluka povređuje obvezu obrazlaganja iz članka 296. drugog podstavka UFEU‑a i članka 8. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 1049/2001. Prema tužiteljevu mišljenju, pobijana odluka ne sadržava razloge odbijanja pristupa zatraženom dokumentu, već samo upućuje na činjenicu da je tužitelj već dobio detaljno obrazloženje tih razloga u početnoj odluci u prvom postupku, potvrđujućoj odluci u prvom postupku i početnoj odluci u drugom postupku. Upućivanje na razloge navedene u tim odlukama nije dovoljno. S jedne strane, dva postupka bila su različita te su se odnosila na različite pravne osobe pa se stoga trebaju razmotriti pojedinačno, kao što već proizlazi iz rješenja od 26. listopada 2016., Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisija (
T‑611/15
, neobjavljeno,
EU:T:2016:643
). S druge strane, razlozi odbijanja trebali su biti navedeni u samoj pobijanoj odluci, s obzirom na temeljno pravo koje se sastoji u obvezi obrazlaganja kao dijelu temeljnog prava na dobru upravu i temeljnog prava na djelotvornu sudsku zaštitu u skladu s odredbama članka 6. stavka 1. UEU‑a u vezi s člankom 41. stavkom 2. točkom (c) i člankom 47. prvim podstavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima jer se u protivnom tužitelju ne omogućava ostvarivanje njegova prava na pravni lijek u najboljim uvjetima ni sudu Europske unije provođenje njegova nadzora. Osim toga, pobijana odluka ne sadržava nikakav samostalan razlog odbijanja koji se odnosi na zahtjev za pristup sadržaju.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da obrazloženje koje je propisano člankom 296. UFEU‑a mora odgovarati prirodi akta o kojem je riječ i mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja ga je donijela na način da se zainteresiranim strankama omogući da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, a nadležnom sudu da provede svoj nadzor. Zahtjev za obrazlaganjem mora se ocijeniti s obzirom na okolnosti pojedinačnog slučaja, osobito s obzirom na sadržaj akta, prirodu istaknutih razloga i interes koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili druge osobe na koje se taj akt izravno i osobno odnosi. Ne zahtijeva se da se u obrazloženju podrobno navode svi mjerodavni činjenični i pravni elementi, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a treba ocjenjivati ne samo s obzirom na njegov tekst nego i na njegov kontekst i na ukupnost pravnih pravila kojima se uređuje predmetno područje (vidjeti presudu od 7. srpnja 2011., Valero Jordana/Komisija,
T‑161/04
, neobjavljenu,
EU:T:2011:337
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
Iz sudske prakse također proizlazi da se može prihvatiti obrazloženje upućivanjem (vidjeti u tom smislu presude od 19. studenoga 1998., Parlament/Gaspari,
C‑316/97 P
,
EU:C:1998:558
, t.
27.
; od 11. svibnja 2000., Pipeaux/Parlament,
T‑34/99
,
EU:T:2000:125
, t.
18.
i od 12. svibnja 2016., Zuffa/EUIPO (ULTIMATE FIGHTING CHAMPIONSHIP),
T‑590/14
, neobjavljenu,
EU:T:2016:295
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu). Osim toga, sudska praksa već je zauzela stav da upućivanje jednog akta na drugi, različit akt treba ispitati s obzirom na članak 296. UFEU‑a i da se time ne povređuje obveza obrazlaganja koja se nameće institucijama Europske unije (presuda od 30. ožujka 2000., Kish Glass/Komisija,
T‑65/96
,
EU:T:2000:93
, t.
51.
).
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točke 11. ove presude, kao prvo, valja utvrditi da se u pobijanoj odluci ističe da je zahtjev za pristup sadržaju već bio obuhvaćen prvim postupkom u kojem je „(Edeka Verband) postupala za račun tužitelja”, pa da je stoga pobijana odluka samo potvrdila odbijanje pristupa iz prvog postupka. Kao drugo, u pobijanoj odluci zaključuje se da se odbijanje pristupa iz prvog postupka temeljilo na izuzećima predviđenima u članku 4. stavku 2. prvoj i trećoj alineji i stavku 3. Uredbe br. 1049/2001. Kao treće, u pobijanoj odluci naglašava se da je u prvom postupku valjalo uputiti na početnu i potvrđujuću odluku, s pojašnjenjem da je u tim odlukama tužitelj već dobio detaljno objašnjenje razloga odbijanja.
Osim toga, kao prvo, kao što to proizlazi iz točke 7. ove presude, potvrđujuća odluka u prvom postupku, na koju upućuje pobijana odluka, precizira da se odbijanje pristupa dokumentima spisa postupka EIRD, uključujući pristup sadržaju, temeljilo na izuzećima predviđenima u članku 4. stavku 2. prvoj i trećoj alineji i stavku 3. prvom podstavku Uredbe br. 1049/2001. Kao drugo, u potvrđujućoj odluci u prvom postupku ističe se da je potpun i djelomičan pristup dokumentima bio odbijen na osnovi opće pretpostavke povjerljivosti iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 i na osnovi tumačenja i dosljedne primjene različitih pravila i ciljeva predviđenih, s jedne strane, Uredbom br. 1049/2001 i, s druge strane, uredbama br. 1/2003 i 773/2004. Kao treće, u potvrđujućoj odluci u prvom postupku ističe se da se uskraćivanje pristupa dokumentima temeljilo na nepostojanju prevladavajućeg javnog interesa za njihovim otkrivanjem u smislu Uredbe br. 1049/2001, koji ne može odgovarati tužiteljevu interesu za podnošenje tužbe za naknadu štete.
