CELEX: 62019CJ0579
Begäran om förhandsavgörande
Hälsoskydd
Förordning (EG) nr 854/2004
Artikel 5 led 2
Förordning (EG) nr 882/2004
Artikel 54.3
Hygienregler för livsmedel av animaliskt ursprung
Besiktning efter slakt av slaktkroppen och slaktbiprodukter
Officiell veterinär
Kontrollmärkning
Beslut att inte anbringa något kontrollmärke
Kött som förklarats vara otjänligt som människoföda
Rätt till rättsmedel mot en officiell veterinärs beslut
Effektivt domstolsskydd
Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 5 led 2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 854/2004 av den 29 april 2004 om fastställande av särskilda bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll av produkter av animaliskt ursprung avsedda att användas som livsmedel (
EUT L 139, 2004, s. 206
, och rättelse i
EUT L 226, 2004, s. 83
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 882/2004 av den 29 april 2004 (
EUT L 165, 2004, s. 1
, och rättelser i
EUT L 191, 2004, s. 1
och
EUT L 326, 2007, s. 40
) (nedan kallad förordning nr 854/2004), samt tolkningen av förordning nr 882/2004.
Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, Association of Independent Meat Suppliers och Cleveland Meat Company Ltd (nedan kallat CMC) och, å andra sidan, Food Standards Agency (livsmedelsverket, Förenade kungariket) angående det tillämpliga förfarandet till följd av den officiella veterinärens beslut att inte anbringa något kontrollmärke på en slaktkropp tillhörande CMC, vilket innebär att slaktkroppen förklaras vara otjänlig som människoföda och medför att den ska destrueras.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Avtalet om utträde
Genom beslut (EU) 2020/135 av den 30 januari 2020 om ingående av avtalet om Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands utträde ur Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen (
EUT L 29, 2020, s. 1
) (nedan kallat avtalet om utträde) godkände Europeiska unionens råd, på Europeiska unionens och Europeiska atomenergigemenskapens vägnar, avtalet om utträde, vilket bifogades detta beslut.
Artikel 86 i avtalet om utträde har rubriken ”Pågående mål vid Europeiska unionens domstol”. I artikel 86.2 och 86.3 föreskrivs följande:
”2.   Europeiska unionens domstol ska fortsätta att vara behörig att meddela förhandsavgöranden på begäran av domstolar i Förenade kungariket som framställts före övergångsperiodens utgång.
3.   Vid tillämpningen av detta kapitel ska mål anses ha anhängiggjorts vid Europeiska unionens domstol, och begäranden om förhandsavgörande ska anses ha framställts, vid den tidpunkt då den handling genom vilken målet anhängiggörs registrerades vid domstolens … kansli …”
I enlighet med artikel 126 i avtalet om utträde började övergångsperioden löpa den dag då detta avtal trädde i kraft och löpte ut den 31 december 2020.
Förordning (EG) nr 178/2002
Skälen 2 och 10 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 178/2002 av den 28 januari 2002 om allmänna principer och krav för livsmedelslagstiftning, om inrättande av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet och om förfaranden i frågor som gäller livsmedelssäkerhet (
EGT L 31, 2002, s. 1
) har följande lydelse:
”(2)
Vid genomförandet av gemenskapens politik bör människors liv och hälsa garanteras en hög skyddsnivå.
…
(10)
Erfarenheten har visat att det är nödvändigt att vidta åtgärder som syftar till att garantera att icke säkra livsmedel inte släpps ut på marknaden och att det finns system som kan identifiera och bemöta problem som rör livsmedelssäkerhet, så att det kan säkerställas att den inre marknaden fungerar väl och att människors hälsa kan skyddas. Liknande frågor avseende fodersäkerhet bör också tas upp till behandling.”
I artikel 14.1, 14.2 och 14.5 i denna förordning föreskrivs följande:
”1.   Livsmedel skall inte släppas ut på marknaden om de inte är säkra.
2.   Livsmedel skall anses som icke säkra om de anses vara
a)
skadliga för hälsan,
b)
otjänliga som människoföda.
…
5.   När man fastställer om ett livsmedel är otjänligt som människoföda skall det tas hänsyn till om livsmedlet är olämpligt som människoföda i enlighet med dess avsedda användningsområde, eftersom det kan vara förorenat antingen genom främmande ämnen eller på annat sätt, eller genom förruttnelse, försämring eller nedbrytning.”
Förordning (EG) nr 853/2004
Artikel 5 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 853/2004 av den 29 april 2004 om fastställande av särskilda hygienregler för livsmedel av animaliskt ursprung (
EUT L 139, 2004, s. 55
, och rättelse i
EUT L 226, 2004, s. 22
) har rubriken ”Kontroll- och identifieringsmärkning”. I artikel 5.1 föreskrivs följande:
”Livsmedelsföretagare skall på marknaden släppa ut produkter av animaliskt ursprung som hanterats på en anläggning som omfattas av krav på godkännande enligt artikel 4.2, endast om livsmedlen är försedda med antingen
a)
ett kontrollmärke som anbringats i enlighet med förordning (EG) nr 854/2004,
eller
b)
ett identifieringsmärke i enlighet med avsnitt I i bilaga II till den här förordningen, om den ovannämnda förordningen inte föreskriver att ett kontrollmärke skall anbringas.”
Förordning nr 854/2004
Skälen 1, 2, 4, 6 och 9 i förordning nr 854/2004 har följande lydelse:
(1)
I Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 852/2004 [av den 29 april 2004 om livsmedelshygien (
EUT L 139, 2004, s. 1
)] fastställs allmänna hygienregler för alla livsmedel och i [förordning nr 853/2004] fastställs särskilda hygienregler för produkter av animaliskt ursprung.
(2)
Särskilda bestämmelser om offentlig kontroll av produkter av animaliskt ursprung krävs för att ta hänsyn till särskilda aspekter i samband med sådana produkter.
…
(4)
Offentlig kontroll av produkter av animaliskt ursprung bör omfatta alla aspekter av betydelse för skydd av folkhälsan och, i förekommande fall, djurs hälsa och djurskydd. …
…
(6)
Den offentliga kontrollens inriktning och omfattning bör grunda sig på en bedömning av riskerna för folkhälsan, och i förekommande fall djurs hälsa och djurskydd, produktionsprocessernas typ och kapacitet och berörda livsmedelsföretagare.
…
(9)
Med tanke på de officiella veterinärernas särskilda sakkunskap är det lämpligt att de utför revisioner och inspektioner vid slakterier, vilthanteringsanläggningar och vissa styckningsanläggningar. Medlemsstaterna bör själva få besluta om vilken personal som är lämpligast för revisioner och inspektioner vid övriga typer av anläggningar.”
I artikel 1.1, 1.1a och 1.3 i förordning nr 854/2004 föreskrivs följande:
”1.   I denna förordning fastställs särskilda bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll av produkter av animaliskt ursprung.
1a.   Denna förordning skall tillämpas tillsammans med [förordning nr 882/2004].
…
3.   Genomförandet av offentlig kontroll enligt denna förordning skall inte påverka livsmedelsföretagares primära juridiska ansvar för att garantera livsmedelssäkerhet enligt [förordning nr 178/2002], och inte heller det civilrättsliga och straffrättsliga ansvar som följer av underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter.”
I artikel 2.1 c, f och g i förordning nr 854/2004 anges följande:
”1.   I denna förordning avses med
…
c)
behörig myndighet
: den centrala myndighet i en medlemsstat som är behörig att utföra veterinärkontroller eller en myndighet till vilken den har delegerat denna behörighet,
…
f)
officiell veterinär
: veterinär med behörighet att i enlighet med denna förordning arbeta som officiell veterinär och som utses av den behöriga myndigheten,
g)
godkänd veterinär
: veterinär som utses av den behöriga myndigheten för att på myndighetens vägnar genomföra särskild offentlig kontroll på jordbruksanläggningar.”
I artikel 4 i förordningen föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall se till att livsmedelsföretagarna ger de behöriga myndigheterna allt stöd som behövs för att den offentliga kontrollen skall kunna genomföras effektivt.
De skall särskilt
–
ge tillträde till sina byggnader, lokaler, anläggningar och annan infrastruktur,
–
tillhandahålla alla underlag och register som föreskrivs enligt denna förordning eller som den behöriga myndigheten anser krävs för en bedömning av situationen.
2.   Genom offentlig kontroll skall den behöriga myndigheten kontrollera att livsmedelsföretagare uppfyller kraven i
a)
förordning (EG) nr 852/2004,
b)
förordning (EG) nr 853/2004,
c)
[Europaparlamentets och rådets] förordning (EG) nr 1774/2002 [av den 3 oktober 2002 om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter som inte är avsedda att användas som livsmedel (
EGT L 273, 2002, s. 1
)].