Iz navedenoga proizlazi da se u samoj pobijanoj odluci, s jedne strane, iznose razlozi navedeni u točki 33. ove presude i, s druge strane, upućuje na razloge iz potvrđujuće odluke iz prvog postupka na koje se podsjeća u točki 34. ove presude.
Kada je riječ o upućivanju na razloge potvrđujuće odluke u prvom postupku, valja istaknuti da u ovom slučaju pobijana odluka u pogledu tužitelja doista ne predstavlja akt kojim se isključivo potvrđuje potvrđujuća odluka, kao što je to već pojašnjeno u točki 61. rješenja od 26. listopada 2016., Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisija (
T‑611/15
, neobjavljeno,
EU:T:2016:643
).
Međutim, iz spisa proizlazi da su početna i potvrđujuća odluka u prvom postupku nastale u kontekstu koji tužitelj poznaje. Naime, tužitelj je u svojem zahtjevu za pristup podsjetio na odvijanje tog prvog postupka. Osim toga, u ovom je slučaju nesporno da je o potvrđujućoj odluci u prvom postupku tužitelj bio obaviješten prije podnošenja zahtjeva za pristup u drugom postupku (vidjeti u tom smislu rješenje od 26. listopada 2016., Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisija,
T‑611/15
, neobjavljeno,
EU:T:2016:643
, t.
52.
).
Stoga, neovisno o autonomnoj naravi prvog i drugog postupka, upućivanje u pobijanoj odluci na razloge potvrđujuće odluke u prvom postupku u okolnostima ovog slučaja nije takve prirode da povređuje obvezu obrazlaganja.
Usto, dostatnost obrazloženja upućivanjem potvrđena je sadržajem tužbe. Naime, tužiteljeva argumentacija u okviru ove tužbe odnosi se na razloge pobijane odluke i razloge potvrđujuće odluke u prvom postupku na koje se upućuje u pobijanoj odluci.
Osim toga, suprotno onomu što navodi tužitelj, pobijana odluka sadržava razloge odbijanja koji se osobito odnose na zahtjev za pristup sadržaju. U tom pogledu, s jedne strane, valja utvrditi da Komisija u točkama 2. i 3. pobijane odluke ističe da je sadržaj bio dio niza dokumenata koji se odnose na postupak EIRD kojima je pristup već bio odbijen u okviru prvog postupka u kojem je, prema Komisijinim navodima, društvo Edeka Verband postupalo za račun tužitelja. S druge strane, tužitelj je već u potvrđujućoj odluci u prvom postupku dobio detaljno objašnjenje razloga odbijanja pristupa sadržaju (vidjeti točke 7. i 11. ove presude).
U svakom slučaju, obrazloženje pobijane odluke, uključujući obrazloženje upućivanjem, ipak je dostatno da tužitelj može doznati razloge odbijanja pristupa koji su mu suprotstavljeni i učinkovito ih osporavati pred sudom Unije. Prema tome, budući da obrazloženje pobijane odluke nije bilo takvo da predstavlja prepreku tužiteljevu pravu na pravni lijek i nadzoru koji Opći sud mora provoditi glede pobijane odluke, njome nije povrijeđeno temeljno pravo koje čine obveza obrazlaganja, koja je dio temeljnog prava na dobru upravu, i djelotvorna sudska zaštita.
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da pobijana odluka ispunjava zahtjeve za obrazlaganjem iz članka 296. drugog podstavka UFEU‑a i članka 8. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 1049/2001.
Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obavještavanja tužitelja o pravnim sredstvima koja su mu dostupna
Tužitelj ističe da pobijana odluka ne sadržava nijednu informaciju o pravnim sredstvima koja su mu dostupna, čime je povrijeđeno pravo na djelotvornu sudsku zaštitu iz odredaba članka 6. stavka 1. UEU‑a u vezi s člankom 47. Povelje o temeljnim pravima i pravo na obavještavanje o pravnim sredstvima, predviđeno člankom 8. stavkom 1. trećom rečenicom Uredbe br. 1049/2001. Osim toga, informacije dane u tom pogledu tijekom prvog postupka nisu se mogle uzeti u obzir za analizu zakonitosti pobijane odluke, s obzirom na to da su podnositelji zahtjeva i adresati u dvama postupcima bili različiti.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Najprije valja podsjetiti da se člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1049/2001 predmetnoj instituciji koja je u potpunosti ili djelomično odbila pristup zatraženim dokumentima izričito nameće da „izvijesti podnositelja zahtjeva o pravnim sredstvima koja su mu dostupna, tj. o pokretanju sudskog postupka protiv institucije i/ili podnošenju pritužbe Europskom ombudsman u skladu s uvjetima iz članaka [263. i 228. UFEU‑a]”.
U ovom slučaju valja utvrditi da, za razliku od potvrđujuće odluke u prvom postupku, pobijana odluka ne sadržava nijednu informaciju o pravnim sredstvima koja su dostupna tužitelju. Naime, Komisija je pobijanu odluku tumačila isključivo kao potvrđujuću za odbijanje pristupa u prvom postupku, prema kojem tumačenju stoga nijedno pravno sredstvo nije bilo dostupno (vidjeti točku 11. ove presude).