3.   Den offentliga kontroll som avses i punkt 1 skall omfatta
a)
revision av god hygienpraxis och förfarande baserade på principer för faroanalys och kritiska styrpunkter (HACCP),
b)
den offentliga kontroll som anges i artiklarna 5–8,
och
c)
alla särskilda revisionsuppgifter som anges i bilagorna till denna förordning.
4.   Vid revision av god hygienpraxis skall det kontrolleras att livsmedelsföretagarna tillämpar förfarandena fortlöpande och på rätt sätt åtminstone på följande punkter:
a)
Kontroller av information från livsmedelskedjan.
b)
Utformning och underhåll av lokaler och utrustning.
c)
Hygienen före, under och efter processen.
d)
Personlig hygien.
e)
Utbildning i hygien och arbetsmetoder.
f)
Bekämpning av skadedjur.
g)
Vattenkvalitet.
h)
Kontroll av temperaturen.
i)
Kontroll av livsmedel som anländer till och lämnar anläggningen och alla följedokument.
5.   Vid revision av HACCP-baserade förfaranden skall det kontrolleras att livsmedelsföretagarna fortlöpande tillämpar dessa förfaranden på rätt sätt, och särskild vikt skall fästas vid att säkerställa att förfarandena ger de garantier som anges i avsnitt II i bilaga II till förordning (EG) nr 853/2004. Det skall särskilt kontrolleras om förfarandena, så långt det är möjligt, garanterar att produkterna av animaliskt ursprung
a)
uppfyller de mikrobiologiska kriterierna i gemenskapslagstiftningen,
b)
överensstämmer med gemenskapslagstiftningen om restsubstanser, främmande ämnen och förbjudna ämnen,
c)
inte innehåller något som innebär en fysisk fara, till exempel främmande föremål.
När, i enlighet med artikel 5 i förordning (EG) nr 852/2004, en livsmedelsföretagare använder förfaranden som anges i riktlinjer för tillämpningen av HACCP-principer i stället för att fastställa egna specifika förfaranden, skall det vid revisionen kontrolleras att riktlinjerna tillämpas på rätt sätt.
6.   Kontroll av efterlevnaden av kraven i förordning (EG) nr 853/2004 när det gäller anbringandet av identifieringsmärken skall äga rum i alla anläggningar som godkänts enligt den förordningen, utöver kontrollen av att andra krav på spårbarhet iakttas.
7.   När det gäller slakterier, vilthanteringsanläggningar och styckningsanläggningar som släpper ut färskt kött på marknaden, skall den officiella veterinären utföra de revisionsuppgifter som anges i punkterna 3 och 4.
8.   När den behöriga myndigheten utför revisionsuppgifter skall den fästa särskild vikt vid att
a)
fastställa huruvida personalen och personalens arbete i anläggningen under alla skeden i produktionsprocessen uppfyller de relevanta kraven i de förordningar som avses i punkt 1 a och 1 b. Som stöd för revisionen får den behöriga myndigheten kontrollera arbetets genomförande för att konstatera huruvida personalen utför sina uppgifter i enlighet med specificerade krav,
b)
verifiera livsmedelsföretagarnas relevanta journaler,
c)
ta prover för laboratorieanalyser, närhelst det är nödvändigt,
d)
dokumentera observationer och resultatet av revisionen.
9.   Inriktningen och omfattningen av revisionsuppgifterna i fråga om enskilda anläggningar skall anpassas till den risk som bedöms föreligga. Den behöriga myndigheten skall i detta syfte regelbundet bedöma
a)
riskerna för folkhälsan och, i förekommande fall, djurs hälsa,
b)
när det gäller slakterier, djurskyddsaspekter,
c)
produktionsprocessernas typ och kapacitet,
och
d)
livsmedelsföretagarens tidigare resultat i fråga om efterlevnad av livsmedelslagstiftningen.”
I artikel 5 i förordning nr 854/2004 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall se till att offentlig kontroll i fråga om färskt kött äger rum i enlighet med bilaga I.
1.
Den officiella veterinären skall genomföra inspektionsuppgifter i slakterier, vilthanteringsanläggningar och styckningsanläggningar som släpper ut färskt kött på marknaden i enlighet med de allmänna kraven i avsnitt I kapitel II i bilaga I och de särskilda kraven i avsnitt IV, särskilt när det gäller
a)
information från livsmedelskedjan,
b)
besiktning före slakt,
c)
djurskydd,
d)
besiktning efter slakt,
e)
specificerat riskmaterial och andra animaliska biprodukter,
och
f)
laboratorieundersökning.
2.
Kontrollmärkningen av slaktkroppar av tama hov- och klövdjur, hägnat vilt av däggdjur (utom hardjur) och storvilt samt halva slaktkroppar, kvartsparter och styckningsdelar som åstadkommits genom att stycka halva slaktkroppar till tre grovstyckade delar, skall genomföras i slakterier och vilthanteringsanläggningar i enlighet med avsnitt I kapitel III i bilaga I. Kontrollmärken skall anbringas av den officiella veterinären eller på dennes ansvar om offentlig kontroll inte har påvisat några brister som skulle göra köttet otjänligt som livsmedel.
3.
Efter att ha utfört de kontroller som avses i punkterna 1 och 2 skall den officiella veterinären vidta lämpliga åtgärder enligt avsnitt II i bilaga I, särskilt i fråga om
a)
meddelande om inspektionsresultat,
b)
beslut om information från livsmedelskedjan,
c)
beslut om levande djur,
d)
beslut i djurskyddsfrågor,
och
e)
beslut om kött.
4.
Officiella assistenter får bistå den officiella veterinären med offentlig kontroll som genomförs i enlighet med avsnitten I och II i bilaga I och på det sätt som anges i avsnitt III kapitel I. I sådana fall skall de arbeta i en oberoende inspektionsgrupp.
5.
a)
Medlemsstaterna skall se till att de har tillräckligt med kontrollpersonal för att genomföra den offentliga kontroll som krävs enligt bilaga I med den frekvens som anges i avsnitt III kapitel II.
b)
Ett riskbaserat tillvägagångssätt skall användas för att göra en bedömning av det antal kontrollpersonal som måste närvara vid slaktlinjen i ett visst slakteri. Kontrollpersonalens storlek skall bestämmas av den behöriga myndigheten och vara sådan att alla krav i denna förordning kan uppfyllas.
6.
a)
Medlemsstaterna får tillåta slakteripersonal att bistå den officiella veterinären vid offentlig kontroll genom att under dennes tillsyn utföra vissa specifika uppgifter vid framställning av kött från fjäderfän och hardjur i enlighet med avsnitt III kapitel III del A i bilaga I. Om medlemsstaterna gör detta skall de säkerställa att personal som utför sådana uppgifter
i)
är kvalificerad och genomgår utbildning i enlighet med de bestämmelserna,
ii)
agerar utan att låta sig påverkas av produktionspersonalen,
och
iii)
rapporterar eventuella brister till den officiella veterinären.
b)
Medlemsstaterna får även tillåta slakteripersonalen att genomföra särskilda provtagningar och undersökningar i enlighet med avsnitt III kapitel III del B i bilaga I.
7.
Medlemsstaterna skall säkerställa att officiella veterinärer och officiella assistenter är kvalificerade och genomgår den utbildning som avses i avsnitt III kapitel IV i bilaga I.”
I avsnitt I bilaga I till denna förordning återfinns kapitel III, som har rubriken ”Kontrollmärkning”. Punkterna 1 och 2 i detta kapitel har följande lydelse:
”1.
Den officiella veterinären skall övervaka kontrollmärkningen och de märken som används.
2.
Den officiella veterinären skall särskilt se till att
a)
kontrollmärket anbringas endast på kött från djur … som har besiktigats före och efter slakt i enlighet med denna förordning och när det inte föreligger något skäl att förklara köttet otjänligt som livsmedel. …
…”
I avsnitt III i bilaga I till förordning nr 854/2004 återfinns kapitel IV, med rubriken ”Yrkeskvalifikationer”. I punkt A i det kapitlet föreskrivs följande:
”Officiella veterinärer
1.
Den behöriga myndigheten får endast förordna veterinärer som klarat ett prov som uppfyller kraven i punkt 2 till officiella veterinärer.
2.
Den behöriga myndigheten skall ansvara för förberedelserna av provet. Av provet skall det framgå att det finns tillräckliga kunskaper i följande ämnen, beroende på veterinärens bakgrund och kvalifikationer:
a)
Nationell lagstiftning och gemenskapslagstiftning om veterinära åtgärder med avseende på livsmedelssäkerhet, djurs hälsa och djurskydd samt farmaceutiska ämnen.
b)
Principerna för den gemensamma jordbrukspolitiken, marknadsåtgärder, exportbidrag och spårning av bedrägeri …
c)
Grunderna för bearbetning av livsmedel och i livsmedelsteknik.
d)
Principer, upplägg och metoder som används inom ramen för god tillverkningssed och kvalitetsstyrning.