Međutim, kao što to proizlazi iz točke 61. rješenja od 26. listopada 2016., Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring/Komisija (
T‑611/15
, neobjavljeno,
EU:T:2016:643
), pobijana odluka u pogledu tužitelja ne predstavlja akt koji isključivo potvrđuje potvrđujuću odluku u prvom postupku i stoga može biti predmet tužbe na temelju članka 263. UFEU‑a.
Međutim, u okolnostima predmetnog slučaja i osobito uzimajući u obzir upućivanje na obrazloženje potvrđujuće odluke u prvom postupku izvršeno u pobijanoj odluci, ne može se smatrati da povreda obveze povjerene Komisiji da u pobijanoj odluci podsjeti na pravna sredstva u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe br. 1049/2001 predstavlja takvu nezakonitost koja s tim u vezi dovodi do poništenja te odluke. Naime, u svakom slučaju valja utvrditi da je tužitelj, unatoč nedostatku informacija o pravnim sredstvima dostupnima protiv pobijane odluke, o njima mogao imati saznanja i podnijeti tužbu za poništenje.
Slijedom navedenog, u ovom slučaju propust obavještavanja tužitelja o pravnim sredstvima koja su mu dostupna ne može predstavljati bitnu povredu postupka koja može dovesti do poništenja pobijane odluke, s obzirom na to da takav propust nije imao nikakva utjecaja na tužiteljev pravni položaj.
Stoga drugi tužbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.
Treći, četvrti i deveti tužbeni razlog, koji se temelje na povredi članka 4. stavka 2. prve i treće alineje Uredbe br. 1049/2001 i članka 101. UFEU‑a
S obzirom na argumente koje ističe tužitelj, treći, četvrti i deveti tužbeni razlog valja objediniti i podijeliti u dva dijela. Prvi dio temelji se na nepostojanju opće pretpostavke povjerljivosti i povredi članka 4. stavka 2. prve i treće alineje Uredbe br. 1049/2001. Drugi dio temelji se na postojanju prevladavajućeg interesa za otkrivanje zatraženog dokumenta i povredi članka 101. UFEU‑a.
Prvi dio trećeg, četvrtog i devetog tužbenog razloga, koji se temelji na nepostojanju opće pretpostavke povjerljivosti i povredi članka 4. stavka 2. prve i treće alineje Uredbe br. 1049/2001
Tužitelj u biti tvrdi da su pobijanom odlukom, time što mu je u potpunosti odbijen pristup sadržaju, povrijeđena izuzeća predviđena u članku 4. stavku 2. prvoj i trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001, koja se moraju usko tumačiti. U tom pogledu ponajprije navodi da se u ovom slučaju ne primjenjuje opća pretpostavka povjerljivosti, s obzirom na to da se zahtjev za pristup nije odnosio na sve dokumente u spisu, već samo na jedan posebno određen dokument. Zatim, sadržaj po svojoj prirodi nije dio dokumenata spisa postupka u području zabranjenih sporazuma za koje je opća pretpostavka povjerljivosti bila uspostavljena, naprotiv, to je dokument za koji valja „u svakom pojedinačnom slučaju odvagnuti različite interese koji opravdavaju otkrivanje ili zaštitu predmetnih dokumenata”. Naime, budući da sadržaj samo navodi dokumente u spisu, pristup tom dokumentu ne bi mogao štetiti interesima zaštićenima člankom 4. stavkom 2. prvom i trećom alinejom Uredbe br. 1049/2001. Konačno, Komisija nije navela razloge zašto je odbijanje pristupa sadržaju bilo nužno za zaštitu interesa na koje se odnose izuzeća predviđena u članku 4. stavku 2. prvoj i trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Ponajprije treba podsjetiti na propise koji su primjenjivi u ovom slučaju i na načela sudske prakse ustanovljena u području pristupa dokumentima.
Na temelju članka 15. stavka 3. UFEU‑a i članka 42. Povelje o temeljnim pravima, svaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s boravištem ili sjedištem u nekoj državi članici ima pravo pristupa dokumentima institucija, tijela, ureda i agencija Unije koje je podložno načelima i uvjetima koji se utvrđuju uredbama u skladu s člankom 15. stavkom 3. drugim podstavkom UFEU‑a.
Na tom temelju, Uredba br. 1049/2001 ima za cilj javnosti dodijeliti najšire moguće pravo pristupa dokumentima institucija, koje istodobno podliježe, kao što to osobito proizlazi iz sustava izuzeća predviđenog njezinim člankom 4., nekim ograničenjima koja se temelje na razlozima javnog ili privatnog interesa (vidjeti presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
61.
i navedenu sudsku praksu).
Osobito, Uredba br. 1049/2001 u članku 4. predviđa sustav izuzeća koji ovlašćuje institucije da odbiju pristup dokumentu u slučaju kada bi njegovo otkrivanje štetilo jednom od interesa zaštićenih tim člankom (presuda od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija,
C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, t.
71.
).
Međutim, s obzirom na to da navedena izuzeća predstavljaju odstupanje od načela najšireg mogućeg pristupa javnosti dokumentima, potrebno ih je usko tumačiti i primjenjivati (vidjeti presudu od 21. srpnja 2011., Švedska/MyTravel i Komisija,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, t.