…
g)
Principer, upplägg och metoder för riskanalys.
h)
Principer, upplägg och metoder när det gäller HACCP, användning av HACCP genom hela livsmedelsproduktionskedjan.
i)
Förebyggande och kontroll av livsmedelsburna risker för människors hälsa.
…
o)
Informations- och kommunikationsteknik med anknytning till veterinära åtgärder med avseende på folkhälsan.
…
u)
Försiktighetsprincipen och konsumentfrågor.
v)
Principer för utbildning av personal som arbetar inom produktionskedjan.
…
…
5.
Den officiella veterinären skall uppdatera sina kunskaper och följa utvecklingen genom regelbunden vidareutbildning och facklitteratur. Den officiella veterinären skall, om så är möjligt, årligen delta i fortbildning.
6.
Veterinärer som redan har utsetts till officiella veterinärer skall ha tillräckliga kunskaper om de ämnesområden som anges i punkt 2. I förekommande fall skall de skaffa sig dessa kunskaper genom fortbildning. Den behöriga myndigheten skall fastställa lämpliga bestämmelser i detta avseende.
…”
Förordning nr 882/2004
Skälen 1, 41 och 43 i förordning nr 882/2004 har följande lydelse:
”(1)
Foder och livsmedel bör vara säkra och hälsosamma. Gemenskapslagstiftningen innehåller en uppsättning bestämmelser som skall garantera att detta mål uppnås. Dessa bestämmelser omfattar även produktion och utsläppande på marknaden av både foder och livsmedel.
…
(41)
Överträdelser av foder- och livsmedelslagstiftningen och av föreskrifterna om djurhälsa och djurskydd kan utgöra ett hot mot människors hälsa och mot djurhälsa och djurskydd. …
…
(43)
Företagare bör ha rätt att överklaga de beslut som de behöriga myndigheterna fattar som en följd av den offentliga kontrollen, och de bör upplysas om denna rättighet.”
I artikel 1 i denna förordning föreskrivs följande:
”1.   I denna förordning fastställs allmänna bestämmelser för offentlig kontroll som utförs för att kontrollera efterlevnaden av bestämmelser som särskilt syftar till att:
a)
förhindra, undanröja eller till godtagbara nivåer minska riskerna för människor och djur direkt eller via miljön,
och
b)
säkerställa god sed inom handeln med foder och livsmedel och skydda konsumenternas intressen, inbegripet märkning av foder och livsmedel samt andra typer av konsumentinformation.
2.   Denna förordning skall inte tillämpas på offentlig kontroll av efterlevnaden av bestämmelserna om gemensamma organisationer av marknaden för jordbruksprodukter.
3.   Denna förordning skall inte påverka tillämpningen av särskilda gemenskapsbestämmelser om offentlig kontroll.
4.   Genomförandet av offentlig kontroll enligt denna förordning skall inte påverka foder- och livsmedelsföretagares primära juridiska ansvar för att garantera foder- och livsmedelssäkerhet enligt förordning (EG) nr 178/2002, och det civilrättsliga och straffrättsliga ansvar som kan bli följden om de underlåter att uppfylla sina skyldigheter påverkas inte heller.”
I artikel 2 i förordning nr 882/2004 föreskrivs följande:
”I den här förordningen skall de definitioner gälla som fastställs i artiklarna 2 och 3 i förordning (EG) nr 178/2002.
Därutöver skall följande definitioner gälla:
1.
offentlig kontroll
: varje form av kontroll som utförs av den behöriga myndigheten eller av gemenskapen i syfte att verifiera efterlevnaden av foder- och livsmedelslagstiftningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd.
…
4.
behörig myndighet
: den centrala myndighet i en medlemsstat som har behörighet att genomföra offentlig kontroll eller varje annan myndighet som tilldelats sådan behörighet. Hit skall även i tillämpliga fall räknas motsvarande myndighet i ett tredjeland.
5.
kontrollorgan
: en oberoende tredje part till vilken den behöriga myndigheten har delegerat vissa kontrolluppgifter.
…
10.
bristande efterlevnad
: bristande efterlevnad av foder- eller livsmedelslagstiftningen och av bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd.
…”
I artikel 4.1 i förordning nr 882/2004 anges följande:
”Medlemsstaterna skall utse de behöriga myndigheter som ansvarar för de mål och den offentliga kontroll som anges i denna förordning.”
I artikel 5.1 i förordningen anges följande:
”Den behöriga myndigheten får delegera särskilda uppgifter i den offentliga kontrollen till ett eller flera kontrollorgan i enlighet med punkterna 2, 3 och 4.
…”
I artikel 54 i förordning nr 882/2004, med rubriken ”Åtgärder vid bristande efterlevnad”, föreskrivs följande:
”1.   Om den behöriga myndigheten konstaterar bristande efterlevnad, skall den vidta åtgärder för att se till att företagaren avhjälper situationen. När den behöriga myndigheten beslutar vilken åtgärd som skall vidtas skall den ta hänsyn till den bristande efterlevnadens art och om företagaren tidigare visat prov på bristande efterlevnad.
2.   Åtgärderna skall i tillämpliga fall omfatta följande:
a)
Föreskriva sanering eller andra åtgärder som anses vara nödvändiga för att se till att foder- eller livsmedel är säkra eller att foder- eller livsmedelslagstiftningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd följs.
b)
Begränsa eller förbjuda utsläppande på marknaden och import eller export av foder, livsmedel eller djur.
c)
Övervaka och, vid behov, beordra att foder eller livsmedel återkallas, dras tillbaka från marknaden och/eller destrueras.
d)
Ge tillstånd till att foder eller livsmedel används för andra ändamål än dem som de ursprungligen var avsedda för.
e)
Tillfälligt avbryta driften av eller stänga hela eller delar av det berörda företaget under en lämplig tidsperiod.
f)
Tillfälligt eller permanent återkalla anläggningens godkännande.
g)
Åtgärderna som avses i artikel 19 för sändningar från tredjeländer.
h)
Andra åtgärder som den behöriga myndigheten anser vara motiverade.
3.   Den behöriga myndigheten skall till den berörda företagaren eller dennes företrädare överlämna:
a)
skriftlig underrättelse om sitt beslut om vilka åtgärder som skall vidtas i enlighet med punkt 1 och om skälen till beslutet,
och
b)
information om rätten att överklaga sådana beslut och om de förfaringssätt och tidsfrister som gäller för detta.
4.   I tillämpliga fall skall den behöriga myndigheten även underrätta den behöriga myndigheten i avsändarmedlemsstaten om sitt beslut.
5.   Samtliga utgifter som uppkommer enligt denna artikel skall bäras av den ansvarige foder-eller livsmedelsföretagaren.”
Lagstiftning i Förenade kungariket
Enligt section 8.2 i Food Safety Act 1990 (1990 års lag om livsmedelssäkerhet, nedan kallad 1990 års lag), uppfyller ett livsmedel inte kraven på livsmedelssäkerhet om det är icke säkert i den mening som avses i artikel 14 i förordning nr 178/2002.
I section 9 i 1990 års lag, med rubriken ”Inspektion och beslagtagande av misstänkta livsmedel”, föreskrivs det förfarande som ska följas när en behörig tjänsteman vid en tillsynsmyndighet, såsom livsmedelsverket, efter en inspektion finner att livsmedel som är avsedda att användas som människoföda inte uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet.
Section 9.3 och 9.4 i 1990 års lag har följande lydelse:
”3.   En behörig tjänsteman får antingen
a)
utfärda ett föreläggande till den person som är ansvarig för livsmedlen med angivande av att dessa livsmedel eller en viss angiven del av livsmedlen fram till dess att föreläggandet har återkallats
i)
inte får användas som människoföda,
och
ii)
antingen inte får bortskaffas eller endast får bortskaffas till en plats som anges i föreläggandet, eller
b)
beslagta och avlägsna livsmedlen i fråga i syfte att hänskjuta frågan till en fredsdomare.
Var och en som medvetet åsidosätter kraven i ett föreläggande som avses i led a ovan gör sig skyldig till en överträdelse.
4.   Den behöriga tjänstemannen ska vid utövandet av sina befogenheter enligt punkt 3 a ovan så snart som möjligt och under alla omständigheter inom 21 dagar kontrollera om livsmedlen i fråga uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet och
a)
om livsmedlen anses uppfylla kraven ska föreläggandet återkallas,
b)
om livsmedlen inte anses uppfylla kraven ska tjänstemannen beslagta livsmedlen och avlägsna dem i syfte att hänskjuta frågan till en fredsdomare.”
I section 9.6 och 9.7 i nämnda lag föreskrivs följande:
”6.   Om fredsdomaren, på grundval av den bevisning som han eller hon anser vara lämplig med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, finner att de livsmedel som är föremål för prövning enligt denna bestämmelse inte uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet, ska han eller hon förklara att livsmedlen är otjänliga som människoföda och förordna
a)
att livsmedlen ska destrueras eller bortskaffas på ett sådant sätt att de inte kan användas som människoföda, och
b)
att skäliga kostnader för att destruera eller bortskaffa livsmedlen ska bäras av ägaren av livsmedlen.