75.
i navedenu sudsku praksu).
Dakle, kako bi se opravdalo odbijanje pristupa dokumentu čije se otkrivanje zahtijeva, u načelu nije dovoljno da je taj dokument obuhvaćen aktivnošću navedenom u članku 4. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 1049/2001. Predmetna institucija mora također pružiti objašnjenja o tome kako pristup spomenutom dokumentu može konkretno i stvarno štetiti interesu zaštićenom izuzećem predviđenim u tom članku (presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće,
C‑39/05 P i C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, t.
49.
i od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
64.
).
Međutim, Sud je priznao da je predmetnoj instituciji dopušteno odluke u tom smislu temeljiti na općim pretpostavkama koje se primjenjuju na određene kategorije dokumenata, s obzirom na to da se razmatranja slične vrste općenito mogu primjenjivati na zahtjeve za otkrivanje dokumenata iste naravi (presuda od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće,
C‑39/05 P i C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, t.
50.
).
Konkretno, što se tiče pristupa dokumentima upravnog spisa koji se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a, sud Unije smatrao je da Komisija ima pravo pretpostaviti a da nije pojedinačno i konkretno ispitala svaki od tih dokumenata da bi njihovo otkrivanje u načelu štetilo zaštiti svrhe inspekcija i istraga i zaštiti komercijalnih interesa poduzetnika koji su stranke u postupku, a koji su u takvim okolnostima usko povezani (vidjeti presude od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
79.
i
93.
i navedenu sudsku praksu i od 13. rujna 2013., Nizozemska/Komisija,
T‑380/08
,
EU:T:2013:480
, t.
42.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, priznanje takve opće pretpostavke ne isključuje mogućnost dokazivanja da konkretni dokument čije se otkrivanje zahtijeva nije obuhvaćen tom pretpostavkom ili da, na temelju članka 4. stavka 2. zadnjeg dijela rečenice Uredbe br. 1049/2001, postoji prevladavajući javni interes koji opravdava otkrivanje tog dokumenta (vidjeti presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
100.
i navedenu sudsku praksu).
Također, ponajprije treba istaknuti da je u ovom slučaju dokument kojemu je pristup odbijen sadržaj Komisijina upravnog spisa u postupku EIRD, što je postupak koji se odnosi na primjenu članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u.
Osim toga, iz spisa proizlazi da u trenutku podnošenja tužiteljeva zahtjeva za pristup postupak EIRD nije bio dovršen (vidjeti točke 2., 8. i 11. ove presude).
Nadalje, pobijana odluka zapravo se temeljila na pretpostavci da otkrivanje sadržaja u načelu šteti svrsi istraga, zaštićenoj izuzećem predviđenim u članku 4. stavku 2. trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001 (vidjeti točke 7. i 11. ove presude).
Osnovanost tužiteljevih argumenata valja ispitati s obzirom na ta uvodna razmatranja.
Kao prvo, valja odbiti tužiteljev argument prema kojem opća pretpostavka povjerljivosti u ovom slučaju nije primjenjiva, s obzirom na to da se zahtjev za pristup odnosi samo na jedan dokument.
U tom pogledu valja istaknuti da je predmet u kojem je Sud priznao postojanje opće pretpostavke povjerljivosti koja se odnosi na dokumente upravnog spisa u vezi s postupkom primjene članka 101. UFEU‑a zapravo bio obilježen činjenicom da se predmetni zahtjev za pristup nije odnosio samo na jedan dokument, već na niz dokumenata (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
69.
). Usto, znatan dio predmeta u kojima je sudska praksa potvrdila primjenu općih pretpostavki povjerljivosti također se odnosio na zahtjeve za pristup nizu dokumenata (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
67.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, koji se poziva na presudu od 7. srpnja 2015., Axa Versicherung/Komisija (
T‑677/13
,
EU:T:2015:473
), iz sudske prakse Suda ne proizlazi da se opća pretpostavka odbijanja pristupa primjenjuje samo kada se zahtjev za pristup odnosi na cijeli spis, kao što je to Sud naglasio u točki 41. presude od 14. srpnja 2016., Sea Handling/Komisija (
C‑271/15 P
, neobjavljena,
EU:C:2016:557
).
Osim toga, Sud i Opći sud već su potvrdili primjenu općih pretpostavki povjerljivosti neovisno o broju dokumenata na koje se zahtjev za pristup odnosi, i to čak i kad je samo jedan dokument bio predmet zahtjeva (vidjeti u tom smislu presude od 14. srpnja 2016., Sea Handling/Komisija,
C‑271/15 P
, neobjavljenu,
EU:C:2016:557
, t.
41.
; od 25. rujna 2014., Spirlea/Komisija,
T‑306/12
,
EU:T:2014:816
, t.
74.
i
75.
i od 25. listopada 2013., Beninca/Komisija,
T‑561/12
, neobjavljenu,
EU:T:2013:558
, t.
1.
,
24.
i
32.
).
Naime, primjenu opće pretpostavke odbijanja određuje kvalitativni kriterij, to jest činjenica da se dokumenti odnose na isti postupak, a ne kvantitativni kriterij, to jest veći ili manji broj dokumenata na koji se odnosi zahtjev za pristup (vidjeti u tom smislu presudu od 25. rujna 2014., Spirlea/Komisija,
T‑306/12
,
EU:T:2014:816
, t.