7.   Om ett föreläggande enligt punkt 3 a ovan återkallas eller om den fredsdomare som ska pröva frågan enligt denna bestämmelse nekar att förklara livsmedlen otjänliga som människoföda, ska livsmedelsverket ersätta ägaren av livsmedlen för all värdeminskning till följd av den behöriga tjänstemannens åtgärd.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 11 september 2014 köpte CMC en levande tjur för 1361,20 brittiska pund (GBP) (cirka 1700 euro). Den officiella veterinären vid CMC:s slakteri godkände den för slakt och tilldelade den ett slaktnummer. Efter det att tjuren hade slaktats genomförde en kötthygieninspektör en besiktning efter slakt av såväl slaktkropp som slaktbiprodukter och identifierade tre bölder i slaktbiprodukterna. Slaktbiprodukterna slängdes. Samma dag besiktigade den officiella veterinären den aktuella slaktkroppen och förklarade efter diskussion med nämnda inspektör att köttet var otjänligt som livsmedel, eftersom det fanns misstankar om pyemi, en form av blodförgiftning. På grund av detta försågs denna slaktkropp inte med något kontrollmärke som intygade att den var tjänlig som livsmedel. Till följd av detta förbjöds CMC att sälja slaktkroppen enligt regulation 19 i Food Safety and Hygiene (England) Regulations 2013 (2013 års förordningar om livsmedelssäkerhet och livsmedelshygien (England)).
CMC begärde ett yttrande från en annan veterinär och bestred den officiella veterinärens utlåtande. CMC gjorde gällande att den officiella veterinären, eftersom företaget bestred dennes beslut och vägrade att frivilligt överlämna den aktuella slaktkroppen, i enlighet med section 9 i 1990 års lag borde ha beslagtagit slaktkroppen och hänskjutit frågan till en fredsdomare för prövning av huruvida denna slaktkropp skulle förklaras otjänlig som livsmedel. Livsmedelsverket, som är behörig myndighet när det gäller livsmedelssäkerhet och ansvarar för offentlig kontroll i slakterier, ansåg att det saknades anledning att tillämpa detta förfarande och att slaktkroppen skulle bortskaffas som animalisk biprodukt, eftersom den officiella veterinären hade ansett den vara otjänlig som livsmedel.
Därefter, den 23 september 2014, delgav den officiella veterinären, på livsmedelsverkets vägnar, CMC ett föreläggande att bortskaffa slaktkroppen som animalisk biprodukt i enlighet med regulation 25.2 a i Animal By-Products (Enforcement) (England) Regulations 2013 (2013 års engelska förordning om animaliska biprodukter (genomförande) (England)) och Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1069/2009 av den 21 oktober 2009 om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter och därav framställda produkter som inte är avsedda att användas som livsmedel och om upphävande av förordning (EG) nr 1774/2002 (förordning om animaliska biprodukter) (
EUT L 300, 2009, s. 1
). CMC underrättades i detta föreläggande om att slaktkroppen, för det fall företaget inte följde föreläggandet, kunde komma att bortskaffas av en behörig person på CMC:s bekostnad och om att det utgjorde en förseelse att hindra en behörig person från att fullgöra de skyldigheter som följde av föreläggandet. I samma föreläggande angavs även att CMC hade rätt att bestrida den officiella veterinärens beslut vid domstol i form av en talan om laglighetsprövning och att en sådan ansökan skulle ges in inom tre månader.
Klagandena i det nationella målet ansökte om laglighetsprövning vid High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen Queen’s Bench, Förenade kungariket) och gjorde gällande, i första hand, att det saknades fog för livsmedelsverkets påstående att denna myndighet inte var skyldig att tillämpa det förfarande som anges i section 9 i 1990 års lag och, i andra hand, att det åligger Förenade kungariket att föreskriva om rättsmedel med avseende på en officiell veterinärs beslut i fråga om kötts tjänlighet som livsmedel. Deras talan ogillades såväl vid denna domstol som vid Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) (Appellationsdomstolen (England och Wales) (avdelningen för tvistemål och förvaltningsmål), Förenade kungariket). De överklagade därför till Supreme Court of the United Kingdom (Förenade kungarikets högsta domstol).
Den hänskjutande domstolen har angett att det nationella målet ger upphov till tre frågeställningar.
Den första frågeställningen hänför sig till nationell rätt och avser huruvida det förfarande som anges i section 9 i 1990 års lag är tillämpligt under dessa omständigheter och måste följas av den officiella veterinären eller livsmedelsverket, om ägaren av slaktkroppen, det vill säga den företagare som driver det aktuella slakteriet, vägrar att frivilligt överlämna slaktkroppen, så att denna företagare ges möjlighet att bestrida de beslut som fattas av den officiella veterinären som företagaren inte instämmer i. Den andra frågeställningen avser huruvida en tillämpning av det förfarande som föreskrivs i nämnda section är förenlig med den ordning som har inrättats genom förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 i unionsrätten inom området för livsmedelssäkerhet. Den tredje frågeställningen gäller huruvida förordning nr 882/2004 kräver att det införs ett överklagandeförfarande och i så fall huruvida det genom ett sådant överklagande ska vara möjligt att bestrida den officiella veterinärens beslut i dess helhet i sak eller om den mer begränsade möjligheten till laglighetsprövning av den officiella veterinärens beslut räcker för att uppfylla kraven i denna förordning.
Den hänskjutande domstolen har bland annat påpekat att det förfarande som föreskrivs i section 9 i 1990 års lag inte är utformat så att det avser ett överklagande av en officiell veterinärs beslut med avseende på huruvida visst kött är tjänligt eller ej som livsmedel. I enlighet med detta förfarande kan en behörig tjänsteman vid en tillsynsmyndighet, såsom livsmedelsverket, om denne bedömer att ett livsmedel avsett som människoföda inte uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet, beslagta livsmedlet för att få saken avgjord av en lokal fredsdomare, som kan vara en lekmannadomare eller en lagfaren distriktsdomare som är lätt tillgänglig när som helst. Fredsdomaren kan, på grundval av den bevisning han eller hon finner lämplig, finna att den aktuella slaktkroppen inte uppfyller de krav som ställs för livsmedel avsedda som människoföda och förordna att den ska destrueras på ägarens bekostnad. Denna domare kan även neka att förklara slaktkroppen otjänlig som livsmedel, varvid den relevanta tillsynsmyndigheten ska ersätta ägaren för all minskning av slaktkroppens värde till följd av tjänstemannens åtgärder.
I detta sammanhang har den hänskjutande domstolen understrukit att det förfarande som föreskrivs i section 9 i 1990 års lag, enligt klagandena i det nationella målet, innebär en möjlighet såväl för den officiella veterinären eller livsmedelsverket att vidta verkställighetsåtgärder till följd av den officiella veterinärens beslut att förklara att en slaktkropp är otjänlig som livsmedel som för den berörda slakteriföretagaren att underställa detta beslut en rättslig prövning och att begära att fredsdomaren ska avgöra huruvida den aktuella slaktkroppen uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet eller inte.
Klagandena i det nationella målet är införstådda med att fredsdomaren inte kan beordra en officiell veterinär att anbringa ett kontrollmärke, men de har gjort gällande dels att en officiell veterinär borde respektera en fredsdomares beslut och därmed anbringa ett kontrollmärke, dels att ersättning kan tillerkännas. Klagandena i det nationella målet har även gjort gällande ett åsidosättande av rätten till egendom, som garanteras i artikel 17 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan). Enligt klagandena innebär denna bestämmelse att det ska finnas en ordning för rättslig prövning av en officiell veterinärs beslut att förklara en slaktkropp otjänlig som livsmedel. De anser att det innebär ett åsidosättande av denna bestämmelse om den berörda företagaren, utan någon rimlig motivering eller skälig ersättning, fråntas äganderätten till den aktuella slaktkroppen eller måste bortskaffa slaktkroppen på ett sätt som gör att den blir värdelös.
Livsmedelsverket anser däremot att det förfarande som föreskrivs i section 9 i 1990 års lag inte kan användas för att lösa en tvist som avser huruvida en slaktkropp är tjänlig som livsmedel eller ej, eftersom fredsdomaren inte har någon befogenhet att beordra en officiell veterinär att anbringa ett kontrollmärke eller att göra något annat än att förklara att en slaktkropp som inte har något sådant kontrollmärke är otjänlig som livsmedel. Livsmedelsverket anser att den slaktkropp som är aktuell i det nationella målet således, under alla omständigheter, ska bortskaffas såsom animalisk biprodukt. När det gäller det påstådda åsidosättandet av artikel 17 i stadgan har Livsmedelsverket gjort gällande att det av EU-domstolens praxis framgår att denna artikel tillåter kontroll av användningen av egendom om detta är ett proportionerligt sätt att uppnå ett berättigat mål (dom av den 10 juli 2003, Booker Aquaculture och Hydro Seafood,
C‑20/00 och C‑64/00
,
EU:C:2003:397
). Livsmedelsverket anser att målet att säkerställa en hög skyddsnivå för människors hälsa och för konsumenternas intressen i fråga om livsmedel är legitimt och att den valda metoden är proportionerlig.
Den hänskjutande domstolen har uppmanat EU-domstolen att utgå från att den tolkning av section 9 i 1990 års lag som klagandena i det nationella målet förespråkar är korrekt och att en fredsdomare har befogenhet att meddela ett beslut som kan leda till att ersättning beviljas om han eller hon anser att ett kontrollmärke borde ha anbringats på en slaktkropp.
Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att en slakteriföretagare, även om livsmedelsverket inte har nämnt detta i sin argumentation, har rätt att ansöka om laglighetsprövning vid High Court of Justice (England and Wales) (Överdomstolen (England & Wales), Förenade kungariket), antingen för att bestrida ett beslut som fattats av den officiella veterinären om att en slaktkropp är otjänlig som livsmedel, eller för att få ett sådant föreläggande om bortskaffande som nämns i punkt 28 ovan upphävt. Inom ramen för detta förfarande kan den domstol vid vilken ansökan lämnats in upphäva beslutet om det på någon grund är rättsstridigt, bland annat om den officiella veterinären har handlat i ett annat syfte än det för vilket han eller hon beviljats befogenhet, om den officiella veterinären inte har tillämpat korrekt rättsligt kriterium eller om hans eller hennes beslut saknar grund eller inte är styrkt genom tillräcklig bevisning. Nämnda domstol tillämpar dessutom ibland ett muntligt förfarande, den kan förordna om tvångsåtgärder och den har befogenhet att bevilja skadestånd för brott mot rättigheterna enligt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen).
Den hänskjutande domstolen har emellertid preciserat att laglighetsprövningsförfarandet inte utgör ett överklagande i sak av den officiella veterinärens beslut att förklara en slaktkropp otjänlig som livsmedel.
Mot denna bakgrund har Supreme Court of the United Kingdom (Förenade kungarikets högsta domstol) beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Utgör förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 hinder mot ett förfarande enligt vilket en fredsdomare, med stöd av section 9 i 1990 års lag, på grundval av sakförhållandena i ärendet och utlåtanden av sakkunniga som åberopats av respektive part, fattar beslut om huruvida en slaktkropp uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet?
2)
Föreskriver förordning nr 882/2004 en rätt att överklaga ett beslut som fattats av en officiell veterinär i enlighet med artikel 5 led 2 i förordning nr 854/2004 om att köttet från en slaktkropp är otjänligt som livsmedel och, om så är fallet, vilket tillvägagångssätt bör vid ett överklagande av ett sådant ärende användas vid bedömningen av om den officiella veterinärens beslut är välgrundat?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Domstolens behörighet
Domstolen konstaterar inledningsvis att det av artikel 86.2 i avtalet om utträde, vilket trädde i kraft den 1 februari 2020, följer att domstolen är behörig att meddela förhandsavgöranden på begäran av domstolar i Förenade kungariket som framställts före utgången av övergångsperioden den 31 december 2020, vilket är fallet med förevarande begäran om förhandsavgörande.
Den första frågan
Såsom framgår av punkterna 33 och 36 i förevarande dom har den hänskjutande domstolen bett EU-domstolen att utgå från antagandet att den tolkning av section 9 i 1990 års lag som klagandena i det nationella målet har förordat är riktig och att den officiella veterinären således, enligt denna bestämmelse, i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet – där den officiella veterinären har vägrat att anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp och ägaren till den ifrågavarande slaktkroppen anser att denna vägran är felaktig –, är skyldig att vända sig till den behöriga fredsdomaren för att denna ska pröva om den aktuella slaktkroppen ska destrueras, och på så vis ge ägaren till slaktkroppen möjlighet att bestrida den officiella veterinärens beslut.
Under dessa omständigheter ska den hänskjutande domstolen anses ha ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 ska tolkas så, att de utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en officiell veterinär, när han eller hon vägrar att anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp och ägaren till denna slaktkropp inte instämmer i detta beslut, ska vända sig till en domare för att denna på grundval av sakförhållandena i ärendet och utlåtanden av sakkunniga som åberopats av respektive part, ska fatta beslut om huruvida slaktkroppen uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet, utan att formellt kunna upphäva den officiella veterinärens beslut eller häva effekterna av dessa beslut.
Det är vid tolkningen av bestämmelserna i förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 viktigt att beakta att dessa förordningar utgör en del av det unionsrättsliga ”livsmedelshygienpaketet”, såsom den hänskjutande domstolen har påpekat och såsom generaladvokaten har angett i punkt 42 i sitt förslag till avgörande.
Syftet med nämnda förordningar är, i enlighet med skälen 4 och 6 i förordning nr 854/2004 och skälen 1 och 41 i förordning nr 882/2004, att uppnå en hög skyddsnivå för folkhälsan när det gäller livsmedel. För att uppnå en sådan nivå åläggs medlemsstaterna enligt dessa förordningar att genomföra offentliga kontroller för att säkerställa att livsmedelslagstiftningen iakttas av livsmedelsföretagarna i alla led i produktionsprocessen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 september 2019, Pollo del Campo m.fl.,
C‑199/18, C‑200/18 och C‑343/18
,
EU:C:2019:718
, punkt
).
Den myndighet som är behörig i detta sammanhang enligt artikel 2.1 c i förordning nr 854/2004, det vill säga den centrala myndighet i en medlemsstat som är behörig att utföra veterinärkontroller eller varje myndighet till vilken den har delegerat denna behörighet, i förevarande fall livsmedelsverket, ska i enlighet med artikel 2.1 f i förordningen utse den officiella veterinären, vilken ska uppfylla kraven på yrkeskvalifikationer i avsnitt III, kapitel IV, punkt A i bilaga I till förordningen i egenskap av veterinär med behörighet som officiell veterinär.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 44–46 i sitt förslag till avgörande framgår det av förordning nr 854/2004 och dess bilagor att unionslagstiftaren, inom ramen för den offentliga kontrollen av produkter av animaliskt ursprung avsedda att användas som livsmedel, har gett den officiella veterinären ansvaret att se till att det kött som släpps ut på marknaden är tjänligt som livsmedel och, i enlighet med avsnitt I i bilaga I till denna förordning, med rubriken ”Den officiella veterinärens uppgifter”, gett den officiella veterinären flera uppgifter att utföra i denna egenskap. Den officiella veterinären kan således rimligtvis anses vara den person som är bäst kvalificerad att utföra kontroller i medlemsstaterna (se, analogt, dom av den 15 april 1997, Bakers of Nailsea,
C‑27/95
,
EU:C:1997:188
, punkt
).
Mot bakgrund av att området för livsmedelssäkerhet är komplext och kännetecknas av en hög grad av specialisering, har den officiella veterinären vid dessa kontroller dessutom ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, dock inom gränserna för de krav som uppställs i förordningarna på detta område (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 september 2019, A m.fl.,
C‑347/17
,
EU:C:2019:720
, punkt
).
Den viktiga roll som den officiella veterinären i enlighet med förordning nr 854/2004 har i egenskap av administrativ myndighet och i egenskap av kvalificerad, specialiserad och slutlig ansvarig expert i fråga om livsmedelssäkerhet kan emellertid inte förenas med sådana nationella bestämmelser som avses i den första frågan, enligt vilka den officiella veterinären, om denne anser att han eller hon ska vägra att anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp och ägaren av denna slaktkropp bestrider denna slutsats, måste hänskjuta frågan till en domare för att denna ska besluta huruvida nämnda slaktkropp uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet.
Sådana bestämmelser leder nämligen till att den officiella veterinären, i egenskap av slutlig ansvarig för livsmedelssäkerhet, ersätts av en domare som avgör målet i sak.
Eftersom det i det nationella målet har påståtts att sådana nationella bestämmelser ger ägaren till en slaktkropp på vilken den officiella veterinären har vägrat att anbringa ett kontrollmärke möjlighet att bestrida den officiella veterinärens beslut, ska det emellertid fastställas huruvida förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 ålägger den berörda medlemsstaten att föreskriva ett rättsmedel mot ett sådant beslut.
Det ska påpekas att förordning nr 854/2004, som enligt dess artikel 1 rör särskilda bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll av produkter av animaliskt ursprung, inte innehåller någon bestämmelse om rätt att överklaga den officiella veterinärens beslut. I förordning nr 882/2004, i vilken det fastställs allmänna bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll på detta område, föreskrivs det däremot uttryckligen, i artikel 54.3, för det fall den berörda företagaren har åsidosatt sina skyldigheter, att denne har rätt att överklaga beslut som syftar till att avhjälpa denna bristande efterlevnad.
Såsom framgår av artikel 1.1a i förordning nr 854/2004 ska denna förordning tillämpas tillsammans med förordning nr 882/2004, vilken enligt dess artikel 1.3 inte ska påverka tillämpningen av särskilda unionsbestämmelser om offentlig kontroll. Eftersom det inte finns några särskilda bestämmelser i förordning nr 854/2004 om rätten att överklaga den officiella veterinärens beslut, är det de allmänna bestämmelserna i förordning nr 882/2004 som bör tillämpas.
Det ska i detta avseende prövas huruvida artikel 54 i förordning nr 882/2004, och särskilt artikel 54.3, är tillämplig på de beslut som den officiella veterinären fattar i samband med den offentliga kontroll han eller hon genomför, närmare bestämt på beslut att inte anbringa något kontrollmärke på ett livsmedel enligt artikel 5 led 2 i förordning nr 854/2004.
Enligt artikel 54.3 i förordning nr 882/2004 ska den behöriga myndigheten till den berörda företagaren överlämna en skriftlig underrättelse om sitt beslut om vilka åtgärder som ska vidtas i enlighet med punkt 1 i artikeln, om skälen till beslutet och information om denne företagares rätt att överklaga sådana beslut och om de förfaringssätt och tidsfrister som gäller för detta. Denna bestämmelse ska läsas tillsammans med skäl 43 i förordningen, i vilken det anges att ”[f[öretagare bör ha rätt att överklaga de beslut som de behöriga myndigheterna fattar som en följd av den offentliga kontrollen, och de bör upplysas om denna rättighet”.
I artikel 54 i förordning nr 882/2004 anges, enligt punkt 1 i artikeln, de åtgärder som den behöriga myndigheten ska vidta om den konstaterar bristande efterlevnad för att se till att företagaren avhjälper situationen. Under dessa omständigheter ska det fastställas huruvida den officiella veterinärens beslut att inte anbringa ett kontrollmärke på ett livsmedel kan omfattas av begreppet ”bristande efterlevnad” i den mening som avses i artikel 54 i förordning nr 882/2004.
Det ska påpekas att begreppet ”bristande efterlevnad” ges en vid definition i artikel 2 led 10 i förordning nr 882/2004 och avser all bristande efterlevnad av foder- eller livsmedelslagstiftningen och av bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd.
I artikel 54.2 b i denna förordning föreskrivs dessutom, bland de åtgärder som krävs för att företagaren ska avhjälpa en brist som påtalats av den behöriga myndigheten, åtgärder som begränsar eller förbjuder utsläppandet på marknaden av livsmedel. Enligt artikel 14.1 i förordning nr 178/2002 ska livsmedel inte släppas ut på marknaden om de anses vara otjänliga som människoföda.
Av detta följer att den officiella veterinärens beslut, som fattats med stöd av artikel 5 led 2 i förordning nr 854/2004 jämförd med de bestämmelser som nämns i punkterna 56 och 57 ovan, att inte anbringa ett kontrollmärke på ett livsmedel, på grund av att det upptäckts en oegentlighet vid den offentliga kontrollen som kan innebära att köttet är otjänligt som livsmedel, syftar just till att förhindra att en slaktkropp som är otjänlig som livsmedel släpps ut på marknaden.
Artikel 54.3 i förordning nr 882/2004 är följaktligen tillämplig på det beslut som fattats av den officiella veterinären med stöd av artikel 5 led 2 i förordning nr 854/2004 att inte anbringa ett kontrollmärke på ett livsmedel och ålägger medlemsstaterna att föreskriva ett rättsmedel som det berörda slakteriföretaget kan använda sig av för att bestrida ett sådant beslut.
EU-domstolen ska därför pröva huruvida ett sådant förfarande som avses i den första frågan garanterar den berörda företagaren ett effektivt domstolsskydd i den mening som avses i förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004.
Det framgår av domstolens praxis att en enskild persons möjlighet att väcka talan vid domstol för att få fastställt att rättigheter som skyddas av unionsrätten har åsidosatts och att få ersättning för den skada som åsidosättandet har orsakat vederbörande säkerställer ett effektivt domstolsskydd för den enskilde, när den domstol vid vilken tvisten anhängiggjorts har möjlighet att kontrollera den rättsakt eller den åtgärd som ligger till grund för åsidosättandet och skadan (dom av den 6 oktober 2020, État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor),
C‑245/19 och C‑246/19
,
EU:C:2020:795
, punkt
).
Såsom framgår av begäran om förhandsavgörande är det förfarande som föreskrivs i section 9 i 1990 års lag inte utformat så att det avser ett överklagande av en officiell veterinärs beslut i den mening som avses i förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004. Om den domare som ska pröva målet, på grundval av den bevisning han eller hon finner lämplig, anser att det aktuella livsmedlet inte uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet ska han eller hon förklara att livsmedlet är otjänligt som människoföda och förordna att det ska destrueras på ägarens bekostnad. Vidare kan den domare som ska pröva målet även neka att förklara att det aktuella livsmedlet är otjänligt som människoföda, varvid tillsynsmyndigheten ska ersätta ägaren för den värdeminskning som den berörda tjänstemannens agerande gett upphov till. Den hänskjutande domstolen har hänvisat till de påståenden som klagandena i det nationella målet har anfört, nämligen att den officiella veterinären i detta senare fall borde vika sig för detta beslut fattat av domaren och följaktligen anbringa ett kontrollmärke på den berörda slaktkroppen.
EU-domstolen påpekar i detta hänseende för det första, i likhet med generaladvokaten i punkt 88 i förslaget till avgörande, att nämnda förfarande inte gör det möjligt för den berörda företagaren, vars rättigheter och intressen påverkas direkt av den officiella veterinärens beslut, att på eget initiativ vända sig till den behöriga domaren.
Det ska för det andra påpekas att domaren inom ramen för ett sådant förfarande inte kan påtvinga den officiella veterinären sitt eget beslut när det gäller de bedömningar av faktiska omständigheter som ligger till grund för den officiella veterinärens omtvistade beslut.
Även om det förefaller som om denna domare kan fastställa de faktiska omständigheterna i fråga om huruvida det aktuella livsmedlet uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet på grundval av den bevisning som han eller hon anser vara lämplig, och i detta sammanhang även kan beakta ett utlåtande från en annan veterinär som domaren har gett i uppdrag att undersöka den berörda slaktkroppen, så är domaren emellertid inte behörig att upphäva det beslut genom vilket den officiella veterinären har fastställt att denna slaktkropp är otjänlig som människoföda och förordnat att slaktkroppen ska destrueras som animalisk biprodukt.
Syftet med det förfarande som avses i den första frågan är följaktligen varken att upphäva den officiella veterinärens beslut att förklara att slaktkroppen i fråga är otjänlig som människoföda eller att häva verkningarna av detta beslut. Förfarandet utmynnar således inte i ett rättsligt avgörande som har en rättsligt bindande verkan för den berörda förvaltningsmyndigheten.
Vad beträffar de argument som klagandena i det nationella målet har framfört om att den officiella veterinären borde följa beslutet att inte förklara det berörda livsmedlet otjänligt som människoföda och anbringa ett kontrollmärke på livsmedlet, ska det påpekas att den domare till vilken frågan hänskjutits inte är behörig att själv på ett slutgiltigt och bindande sätt avgöra ett bestridande av den officiella veterinärens beslut.
Den omständigheten att ersättning kan utgå när den domare till vilken frågan har hänskjutits, inom ramen för ett sådant förfarande som det som avses i den första frågan, inte förklarar att den berörda slaktkroppen är otjänlig som människoföda, kan inte leda till någon annan slutsats. Beviljandet av en sådan ersättning omfattas nämligen inte i sig av tvisteföremålet inför denna domare.
EU-domstolen finner således att ett sådant förfarande som avses i den första frågan inte kan ge en slakteriföretagare tillräckliga garantier i förhållande till den officiella veterinärens beslut och därmed att detta förfarande inte uppfyller kraven på ett effektivt rättsmedel i den mening som avses i förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004.
Av dessa överväganden följer att förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 ska tolkas så, att de utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en officiell veterinär, när han eller hon vägrar att anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp och ägaren till denna slaktkropp inte instämmer i detta beslut, ska vända sig till en domare för att denna på grundval av sakförhållandena i ärendet och utlåtanden av sakkunniga som åberopats av respektive part ska fatta beslut om huruvida slaktkroppen uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet, utan att formellt kunna upphäva den officiella veterinärens beslut eller häva effekterna av dessa beslut.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 54 i förordning nr 882/2004, jämförd med skäl 43 i samma förordning och mot bakgrund av artikel 47 i stadgan, ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka den officiella veterinärens beslut, i enlighet med artikel 5 led 2 i förordning nr 854/2004, att inte anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp endast kan bli föremål för en begränsad domstolskontroll, i samband med vilken den domstol vid vilken målet anhängiggjorts kan upphäva beslutet om det på någon grund är rättsstridigt, bland annat om den officiella veterinären har handlat i ett annat syfte än det för vilket han eller hon beviljats befogenhet, om den officiella veterinären inte har tillämpat korrekta rättsliga kriterier eller om hans eller hennes beslut saknar grund eller inte är styrkt genom tillräcklig bevisning.
Såsom framgår av punkterna 54 och 59 i förevarande dom är medlemsstaterna enligt förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 skyldiga att föreskriva ett rättsmedel som den berörda slakteriföretagaren kan använda sig av för att överklaga den officiella veterinärens beslut och denne sistnämnda ska, i egenskap av behörig myndighet, informera denna företagare om hans eller hennes rätt att överklaga samt om tillämpliga förfaringssätt och tidsfrister.
Det ska i detta hänseende påpekas att dessa förordningar överlåter åt medlemsstaterna att anta de bestämmelser som är nödvändiga för att de berörda slakteriföretagarna ska kunna utöva sin rätt till ett effektivt rättsmedel.
Av domstolens fasta praxis framgår att medlemsstaterna enligt artikel 19.1 andra stycket FEU ska tillhandahålla sådana möjligheter till överklagande som behövs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd inom de områden som omfattas av unionsrätten (dom av den 26 juni 2019, Craeynest m.fl.,
C‑723/17
,
EU:C:2019:533
, punkt
och där angiven rättspraxis). Medlemsstaterna ska dessutom säkerställa att unionsrätten iakttas när de fastställer de processuella reglerna för rättsmedlen. Trots att det saknas unionsrättsliga regler om förfaranden för att väcka talan vid nationella domstolar, och för att fastställa omfattningen av domstolsprövningen av nationella beslut som antagits med tillämpning av en unionsrättsakt, är det således nödvändigt att ta hänsyn till rättsaktens syfte och att säkerställa att rättsaktens ändamålsenliga verkan inte äventyras (dom av den 26 juni 2019, Craeynest m.fl.,
C‑723/17
,
EU:C:2019:533
, punkterna
och
samt där angiven rättspraxis).
Denna skyldighet som åligger medlemsstaterna motsvaras av rättigheten i artikel 47 i stadgan, med rubriken ”Rätt till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol”, vilken ger var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol (dom av den 27 september 2017, Puškár,
C‑73/16
,
EU:C:2017:725
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Detta innebär att medlemsstaterna – när de fastställer de processuella regler som ska gälla för de rättsmedel som syftar till att säkerställa skyddet av de rättigheter som följer av förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 för de slakteriföretagare som förfördelats genom den officiella veterinärens beslut att inte anbringa något kontrollmärke på en slaktkropp – måste säkerställa att rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol iakttas i enlighet med artikel 47 i stadgan, i vilken principen om ett effektivt domstolsskydd bekräftas (se, analogt, dom av den 27 september 2017, Puškár,
C‑73/16
,
EU:C:2017:725
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i detta hänseende erinras om att artikel 52.3 i stadgan syftar till att trygga den nödvändiga koherensen mellan rättigheterna i stadgan och motsvarande rättigheter i Europakonventionen, utan att undergräva unionsrättens och EU‑domstolens autonomi. Vid tolkningen av stadgan ska således hänsyn tas till motsvarande rättigheter i Europakonventionen såsom lägsta tillåtna skyddsnivå (dom av den 6 oktober 2020, La Quadrature du Net m.fl.,
C‑511/18, C‑512/18 och C‑520/18
,
EU:C:2020:791
, punkt
och där angiven rättspraxis).
EU-domstolen erinrar i detta sammanhang om att rätten till ett effektivt domstolsskydd, som garanteras i artikel 47 i stadgan, enligt fast rättspraxis måste prövas mot bakgrund av de specifika omständigheterna i varje enskilt fall, i synnerhet vilken typ av rättsakt det gäller, det sammanhang i vilket den antogs och de rättsregler som reglerar det aktuella området (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 juli 2017, Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det rör sig om kriterier som i huvudsak är jämförbara med dem som tillämpas av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (Europadomstolen). Europadomstolen har nämligen vid upprepade tillfällen slagit fast att den, för att bedöma huruvida de nationella domstolarna i ett visst fall har gjort en tillräckligt omfattande prövning, ska beakta den aktuella domstolens behörighet och sådana omständigheter som, för det första, föremålet för det angripna beslutet, särskilt huruvida beslutet avser en specialiserad fråga som kräver yrkeskunskaper eller yrkeserfarenhet eller om och i vilken utsträckning det innefattar att den aktuella myndigheten utövar ett utrymme för skönsmässig bedömning, för det andra, det förfaringssätt som följts för att nå fram till detta beslut, särskilt de förfarandegarantier som finns i ärendet vid förvaltningsmyndigheten och, för det tredje, tvistens betydelse samt såväl de önskvärda som de faktiskt utvecklade grunderna för talan (Europadomstolen, 6 november 2018, Ramos Nunes de Carvalho e Sá c. Portugal, CE:ECHR:2018:1106JUD005539113, § 179 och där angiven rättspraxis).
Av detta följer att EU-domstolen och Europadomstolen följer samma regel, som i likhet med vad generaladvokaten har påpekat i punkt 68 i sitt förslag till avgörande innebär att rätten till ett effektivt domstolsskydd, som garanteras i artikel 47 i stadgan, föreskriver att en domstol, för att kunna avgöra en tvist om rättigheter och skyldigheter enligt unionsrätten, måste ha behörighet att pröva alla sak- och rättsfrågor som är relevanta i det mål som är anhängigt vid den (dom av den 6 november 2012, Otis m.fl.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom den hänskjutande domstolen har angett är detta emellertid inte fallet i det nationella målet.
Det framgår nämligen av beslutet om hänskjutande att en slakteriföretagare har möjlighet att inleda ett förfarande för laglighetsprövning vid High Court of Justice (England and Wales) (Överdomstolen (England och Wales)), antingen för att bestrida det beslut som fattats av den officiella veterinären om att en slaktkropp är otjänlig som livsmedel, det vill säga ett beslut att inte anbringa ett kontrollmärke på slaktkroppen, eller för att få ett föreläggande om bortskaffande av denna slaktkropp upphävt. Nämnda domstol kan upphäva den officiella veterinärens beslut om beslutet på någon grund är rättsstridigt, bland annat om den officiella veterinären har handlat i ett annat syfte än det för vilket han eller hon beviljats befogenhet, om den officiella veterinären inte har tillämpat korrekta rättsliga kriterier eller om hans eller hennes beslut saknar grund eller inte är styrkt genom tillräcklig bevisning Nämnda domstol tillämpar ibland ett muntligt förfarande, den kan förordna om tvångsåtgärder och den har befogenhet att bevilja skadestånd för brott mot Europakonventionen. Den hänskjutande domstolen har emellertid preciserat att laglighetsprövningsförfarandet inte medför någon prövning i sak av det beslut som fattats.
Det ska således prövas huruvida omfattningen av en laglighetsprövning av ett beslut som fattats av den officiella veterinären, i enlighet med artikel 5 led 2 i förordning nr 854/2004, att inte anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp, såsom den prövning som utförs av High Court of Justice (England and Wales) (Överdomstolen (England och Wales)), uppfyller kraven i artikel 54 i förordning nr 882/2004, mot bakgrund av artikel 47 i stadgan och den rättspraxis det redogjorts för i punkterna 74–79 ovan.
Det ska i detta hänseende för det första påpekas att det inte finns någon bestämmelse i förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 som föreskriver att det ska göras en fullständig domstolsprövning i sak av den officiella veterinärens beslut att inte anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp.
För det andra förfogar den officiella veterinären, såsom har påpekats i punkt 47 ovan, över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid de officiella kontroller som ingår i hans eller hennes uppdrag, eftersom området för livsmedelssäkerhet är komplext och kännetecknas av en hög grad av specialisering. Det framgår nämligen i slutet av artikel 5 led 2 i förordning nr 854/2004 att kontrollmärken ska anbringas av den officiella veterinären eller på dennes ansvar om offentlig kontroll inte har påvisat några brister som skulle göra köttet otjänligt som livsmedel.
Såsom föreskrivs i avsnitt I, kapitel II, i bilaga I till denna förordning, angående inspektionsuppgifter, ska den officiella veterinären, vid den offentliga kontrollen, kontrollera och analysera relevant information från journalerna vid den jordbruksanläggning varifrån de djur som ska slaktas kommer samt beakta det dokumenterade resultatet av denna kontroll och analys när han eller hon utför besiktning före och efter slakt.
Det framgår vidare av avsnitt I, kapitel III, i denna bilaga att den officiella veterinären bland annat ska se till att kontrollmärket endast anbringas på djur som besiktats före och efter slakt i enlighet med nämnda förordning och om det inte finns någon anledning att förklara att slaktkroppen i fråga är otjänlig som livsmedel.
Av detta följer att den officiella veterinären, för att kunna avgöra om ett kontrollmärke ska anbringas på en slaktkropp, ska göra en komplicerad teknisk bedömning som kräver en lämplig yrkeskvalifikation och expertis på området. Den officiella veterinären är således fullt ansvarig för att förhindra att kött som är otjänligt som livsmedel släpps ut på marknaden och därmed säkerställs det att syftet med förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004 uppnås.
Enligt artikel 54.3 i förordning nr 882/2004 ska den officiella veterinärens beslut dessutom uppfylla vissa krav avseende bland annat skriftlig underrättelse och motivering samt information om rätten att överklaga. Bland dessa krav är skyldigheten för nationella myndigheter att motivera sina beslut av särskild betydelse, såsom framgår av fast rättspraxis från EU-domstolen, eftersom den ger dem som besluten är riktade till möjlighet att ta tillvara sina rättigheter och att, med kännedom om samtliga omständigheter, avgöra huruvida det finns anledning att överklaga besluten. Motiveringsskyldigheten är även nödvändig för att göra det möjligt för domstolarna att utöva sin prövning av huruvida besluten är lagenliga och utgör därmed en av förutsättningarna för att den i artikel 47 i stadgan garanterade domstolsprövningen ska vara effektiv (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 november 2017, LS Customs Services,
C‑46/16
,
EU:C:2017:839
, punkt
, och dom av den 15 juli 2021, kommissionen/Landesbank Baden-Württemberg och CRU,
C‑584/20 P och C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
, punkt
).
Det ska i detta sammanhang påpekas att den behöriga nationella domstolen, med beaktande av de specifika omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt bestämmelserna om livsmedelssäkerhet, när den ska pröva ett överklagande av en officiell veterinärs beslut, såsom det beslut som är aktuellt i det nationella målet, ska säkerställa att domstolsförfarandet i sin helhet är förenligt med såväl rätten till ett effektivt rättsmedel, i den mening som avses i artikel 47 i stadgan, som det mål att uppnå en hög skyddsnivå för folkhälsan som eftersträvas med förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004, vilka antagits med stöd av artikel 168.4 b FEUF.
Den officiella veterinärens ansvar, när han eller hon beslutar att en slaktkropp är tjänlig som livsmedel och således kan släppas ut på marknaden, innebär emellertid – med hänsyn till målet att skydda folkhälsan – inte att artikel 47 i stadgan, inom ramen för ett förfarande för domstolsprövning av administrativa myndigheters beslut, ska tolkas så, att medlemsstaterna är skyldiga att införa en domstolsprövning som avser den officiella veterinärens samtliga bedömningar av mycket specifika omständigheter som konstaterats vid inspektionerna och som är kopplade till kontrollmärkningen.
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att High Court of Justice (England & Wales) (Överdomstolen (England och Wales)), inom ramen för prövningen av ett överklagande av ett beslut som fattats av den officiella veterinären, såsom det som är aktuellt i det nationella målet, är behörig att pröva detta beslut på det sätt som anges i punkt 82 ovan, bland annat för att försäkra sig om att den officiella veterinären inte har handlat i ett annat syfte än det för vilket han eller hon beviljats befogenhet och, i förekommande fall, beivra det förhållandet att han eller hon inte har tillämpat korrekta rättsliga kriterier eller att beslutet saknar grund eller inte är styrkt genom tillräcklig bevisning.
Eftersom en sådan domstolsprövning vid den behöriga nationella domstolen utförs med avseende på den motivering som krävs av den officiella veterinärens beslut, är dess på detta sätt begränsade omfattning inte så långtgående att den påverkar själva kärnan i de garantier som skyddar slakteriföretagarens rättigheter när denne, i enlighet med förordningarna nr 854/2004 och nr 882/2004, mot bakgrund av artikel 47 i stadgan, bestrider den officiella veterinärens beslut att inte anbringa ett kontrollmärke på slaktkroppen efter det att han eller hon fastställt att det aktuella köttet är otjänligt som livsmedel. En sådan prövning kan således vara förenlig med den rätt till ett effektivt domstolsskydd som gäller för en slakteriföretagare och som säkerställs genom artikel 47 i stadgan.
Denna slutsats påverkas inte av det argument som den aktuella slakteriföretagaren har framfört vid den hänskjutande domstolen, nämligen att rätten till egendom har kränkts.
Det ska i detta avseende för det första påpekas att den officiella veterinärens beslut att inte anbringa kontrollmärket på slaktkroppen kan medföra en skyldighet att destruera den berörda slaktkroppen. En sådan destruktion omfattas emellertid av behandlingen enligt förordning nr 1069/2009, i vilken animaliska biprodukter och därav framställda produkter, i syfte att hantera riskerna för människors och djurs hälsa, klassificeras i tre kategorier som på grundval av en riskbedömning motsvarar den risk de utgör för människors och djurs hälsa. Såsom EU-domstolen har påpekat i dom meddelad i dag i målet Toropet (C‑836/19, punkt 45) är denna risknivå som ligger till grund för denna klassificering i tre kategorier även det relevanta kriteriet för den slutliga användningen av animaliska biprodukter. I förordning nr 1069/2009 har det nämligen införts förteckningar över möjliga användningar och bortskaffningar för varje kategori av material samt de bestämmelser som gäller för var och en av dessa för att minimera denna risk.
För det andra följer det av domstolens fasta praxis att rätten till egendom, som garanteras i artikel 17 i stadgan, inte utgör en absolut rättighet, utan ska bedömas utifrån sin funktion i samhället (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juli 2003, Booker Aquaculture och Hydro Seafood,
C‑20/00 och C‑64/00
,
EU:C:2003:397
, punkt
). I det nationella målet ska rätten till egendom förenas med artikel 38 i stadgan, vilken, i likhet med artikel 168.4 b FEUF, syftar till att i unionens politik säkerställa en hög konsumentskyddsnivå, inbegripet skyddet för folkhälsan.
Betydelsen av konsumentskyddssyftet kan motivera negativa ekonomiska konsekvenser, till och med betydande sådana, för vissa ekonomiska aktörer (se, analogt, dom av den 23 mars 2021, Airhelp,
C‑28/20
,
EU:C:2021:226
, punkt
och där angiven rättspraxis). Så är också fallet i förevarande mål, i och med att det i artikel 1.3 i förordning nr 854/2004 föreskrivs att livsmedelsföretagare har ett primärt juridiskt ansvar för att själva garantera livsmedelssäkerheten enligt förordning nr 178/2002, oberoende av de ekonomiska konsekvenser som denna skyldighet kan få för dem.
Av dessa överväganden följer att den andra frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 54 i förordning nr 882/2004, jämförd med skäl 43 i samma förordning och mot bakgrund av artikel 47 i stadgan, ska tolkas så, att den inte utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka den officiella veterinärens beslut, fattat i enlighet med artikel 5 led 2 i förordning nr 854/2004, i dess lydelse enligt förordning nr 882/2004, att inte anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp endast kan bli föremål för en begränsad domstolsprövning, varvid den domstol vid vilken målet anhängiggjorts kan upphäva beslutet om det på någon grund är rättsstridigt, bland annat om den officiella veterinären har handlat i ett annat syfte än det för vilket han eller hon beviljats befogenhet, om den officiella veterinären inte har tillämpat korrekta rättsliga kriterier eller om hans eller hennes beslut saknar grund eller inte är styrkt genom tillräcklig bevisning.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 854/2004 av den 29 april 2004 om fastställande av särskilda bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll av produkter av animaliskt ursprung avsedda att användas som livsmedel, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 882/2004 av den 29 april 2004, och förordning nr 882/2004 ska tolkas så, att de utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en officiell veterinär, när han eller hon vägrar att anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp och ägaren till denna slaktkropp inte instämmer i detta beslut, ska vända sig till en domare för att denna på grundval av sakförhållandena i ärendet och utlåtanden av sakkunniga som åberopats av respektive part ska fatta beslut om huruvida slaktkroppen uppfyller kraven på livsmedelssäkerhet, utan att formellt kunna upphäva den officiella veterinärens beslut eller häva effekterna av dessa beslut.

2)
Artikel 54 i förordning nr 882/2004, jämförd med skäl 43 i samma förordning och mot bakgrund av artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas så, att den inte utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka den officiella veterinärens beslut, fattat i enlighet med artikel 5 led 2 i förordning nr 854/2004, i dess lydelse enligt förordning nr 882/2004, att inte anbringa ett kontrollmärke på en slaktkropp endast kan bli föremål för en begränsad domstolsprövning, i samband med vilken den domstol vid vilken målet anhängiggjorts kan upphäva beslutet om det på någon grund är rättsstridigt, bland annat om den officiella veterinären har handlat i ett annat syfte än det för vilket han eller hon beviljats befogenhet, om den officiella veterinären inte har tillämpat korrekta rättsliga kriterier eller om hans eller hennes beslut saknar grund eller inte är styrkt genom tillräcklig bevisning.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.