75.
i navedenu sudsku praksu).
Točno je da se sudska praksa navedena u točkama 70. do 72. ove presude odnosi na zahtjeve za pristup dokumentima koji se odnose na postupke različite od onoga u ovom predmetu. Međutim, načelo koje proizlazi iz te sudske prakse – to jest da se opća pretpostavka povjerljivosti može primjenjivati neovisno o broju dokumenata na koji se odnosi zahtjev za pristup, i to čak i kad je samo jedan dokument predmet zahtjeva – primjenljivo je po analogiji u ovom slučaju.
Naime, neovisno o broju dokumenata koji su predmet zahtjeva za pristup, pristup dokumentima u postupku primjene članka 101. UFEU‑a ne može se odobriti bez uzimanja u obzir istih strogo utvrđenih pravila o postupanju s podacima dobivenima ili utvrđenima u okviru takvog postupka koja su predviđena uredbama br. 1/2003 i 773/2004.
Kao drugo, valja odbiti tužiteljev argument prema kojem sadržaj ne može biti obuhvaćen općom pretpostavkom povjerljivosti zbog posebne naravi tog dokumenta.
Točno je da je sadržaj dokument s posebnim karakteristikama u smislu da ne sadržava vlastite informacije jer predstavlja samo sažetak informacija iz spisa. Međutim, kao prvo, on je organizacijski dokument spisa koji se odnosi na predmetni postupak i koji je stoga dio niza dokumenata koji se na njega odnose. Kao drugo, to je dokument koji sadržava popis svih dokumenata koji se nalaze u spisu, naslovljava ih i identificira. Kao treće, u mjeri u kojoj sadržaj upućuje na svaki dokument u spisu, on predstavlja dokument koji odražava sve dokumente spisa i određene informacije koje se odnose na ono što je sadržano u tim dokumentima. Kao četvrto, kako to ističe Komisija, sadržaj omogućuje uvid u sve korake koje je Komisija poduzela u postupku u području zabranjenih sporazuma. Tako sadržaj spisa u području zabranjenih sporazuma može sadržavati relevantne i precizne informacije o onome što spis sadržava.
Iz navedenoga proizlazi da, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, dostava elemenata koji se nalaze u sadržaju može, jednako kao i otkrivanje samih dokumenata, štetiti interesima zaštićenima izuzećima predviđenima u članku 4. stavku 2. prvoj i trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001 jer dovodi do toga da treće osobe doznaju osjetljive komercijalne informacije ili informacije o istragama u tijeku. Osim toga, tužiteljev argument koji se temelji na presudi od 15. prosinca 2011., CDC Hydrogene Peroxide/Komisija (
T‑437/08
,
EU:T:2011:752
) ne može se prihvatiti, s obzirom na to da je ta presuda ranijeg datuma od presude od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW (
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
), kojom je priznata opća pretpostavka povjerljivosti primjenjiva na dokumente upravnog spisa koji se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a (vidjeti točku 62. ove presude).
Osim toga, valja istaknuti da su razlozi koji su naveli Sud da u presudi od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW (
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
) prizna takvu opću pretpostavku povjerljivosti također primjenjivi na sadržaj takvog spisa.
U tom pogledu ponajprije valja podsjetiti da je Sud utvrdio da se izuzeća od prava na pristup dokumentima, osobito ona iz članka 4. Uredbe br. 1049/2001 – kada dokumenti na koje se odnosi zahtjev za pristup pripadaju određenom području prava Unije, kao u slučaju postupaka primjene članka 101. UFEU‑a – ne mogu tumačiti bez uzimanja u obzir posebnih pravila kojima se uređuje pristup tim dokumentima (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
83.
).
Nadalje, Sud je smatrao da u okviru postupka primjene članka 101. UFEU‑a određene odredbe uredbi br. 1/2003 i 773/2004 na restriktivan način uređuju uporabu dokumenata spisa koji se odnose na navedeni postupak jer predviđaju da stranke postupka primjene članka 101. UFEU‑a nemaju pravo neograničenog pristupa dokumentima Komisijina spisa i da treći, uz iznimku podnositelja pritužbe, nemaju u okviru jednog takvog postupka pravo pristupa dokumentima Komisijina spisa (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
86.
i
87.
).
Osim toga, Sud je smatrao da bi opći pristup dokumentima koji se nalaze u spisu vezanom uz primjenu članka 101. UFEU‑a, temeljen na Uredbi br. 1049/2001, ugrozio ravnotežu koju je zakonodavac Unije želio osigurati uredbama br. 1/2003 i 773/2004 između obveze predmetnih poduzetnika da Komisiji dostave poslovno možebitno osjetljive informacije kako bi joj omogućili da utvrdi postojanje zabranjenog sporazuma i njegovu usklađenost s navedenim člankom, s jedne strane, i jamstva pojačane zaštite tako dostavljenih informacija Komisiji na temelju zahtjeva profesionalne i poslovne tajne, s druge strane (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
90.
i navedenu sudsku praksu).
Konačno, Sud je naglasio da se, doduše, pravo uvida u upravni spis u okviru postupka primjene članka 101. UFEU‑a i pravo pristupa dokumentima na temelju Uredbe br. 1049/2001 pravno razlikuju. Međutim, činjenica je da ona, prema mišljenju Suda, vode do situacije usporedive s funkcionalnog gledišta (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
89.
i navedenu sudsku praksu).
Iz te sudske prakse proizlazi da se opća pretpostavka povjerljivosti, primjenjiva na dokumente upravnog spisa koji se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a, u biti temelji na tumačenju izuzeća od prava na pristup dokumentima iz članka 4. Uredbe br. 1049/2001 koje u obzir uzima strogo utvrđena pravila o postupanju s podacima dobivenima ili utvrđenima u okviru takvog postupka koja su predviđena uredbama br. 1/2003 i 773/2004.
Drugim riječima, ta se pretpostavka temelji na premisi da postupak o kojem je riječ uspostavlja poseban sustav pristupa dokumentima. Postojanje takvog posebnog sustava omogućuje pretpostavku da bi, načelno, otkrivanje tih dokumenata moglo štetiti svrsi postupka kojim su obuhvaćeni (vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Vijeće/Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:325
, t.
75.
).
Kao što to tvrdi Komisija, činjenica da se dokument čije se otkrivanje zahtijeva nalazi u upravnom spisu u vezi s postupkom primjene članka 101. UFEU‑a u ovom je predmetu dovoljna za opravdanje primjene opće pretpostavke povjerljivosti dokumenata vezanih uz takav postupak, i to neovisno o broju dokumenata na koje se zahtjev odnosi (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 14. srpnja 2016., Sea Handling/Komisija,
C‑271/15 P
, neobjavljenu,
EU:C:2016:557
, t.
41.
).
Stoga je pobijanom odlukom pravilno utvrđeno da je sadržaj obuhvaćen općom pretpostavkom povjerljivosti koja je primjenjiva na dokumente upravnog spisa koji se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a.
Kao treće, valja odbiti tužiteljev argument prema kojem u ovom slučaju Komisija nije navela razloge zbog kojih je otkrivanje zatraženog dokumenta moglo štetiti interesima zaštićenima izuzećima predviđenima u članku 4. stavku 2. prvoj i trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001.
Naime, kako to ističe Komisija, u slučaju kada se primjenjuje opća pretpostavka odbijanja pristupa, na predmetnoj je instituciji da pojasni na kojim općenitim razmatranjima temelji pretpostavku da bi otkrivanje dokumenata štetilo jednom od interesa zaštićenih izuzećima predviđenima u članku 4. Uredbe br. 1049/2001, pri čemu nije obvezna konkretno ocijeniti sadržaj svakog od tih dokumenata (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija,
C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, t.
76.
).
U ovom predmetu treba utvrditi da je u pobijanoj odluci pojašnjeno da se istaknuta opća pretpostavka povjerljivosti temeljila, s jedne strane, na zaštiti svrhe istrage koja se želi ostvariti u okviru postupka EIRD u skladu s izuzećima predviđenima u članku 4. stavku 2. trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001 i, s druge strane, na tumačenju pravila te uredbe u skladu s posebnim pravilima predviđenima uredbama br. 1/2003 i 773/2004. Osim toga, Komisija je pojasnila da je sadržaj bio dio upravnog spisa u postupku EIRD, koji još nije bio dovršen, i da se javnim otkrivanjem zatraženih dokumenata, uključujući sadržaj, moglo ugroziti istrage koje su u tijeku i štetiti pravilima o povjerljivosti, pravima obrane i komercijalnim interesima stranaka obuhvaćenih istragom (vidjeti točke 7. i 11. ove presude).
Iz prethodnog razmatranja slijedi da, pozivajući se na pretpostavku da otkrivanje sadržaja u načelu šteti svrhama istrage, zaštićenima izuzećem predviđenim u članku 4. stavku 2. trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001, pobijana odluka nije povrijedila odredbe tog članka.
Iz toga slijedi da prvi dio trećeg, četvrtog i devetog tužbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
Drugi dio trećeg, četvrtog i devetog tužbenog razloga, koji se temelji na postojanju prevladavajućeg interesa kojim se opravdava otkrivanje zatraženog dokumenta i na povredi članka 101. UFEU‑a
U okviru drugog dijela trećeg, četvrtog i devetog tužbenog razloga tužitelj, kao prvo, u biti ističe postojanje prevladavajućeg javnog interesa za pristup sadržaju radi preispitivanja „mogućnosti tužbe za naknadu štete uzrokovane zabranjenim sporazumom”. S jedne strane, tužbe za naknadu štete uzrokovane zabranjenim sporazumom predstavljaju prevladavajući javni interes, s obzirom na to da osnažuju „operativni karakter pravila Unije o tržišnom natjecanju” i tako pridonose „održavanju stvarnog tržišnog natjecanja u Uniji”. S druge strane, tužitelju bi samo uvid u sadržaj omogućio stvaranje mišljenja o tome mogu li dokumenti koji su u njemu navedeni biti potrebni za podupiranje eventualne tužbe za naknadu štete. Kao drugo, tužitelj tvrdi da pobijana odluka povređuje članak 101. UFEU‑a jer ga odbijanje pristupa sadržaju u praksi sprečava da djelotvorno ostvari pravo na naknadu štete koje ima na temelju tog članka.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Ponajprije treba podsjetiti da, kako to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 63. ove presude, priznavanje opće pretpostavke povjerljivosti ne isključuje mogućnost dokazivanja da konkretan dokument čije se otkrivanje zahtijeva nije obuhvaćen tom pretpostavkom ili da, u skladu s člankom 4. stavkom 2. zadnjim dijelom rečenice Uredbe br. 1049/2001, postoji prevladavajući javni interes koji opravdava otkrivanje tog dokumenta.
U tom pogledu treba napomenuti da svatko ima pravo zahtijevati naknadu štete koja mu je nanesena povredom članka 101. UFEU‑a. Takvo pravo, naime, osnažuje operativni karakter pravila Unije o tržišnom natjecanju, doprinoseći tako održanju stvarnog tržišnog natjecanja u Uniji (vidjeti presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
104.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, prema sudskoj praksi, onaj tko se poziva na postojanje prevladavajućeg javnog interesa mora konkretno navesti okolnosti koje opravdavaju otkrivanje dokumenata u pitanju (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2010., Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
, t.
62.
). Navođenje samo općih razmatranja ne može biti dovoljno za utvrđenje da prevladavajući javni interes prevladava nad razlozima koji opravdavaju odbijanje otkrivanja dokumenata u pitanju (vidjeti presudu od 25. rujna 2014., Spirlea/Komisija,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
, t.
92.
i navedenu sudsku praksu).
Osobito, svatko tko želi ostvariti naknadu štete pretrpljene zbog povrede članka 101. UFEU‑a mora dokazati potrebu za pristup bilo kojem dokumentu koji se nalazi u Komisijinu spisu kako bi ona mogla u svakom pojedinačnom slučaju odvagnuti interese koji opravdavaju otkrivanje takvih dokumenata i njihovu zaštitu, uzimajući u obzir sve relevantne čimbenike u predmetu (vidjeti presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
107.
i navedenu sudsku praksu).
Ako ne postoji takva potreba, interes za ostvarivanje naknade štete pretrpljene zbog povrede članka 101. UFEU‑a ne može predstavljati prevladavajući javni interes u smislu članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001 (vidjeti presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
108.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, interes koji predstavlja samo šteta koju je pretrpio privatni poduzetnik u okviru povrede članka 101. UFEU‑a ne može se kvalificirati kao „javni” (vidjeti u tom smislu presude od 14. srpnja 2016., Sea Handling/Komisija,
C‑271/15 P
, neobjavljenu,
EU:C:2016:557
, t.
97.
i
98.
i od 20. ožujka 2014., Reagens/Komisija,
T‑181/10
, neobjavljenu,
EU:T:2014:139
, t.
142.
).
U ovom predmetu valja istaknuti da je u pobijanoj odluci, s jedne strane, Komisija smatrala da je trebalo pretpostaviti da otkrivanje sadržaja može štetiti zaštiti svrhe istraga u skladu s člankom 4. stavkom 2. trećom alinejom Uredbe br. 1049/2001. S druge strane, Komisija je smatrala da nijedan prevladavajući javni interes u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 4. stavka 2. te uredbe ne opravdava otkrivanje sadržaja, s obzirom na to da taj interes ne može biti tužiteljev interes za podnošenje tužbe za naknadu štete (vidjeti točke 7. i 11. ove presude).
Tužiteljevi argumenti ne mogu dovesti u pitanje tu ocjenu.
Kao prvo, treba istaknuti da se tužitelj ograničio na pozivanje na činjenicu da mu pristup sadržaju omogućuje „stvaranje mišljenja [jesu li mogli] dokumenti koji su u njemu navedeni biti potrebni za podupiranje eventualne tužbe za naknadu štete”. Međutim, taj vrlo općeniti argument nije dovoljan kako bi se dokazalo na koji je način odbijanje pristupa sadržaju spriječilo tužitelja da djelotvorno ostvari svoje pravo na naknadu štete. Tužitelj ni na koji način ne podupire svoj zaključak prema kojem je pristup sadržaju nužan da bi mu se omogućilo podnošenje takve tužbe za naknadu štete.
U tim okolnostima interes za dobivanje naknade eventualno pretrpljene štete zbog povrede članka 101. UFEU‑a ne može predstavljati prevladavajući javni interes u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001.
Kao drugo, kako to ističe Komisija, pobijana odluka ne predstavlja povredu članka 101. UFEU‑a, s obzirom na to da ta odluka nije utemeljena na toj odredbi, već na odredbama Uredbe br. 1049/2001.
Stoga tužitelj nije uspio dokazati ni da je dokument čije se otkrivanje zahtijeva izvan područja primjene opće pretpostavke povjerljivosti ni da je postojao prevladavajući javni interes koji opravdava otkrivanje tog dokumenta.
Iz toga slijedi da drugi dio trećeg, četvrtog i devetog tužbenog razloga treba odbiti. Stoga treći, četvrti i deveti tužbeni razlog treba odbiti u cijelosti.
Sedmi i osmi tužbeni razlog, koji se temelje na povredi temeljnog prava na pristup dokumentima i načela proporcionalnosti
S jedne strane, tužitelj ističe da se izuzeća predviđena u članku 4. Uredbe br. 1049/2001 u ovom slučaju ne primjenjuju i da je stoga pobijana odluka povrijedila temeljno pravo na pristup dokumentima, predviđeno u članku 6. stavku 1. UEU‑a u vezi s člankom 42. Povelje o temeljnim pravima i člankom 15. stavkom 3. UFEU‑a te člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 1049/2001. S druge strane, tužitelj se poziva na povredu odredaba temeljnog prava na pristup dokumentima i načela proporcionalnosti, s obzirom na to da je Komisija odbila pristup čak i dijelu sadržaja koji nije bio predmet nijednog zahtjeva za povjerljivost.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Kada je riječ o navodnoj povredi temeljnog prava na pristup dokumentima, dovoljno je istaknuti, kako se na to podsjeća u točkama 57. i 58. ove presude, da to pravo podliježe određenim ograničenjima koja se temelje na razlozima javnog ili privatnog interesa, kako to osobito proizlazi iz sustava izuzeća predviđenog u članku 4. Uredbe br. 1049/2001. Doista, u ovom je predmetu, kao što to proizlazi iz točke 90. ove presude, pristup zatraženom dokumentu podlijegao ograničenjima koja se temelje na razlozima javnog interesa te je obuhvaćen općom pretpostavkom povjerljivosti koja se osobito temelji na izuzeću predviđenom člankom 4. stavkom 2. trećom alinejom Uredbe br. 1049/2001.
Kada je riječ o argumentu koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti zbog odbijanja djelomičnog pristupa zatraženom dokumentu, dovoljno je podsjetiti da dokumenti koji su dio spisa EIRD ne podliježu obvezi potpunog ili djelomičnog otkrivanja svojeg sadržaja, s obzirom na to da su obuhvaćeni općom pretpostavkom povjerljivosti iz točke 78. ove presude (vidjeti u tom smislu presude od 28. lipnja 2012., Komisija/Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
, t.
133.
i od 14. srpnja 2016., Sea Handling/Komisija,
C‑271/15 P
, neobjavljenu,
EU:C:2016:557
, t.
63.
).
Iz toga slijedi da se ne može smatrati da je pobijana odluka donesena protivno temeljnom pravu na pristup dokumentima i načelu proporcionalnosti.
Stoga sedmi i osmi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovane.
Peti i šesti tužbeni razlog, koji se temelje na povredi članka 4. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001
Tužitelj svojim petim i šestim tužbenim razlogom u biti tvrdi da sadržaj nije dokument na koji se odnose izuzeća predviđena člankom 4. stavkom 3. prvim i drugim podstavkom Uredbe br. 1049/2001 i da stoga pobijana odluka krši ta pravila o izuzećima.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
U tom pogledu, kao prvo, dovoljno je utvrditi da pobijana odluka nije utemeljena na izuzeću predviđenom u članku 4. stavku 3. drugom podstavku Uredbe br. 1049/2001. Stoga je tužiteljev argument koji se temelji na povredi te odredbe bespredmetan.
Kao drugo, kako to ističe Komisija, tužitelj se samo poziva na okolnost da predmetni dokument nije obuhvaćen izuzećem predviđenim u članku 4. stavku 3. prvom podstavku Uredbe br. 1049/2001, ali ni na koji način ne pojašnjava tu tvrdnju. Naime, tužitelj ne dokazuje zašto se sadržaj ne bi mogao smatrati dokumentom „koji je institucija sastavila za internu uporabu”.
U svakom slučaju, moguće pogreške koje se tiču prava ili pogreške u ocjeni koje je počinila Komisija u okviru primjene izuzeća predviđenih člankom 4. stavkom 3. Uredbe br. 1049/2001 ne bi u ovom slučaju utjecale na zakonitost pobijane odluke, s obzirom na to da je utvrđeno da je Komisija imala pravo pretpostaviti da je sadržaj obuhvaćen izuzećem predviđenim u članku 4. stavku 2. trećoj alineji iste uredbe.
Iz toga slijedi da se u svakom slučaju ne može smatrati da je pobijana odluka donesena protivno članku 4. stavku 3. Uredbe br. 1049/2001.
Stoga peti i šesti tužbeni razlog trebaju biti odbijeni, prvi kao bespredmetan, drugi kao neosnovan.
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da tužbu treba odbiti.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Prema članku 137. istog Poslovnika, u slučaju obustave postupka, Opći sud o troškovima odlučuje po slobodnoj ocjeni.
U ovom slučaju djelomična obustava postupka posljedica je Komisijine objave privremene verzije odluke EIRD koja nije klasificirana oznakom tajnosti na njezinoj internetskoj stranici nakon podnošenja tužbe. Međutim, takva objava nije odgovor na tužiteljev zahtjev za pristup, već odgovara ispunjenju Komisijine obveze objave na temelju članka 30. Uredbe br. 1/2003. Osim toga, kao što to proizlazi iz spisa, ta verzija odluke EIRD koja nije klasificirana oznakom tajnosti nije postojala na dan donošenja pobijane odluke.
Stoga, uzimajući u obzir te okolnosti, a s obzirom na to da je zahtjev za utvrđenje propusta odbačen kao nedopušten i da tužitelj nije uspio u preostalom dijelu zahtjeva za poništenje, treba mu se naložiti snošenje vlastitih troškova i Komisijinih troškova, uključujući one iz rješenja navedenih u točkama 16. i 24. ove presude, o kojima se trebalo odlučiti naknadno, u skladu sa zahtjevom potonje.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvu Edeka‑Handelsgesellschaft Hessenring mbH nalaže se snošenje troškova.

Prek
Schalin
Costeira
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 5. veljače 2018.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački