CELEX: 62019CJ0434
Преюдициално запитване
Държавни помощи
Конкуренция
Член 107, параграф 1 ДФЕС
Условия за прилагане
Член 106, параграф 2 ДФЕС
Услуги от общ икономически интерес
Управление на услугата пощенска разплащателна сметка, предназначена за събирането на общинския данък върху недвижимите имоти
Предприятия със специални или изключителни права, предоставени от държавите членки
Права на комисиона, определени едностранно от предприятието получател
Злоупотреба с господстващо положение
Член 102 ДФЕС
Недопустимост

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 14 ДФЕС, 102 ДФЕС, 106 ДФЕС и 107 ДФЕС.
Запитванията са отправени в рамките на спорове, от една страна, между Poste Italiane SpA и Riscossione Sicilia SpA agente riscossione per la provincia di Palermo e delle altre provincie siciliane (наричано по-нататък „Riscossione Sicilia“) (дело C‑434/19), и от друга страна, между Agenzia delle entrate — Riscossione (Данъчна администрация — Събиране на вземания, Италия, наричана по-нататък „Агенцията по събиране на вземанията“) и Poste Italiane (дело C‑435/19), по повод искания за плащане на комисиони, отправени от Poste Italiane към концесионерите, натоварени със събирането на imposta comunale sugli immobili (общинският данък върху недвижимите имоти, наричан по-нататък „ICI“) за услугите по управление на пощенска разплащателна сметка на посочените концесионери за събирането на ICI от данъчнозадължените лица.
Италианското право
Член 2, параграфи 18—20 от legge n. 662 — Misure di razionalizzazione della finanza pubblica (Закон № 662 за мерки за рационализиране на публичните финанси) от 23 декември 1996 г. (редовна притурка към GURI бр. 303 от 28 декември 1996 г., наричан по-нататък „Закон № 662/1996“) предвижда:
„18.   […] предприятието Poste Italiane може да изисква комисиони, които да се заплащат от титулярите на пощенските сметки.
[…]
19.   Пощенските и платежните услуги, за които действащата правна уредба не предвижда изрично режим на законоустановен монопол, се извършват от предприятието Poste Italiane и от другите оператори при условията на свободна конкуренция. Що се отнася до посочените услуги, всяка форма тарифно или обществено задължение, възложено на предприятието Poste Italiane, както и всяка форма на тарифно облекчение за потребителите на горепосоченото предприятие, определени в действащото законодателство, се прекратяват, считано от 1 април 1997 г. […] Poste Italiane е длъжно да води отделна счетоводна отчетност, като отделя по-специално разходите и таксите, които са свързани с предоставянето на услуги в рамките на режима на законоустановен монопол, от тези, които се отнасят до предоставянето на услуги при условията на свободна конкуренция.
20.   От 1 април 1997 г. цените на услугите по параграф 19 се определят, включително чрез договаряне, от предприятието Poste Italiane при отчитане на изискванията на клиентите и характеристиките на търсенето, както и на изискването за поддържане и развитие на обема на трафика […]“.
Член 10, параграф 3 от decreto legislativo n. 504, Riordino della finanza degli enti territoriali, a norma dell’articolo 4 della legge 23 ottobre 1992, n. 421 (Законодателен декрет № 504 за преструктуриране на финансирането на органите на местна власт в съответствие с член 4 от Закон № 421 от 23 октомври 1992 г.) от 30 декември 1992 г. (редовна притурка към GURI бр. 305 от 30 декември 1992 г., наричан по-нататък „Законодателен декрет № 504/1992“) предвижда:
„Дължимият данък по параграф 2 се заплаща пряко на концесионера, отговарящ за събирането му, в чийто район е общината, посочена в член 4, или чрез вноска по пощенска разплащателна сметка с титуляр посоченият концесионер […]. Дължимата на концесионера комисиона се поема от общината, събираща данъка, и се определя на 1 % от събраните суми при минимален размер от 3500 [италиански лири (ITL) (приблизително 1,75 EUR)] и максимален размер от 100000 [ITL (приблизително 50 EUR)] за всяко плащане, извършено от данъчнозадълженото лице“.
Членове 5—7 от decreto del Ministro delle Finanze n. 567 — Regolamento di attuazione dell’articolo 78, commi da 27 a 38, della legge 30 dicembre 1991, n. 413, concernente l’istituzione del conto fiscale (Декрет № 567 на министъра на финансите — Правилник за прилагане на член 78, параграфи 27—38 от Закон № 413 от 30 декември 1991 г. за въвеждане на данъчна сметка от 28 декември 1993 г. (GURI бр. 306 от 31 декември 1993 г.) позволяват на титулярите на данъчна сметка да внасят сумите за данъка върху доходите на физическите лица, корпоративния данък — включително в качеството на платец за друго лице — местния данък върху доходите, данъците, заменящи посочените по-горе данъци, и данъка върху добавената стойност, направо на гишетата на концесионера или на кредитни институции посредством неотменимо платежно нареждане в полза на концесионера.
Член 59, параграф 1, буква n) от decreto legislativo n. 446 — Istituzione dell’imposta regionale sulle attivita’ produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonche’ riordino della disciplina dei tributi locali (Законодателен декрет № 446 за въвеждане на регионален данък върху производствените дейности, за преразглеждане на скалите, ставките и приспаданията на данъка върху доходите на физическите лица и за въвеждане на регионална добавка към този данък, както и за реорганизация на уредбата на местни налози от 15 декември 1997 г. (редовна притурка към GURI бр. 298 от 23 декември 1997 г.) запазва за общините приемането на правната уредба в областта на събирането на местните налози с цел да „се рационализират начините за извършване на плащанията, доброволни и вследствие на проверки, предвиждайки, освен плащането на концесионера, плащане по пощенската разплащателна сметка, открита на името на общинската данъчна администрация, плащане пряко на последната и плащане чрез банковата система, в допълнение или вместо плащането на концесионера, натоварен със събирането на вземанията“.
Съгласно член 3, параграф 1 от decreto del Presidente della Repubblica n. 144 — Regolamento recante norme sui servizi di bancoposta (Декрет на президента на Републиката № 144 за регулиране на пощенските банкови услуги) от 14 март 2001 г. (GURI бр. 94 от 23 април 2001 г., наричан по-нататък „Президентски декрет № 144/2001“) „освен ако не е предвидено друго в настоящия декрет, отношенията с клиентите и пощенската разплащателна сметка се уреждат чрез договаряне при спазване на разпоредбите от Гражданския кодекс и на специалните закони“.
Член 7, параграф 2, буква gg-septies) от Decreto-legge n. 70 — Semestre Europeo — Prime disposizioni urgenti per l’economia (Декрет-закон № 70 — Европейски семестър — първи неотложни мерки за икономиката) от 13 май 2011 г. (GURI бр. 110 от 13 май 2011 г.), преобразуван в закон, изменен с Decreto-legge n. 16 (Декрет-закон № 16) от 2 март 2012 г. (GURI бр. 52 от 2 март 2012 г., наричан по-нататък „Декрет-закон № 70/2011“), предвижда:
„ако събирането на приходите се възложи на лицата по член 52, параграф 5, буква b) от Законодателен декрет № 446 от 15 декември 1997 г., то се осъществява чрез откриване на една или няколко пощенски или банкови разплащателни сметки с титуляр концесионера, предназначени за събиране на приходите на възложителя, в които трябва да се внасят всички събирани суми“.
С Решение относно тарифите № 57/1996 на Управителния съвет на Poste Italiane (наричано по-нататък „Решение относно тарифите № 57/1996“), се събира комисиона за всяка операция по управление на пощенската разплащателна сметка на концесионерите, отговарящи за услугата по събиране на данъци. Размерът на комисионата е определен на 100 ITL (приблизително 0,05 EUR) за периода от 1 април 1997 г. до 31 май 2001 г. и на 0,23 EUR (около 450 ITL) за периода от 1 юни 2001 г. до 31 декември 2003 г.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
Със Законодателен декрет № 504/1992 данъчнозадължените лица в Италия, задължени за плащане на ICI, трябва да внасят дължимата от тях сума към някой от концесионерите на държавата, натоварени със събирането на този данък и с внасянето на сумата в полза на общините получатели. Съгласно тази правна уредба ICI трябва да се заплати направо на концесионера на района, в който се намира общината получател или чрез пощенска разплащателна сметка, открита на името на посочения концесионер.
Споровете в главното производство се отнасят до исканията за плащане на комисиони, насочени от Poste Italiane към двама концесионери, натоварени със събирането на ICI, Riscossione Sicilia и Агенцията за събиране на вземанията.
Плащането на тези комисиони е поискано за управлението за периода от 1997 г. до 2011 г. на разплащателните сметки на тези концесионери в Poste Italiane, за да се позволи на данъчнозадължените лица да внасят по тях дължимите суми за ICI.
Посочените комисиони са изчислени въз основа на тарифата, определена съгласно Решението относно тарифите № 57/1996.
В спора по дело C‑434/19 Poste Italiane сезира Tribunale di Palermo (Районен съд Палермо, Италия) с искане концесионерът, натоварен със събирането на ICI, впоследствие Riscossione Sicilia, да бъде осъден да заплати комисиона за всяка операция по заплащане на ICI, извършена от всяко данъчнозадължено лице чрез пощенски запис по разплащателната сметка, открита на името на концесионера, а именно 0,05 EUR (приблизително 100 ITL) от 1 април 1997 г. до 31 май 2001 г., 0,23 EUR (приблизително 450 ITL) от 1 юни 2001 г. до 31 декември 2003 г. и след това от 1 януари 2004 г., като сумите съответстват на последващите тарифни промени. С решение от 7 юни 2011 г., Tribunale di Palermo (Районен съд Палермо) отхвърля предявения пред него осъдителен иск, а с Решение от 11 май 2016 г. Corte d’appello di Palermo (Апелативен съд Палермо, Италия) изменя частично това решение, като уважава жалбата, подадена от Poste Italiane в частта, в която дружеството е представило доказателство за претенциите си за периода след 1 юни 2006 г.
В спора по дело C‑435/19 Poste Italiane сезира Tribunale di Macerata (Районен съд Мачерата, Италия) с искане Агенцията по събиране на вземания — концесионерът, натоварен със събирането на ICI — да бъде осъден да заплати комисиона за всяка операция по заплащане на ICI, извършена от всяко данъчнозадължено лице чрез пощенски запис по разплащателната сметка, открита на името на концесионера, а именно 0,05 EUR (приблизително 100 ITL) от 1 април 1997 г. до 31 май 2001 г. и 0,23 EUR (приблизително 450 ITL) от 1 юни 2001 г. до 20 декември 2001 г. С решение от 11 юни 2009 г. Tribunale di Macerata (Районен съд Мачерата) отхвърля предявения пред него осъдителен иск, а с Решение от 10 август 2016 г. Corte d’appello di Ancona (Апелативен съд Анкона, Италия) изменя изцяло постановеното от този съд решение, като уважава жалбата, подадена от Poste Italiane, приемайки, че посоченото дружество има право да приложи въпросната комисиона и да изисква нейното плащане.
Споровете в главното производство са висящи пред сезираната запитваща юрисдикция, по дело C‑434/19, с жалбата, подадена от Poste Italiane, и насрещната жалба, подадена от Riscossione Sicilia, а по дело C‑435/19, с главната жалба, подадена от Агенцията по събиране на вземания и насрещната жалба, подадена от Poste italiane SpA — Bancoposta.
Що се отнася до законосъобразността на прилаганата от Poste Italiane комисиона, в решение от 26 март 2014 г. запитващата юрисдикция е приела, че разпоредбите на членове 18—20 от Закон № 662/1996 не се прилагат за дейностите, подчинени на режим на законоустановен монопол, като услугата за разплащателна сметка, предвидена в член 10 от Законодателен декрет № 504/1992. Според нея целта за максимализиране на събирането на данъците чрез предоставяна на цялата територия услуга благодарение на широкото териториално разпределение на пощенските служби, което позволява да се достигне по-лесно данъчнозадълженото лице, оправдава това положение на законоустановен монопол. Според това решение на запитващата юрисдикция Законодателен декрет № 504/1992, който въвежда въпросния законоустановен монопол, не предвижда безвъзмездност на услугата по управление на разплащателната сметка, предназначена за плащане на ICI, поради което, независимо от задължението на концесионера да открие пощенска разплащателна сметка, услугата трябва да се счита за възмездна по естеството си на същото основание като обикновената услуга по управление на разплащателни сметки при условията на свободна конкуренция.
Въпреки това, след като понастоящем е сезирана със споровете относно задължението за плащане на начислената от Poste Italiane комисиона за периода от 1997 до 2011 г., запитващата юрисдикция изпитва съмнения относно законосъобразността с оглед на правилата на правото на Съюза, и по-точно правилата относно правото на конкуренция и държавни помощи, на факта, че член 10 от Законодателен декрет № 504/1992 запазва за Poste Italiane услугата по управление на разплащателните сметки, предназначени за събирането на ICI.
Според посочената юрисдикция договорните отношения между община и нейния концесионер, натоварен със събирането на ICI, имат за предмет осъществяването на икономическа дейност, изразяваща се в събирането на данъчни приходи, която може да се определи като услуга от общ икономически интерес по смисъла на член 106, параграф 2 ДФЕС. Тези отношения се отличавали от частноправните отношения между Poste Italiane и концесионера, натоварен със събирането на ICI, присъщи на откриването и управлението на пощенска разплащателна сметка. Посочената юрисдикция уточнява, че член 10, параграф 3 от Законодателен декрет № 504/1992, въпреки ограничението, което въвежда по отношение на възможността на концесионера да избира изпълнителя си, а именно Poste Italiane, не прави разграничение между отношенията, обвързващи последното дружество, и отношението между Poste Italiane и другите му клиенти, титуляри на пощенска разплащателна сметка.
Посочената юрисдикция е на мнение, че член 10 от Законодателен декрет № 504/1992 може да се счита за съвместим със законодателството на Съюза само доколкото услугата по управление на разплащателна сметка, запазена за Poste Italiane, попадала в обхвата на понятието „управлението на услуга от общ икономически интерес“ по смисъла на член 106, параграф 2 ДФЕС. Следва да се определи дали въпреки липсата на аналогична законова разпоредба в правната уредба, уреждаща събирането на местни данъци, различни от ICI, изискването за максимализиране на събирането на последния данък чрез широко географско разпространение на пощенските служби отговаря на критерия за особена задача и следователно дали обосновава ограничаване на прилагането на правилата на Съюза в областта на конкуренцията по смисъла на членове 14 ДФЕС и 106 ДФЕС.
В случай че услугата, свързана с управлението на пощенска разплащателна сметка, предназначена за събирането на ICI, се счита за услуга от общ икономически интерес, запитващата юрисдикция иска да се установи, на първо място, дали предоставеното на Poste Italiane правомощие да определя комисионата би могло, доколкото според концесионера тя представлява по същество такса или задължителна вноска, наложена със закон, а следователно и помощ, предоставена чрез публични средства, да бъде квалифицирана като „неправомерна държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, с уточнението че тази мярка никога не е била предмет на предварително уведомление до Европейската комисия по силата на член 108, параграф 3 ДФЕС.
На второ място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали едностранното определяне на разглежданата в главното производство комисиона от Poste Italiane не би могло да се квалифицира като злоупотреба и следователно да бъде забранено по силата на член 102, първа алинея ДФЕС. Тя посочва, че концесионерът не може да избегне плащането на тази комисиона, тъй като в противен случай би нарушил задълженията си по силата на отделното правоотношение между него и приходния орган на местно самоуправление, което има за предмет събирането на ICI.
При тези обстоятелства Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Съвместима ли е с член 14 ДФЕС (([…] член 7 Г от Договора за [ЕО], впоследствие […] член 16 ЕО) и член 106, параграф 2 ДФЕС ([…] член 90 от Договора за [ЕО], впоследствие […] член 86, параграф 2, ЕО) и с режима на услугата от общ икономически интерес норма като предвидената в член 10, параграф 3 от Законодателен декрет № 504/1992 във връзка с член 2, параграфи 18—20 от Закон № 662/1996, с която се установява и поддържа — включително след приватизацията на пощенските банкови услуги, предоставяни от Poste Italiane […] — запазена дейност (законоустановен монополен режим) в полза на Poste Italiane […] с предмет управлението на услугата пощенска разплащателна сметка, предназначена за събирането на общинския данък върху недвижимите имоти (ICI), като се има предвид развитието на държавната правна уредба в областта на събирането на данъците, която поне от 1997 г. позволява на данъчнозадължените лица и на местните органи по приходите да използват свободно начини за плащане и за събиране на данъци (включително местни) чрез банковата система?
2)
Ако в отговор на първия въпрос положението на законоустановен монопол трябва да се признае за притежаващо характеристиките на УОИИ, съвместима ли е с член 106, параграф 2 ДФЕС ([…] член 90 от Договора за [ЕО], впоследствие […] член 86, параграф 2 ДЕО) и с член 107, параграф 1 ДФЕС ([…] член 92 от Договора за [ЕО], впоследствие […] член 87 ДЕО), съгласно тълкуването на тези разпоредби от Съда във връзка с изискванията за разграничаване на законосъобразна мярка — компенсираща [поемането на] задълженията за обществени услуги — от незаконосъобразна държавна помощ (решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), норма като предвидената в член 10, параграф 3 от Законодателен декрет № 504/1992 във връзка с член 2, параграфи 18—20 от Закон № 662/1996 и с член 3, параграф 1 от [Президентски] декрет № 144/2001, която предоставя на Poste Italiane […] правомощието да определя едностранно размера на „комисионата“, дължима от концесионера (изпълнителя), отговарящ за събирането на ICI, и прилагана върху всяка операция по управление на пощенската разплащателна сметка, открита на името на концесионера/изпълнителя, като се има предвид, че с решение [относно тарифите] № 57/1996 на Управителния съвет Poste Italiane […] определя посочената комисиона в размер на 100 [ITL] за периода от 1 април 1997 г. до 31 май 2001 г. и на 0,23 EUR, считано от 1 юни 2001 г.?
3)
Съвместима ли е с член 102, първа алинея ДФЕС ([…] член 86 от Договора [за ЕО], понастоящем […] член 82, първа алинея от Договора [за ЕО]), както е тълкуван от Съда […] (вж. решения от 13 декември 1991 г., GB-Inno-BM,
C‑18/88
,
EU:C:1991:474
, от 25 юни 1998 г., Dusseldorp и др.,
C‑203/96
,
EU:C:1998:316
и от 17 май 2001 г., TNT Traco,
C‑340/99
,
EU:C:2001:281
) съвкупност от правни норми като съставената от член 2, параграфи 18—20 от Закон № 662/1996, член 3, параграф 1 от [Президентски] декрет № 144/2001 и член 10, параграф 3 от Законодателен декрет № 504/1992, съгласно която концесионерът (изпълнителят) задължително трябва да плати „комисионата“, определена и/или изменена едностранно от Poste Italiane […], тъй като иначе не може да прекрати договора за пощенска разплащателна сметка, без да наруши задължението, установено в член 10, параграф 3 от Законодателен декрет № 504/1992, и съответно да не изпълни задължението за събиране на ICI, поето спрямо местния приходен орган?“.
Производството пред Съда
Съдебното заседание за изслушване на устните състезания, насрочено за 22 април 2020 г., е отменено поради санитарната криза и породената от нея несигурност относно датата, на която Съдът би могъл да възобнови правораздавателната си дейност при нормални условия, и поставените въпроси за устен отговор са преобразувани във въпроси за писмен отговор. Poste Italiane, Агенцията по събиране на вземанията и Комисията отговориха на поставените въпроси в дадения от Съда срок.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
По допустимостта на първия въпрос
Poste Italiane поддържа като главно основание, че първият въпрос е недопустим, тъй като, от една страна, не е възможно той да бъде разбран, доколкото се отнася до член 14 ДФЕС, и от друга страна, само националните юрисдикции са компетентни да прилагат пряко условията, предвидени в член 106, параграф 2 ДФЕС.
На първо място, следва да се припомни, че в рамките на сътрудничеството между Съда и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 19 декември 2019 г., Darie,
C‑592/18
,
EU:C:2019:1140
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо въпросите, които се отнасят до правото на Съюза, по презумпция са релевантни. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 8 октомври 2020 г., Union des industries de la protection des plantes,
C‑514/19
,
EU:C:2020:803
, т.
и цитираната съдебна практика).
На второ място, следва да се припомни, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда последният трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени (решения от 28 ноември 2000 г., Roquette Frères,
C‑88/99
,
EU:C:2000:652
, т.
и от 19 декември 2019 г., Nederlands Uitgeversverbond и Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, т.
и цитираната съдебна практика).
За тази цел Съдът може да извлече от всички предоставени от националната юрисдикция данни, по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, които е необходимо да бъдат тълкувани предвид предмета на спора (решение от 19 декември 2019 г., Nederlands Uitgeversverbond и Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, т.
и цитираната практика).
В случая обаче, макар в първия въпрос действително да се споменава член 14 ДФЕС, той се отнася и до член 106 ДФЕС, и по-конкретно до понятието за услуга от общ икономически интерес, предвидено в двата члена, и по същество цели да се установи дали дейност като запазената за Poste Italiane за управление на услугата, свързана с пощенската разплащателна сметка, предназначена за събирането на ICI, отговаря на изискванията за такава услуга от общ икономически интерес. Следователно този въпрос се отнася и до тълкуването на правото на Съюза и не изглежда нито хипотетичен, нито без връзка със спора по главното производство. Освен това Съдът разполага с необходимите данни, за да отговори на този въпрос.
Следователно първият въпрос е допустим.
По същество
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 106, параграф 2 ДФЕС и член 107 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат въвеждането на националните правила, задължаващи концесионерите, натоварени със събирането на ICI, да разполагат с разплащателна сметка, открита на тяхно име в Poste Italiane, за да могат данъчнозадължените лица да внасят този данък и да заплащат комисиона за управлението на посочената разплащателна сметка, като се има предвид, че Комисията не е била уведомена за тези правила на основание член 108, параграф 3 ДФЕС.
В самото начало следва да се припомни, че макар Комисията, която действа под контрола на юрисдикциите на Съюза, да има изключителна компетентност да преценява съвместимостта на дадена помощ с вътрешния пазар (в този смисъл вж. по-специално решение от 3 септември 2020 г., Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland и др./Комисия,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
, т.
и цитираната съдебна практика), това обстоятелство не представлява пречка за дадена национална юрисдикция да отправи преюдициално запитване до Съда по отношение на тълкуването на понятието „помощ“. Така Съдът може да даде на запитващата юрисдикция насоки за тълкуване, свързани с правото на Съюза, които да ѝ позволят да определи дали дадена национална мярка може да бъде квалифицирана като „държавна помощ“ по смисъла на член 107 ДФЕС (решение от 18 май 2017 г., Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това, за да се гарантира полезното действие на задължението за уведомяване относно плановете за предоставяне или изменение на държавни помощи, предвидено в член 108, параграф 3 ДФЕС, както и подходящото и пълно разглеждане на държавните помощи от Комисията, националните юрисдикции са длъжни да отчетат всички последици от неизпълнението на това задължение и да приемат подходящи мерки за отстраняването им, дори получателят на неправомерната помощ да е предприятие, натоварено с управлението на услуга от общ икономически интерес по смисъла на член 106, параграф 2 ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 24 ноември 2020 г., Viasat Broadcasting UK,
C‑445/19
,
EU:C:2020:952
, т.
).
Също така следва да се уточни, че разглеждането на въпроса дали разглежданата мярка трябва да се квалифицира като „държавна помощ“ по смисъла на член 107 ДФЕС, която може да включва контрол за спазването на условията, поставени в съдебната практика от решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), следва да предхожда разглеждането на мярка за помощ на основание член 106, параграф 2 ДФЕС. Наистина на този въпрос следва да се отговори, преди евентуално да се провери дали дадена несъвместима с вътрешния пазар помощ все пак е необходима за изпълнението на задачата, възложена на получателя по съответната мярка, предвид член 106, параграф 2 ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 8 март 2017 г., Viasat Broadcasting UK/Комисия,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
, т.
и от 15 май 2019 г., Achema и др.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, т.
).
За да се отговори на първия и втория въпрос, следва най-напред да се провери дали разглежданата в главното производство мярка трябва да се квалифицира като „държавна помощ“ по смисъла на член 107 ДФЕС.
Квалифицирането на мярка като „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС предполага да са изпълнени четири условия, а именно да е налице намеса на държавата или чрез ресурси на държавата и тази намеса да е в състояние да засегне търговията между държавите членки, да предоставя селективно предимство на своя получател и да нарушава или да заплашва да наруши конкуренцията (решение от 15 май 2019 г., Achema и др.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася, на първо място, до условието относно намесата на държавата или посредством държавни ресурси, следва да се уточни, че установеното в член 107, параграф 1 ДФЕС разграничение между „помощ, предоставена от държава“, и помощ „чрез ресурси на държава“ не означава, че всички предимства, предоставяни от дадена държава, представляват помощи, независимо дали са финансирани с държавни ресурси или не, а цели единствено да включи в това понятие предимствата, които са предоставени пряко от държава, и тези, които са предоставени посредством публична или частна организация, определена или учредена от тази държава (решение от 21 октомври 2020 г., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че за да могат да бъдат квалифицирани като „помощи“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, предимствата трябва, от една страна, да бъдат пряко или непряко предоставени чрез държавни ресурси, и от друга страна, отговорността за тях да се носи от държавата (решение от 15 май 2019 г., Achema и др.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася, първо, до условието, свързано с отговорността на държавата за дадена мярка за помощ, то изисква да се провери дали публичните органи са участвали в приемането на тази мярка (решение от 21 октомври 2020 г., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, т.
).
В случая от актовете за преюдициално запитване следва, че разглежданият в главното механизъм е въведен със законови и подзаконови разпоредби. Всъщност задължението на концесионерите да разполагат с разплащателна сметка в Poste Italiane за събирането на ICI е въведено със Законодателен декрет № 504/1992, а правото на това предприятие да получава комисиона за управлението на тази сметка е предвидено в Закон № 662/1996. В този контекст, който запитващата юрисдикция следва да провери, механизмът, задължаващ концесионерите да разполагат с разплащателна сметка, открита на тяхно име в Poste Italiane, за да могат данъчнозадължените лица да внасят ICI и да заплащат комисиона за управлението на посочената разплащателна сметка, може да се счита за механизъм, за който отговаря държавата.
На второ място, що се отнася до условието за прехвърляне на държавни ресурси, следва да се уточни, че понятието „държавни ресурси“ обхваща всички имуществени средства, които публичните власти могат ефективно да използват, за да подкрепят предприятия, без значение дали тези средства спадат постоянно или не към патримониума на държавата. Макар съответстващите на въпросната мярка за помощ суми да не се притежават постоянно от държавата, фактът, че те остават непрекъснато под публичен контрол и следователно на разположение на компетентните национални органи, е достатъчен, за да бъдат квалифицирани като държавни ресурси (решения от 21 октомври 2020 г., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, т.
и цитираната съдебна практика и от 10 декември 2020 г., Comune di Milano/Комисия,
C‑160/19 P
,
EU:C:2020:1012
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на предоставените от запитващата юрисдикция данни и на преписката, с която разполага Съдът, е важно да се уточни в това отношение, че мярка, по силата на която публичните или частните предприятия имат задължение за изкупуване или придобиване на услуги със собствени финансови средства, не представлява държавна помощ. В действителност това задължение по принцип не предполага ангажирането на държавни ресурси по смисъла на член 107 ДФЕС. Положението обаче би било различно, ако тези предприятия трябва да се считат за упълномощени от държавата да управляват държавни ресурси, какъвто би бил случаят, ако се предвиди пълно прехвърляне на допълнителните разходи, породени от това задължение за закупуване или придобиване на услуги върху крайния потребител, финансирането на тази допълнителна сума чрез задължителна вноска, наложена от държавата членка, или механизъм за цялостно компенсиране на посочените допълнителни разходи (вж. в този смисъл решения от 13 септември 2017 г., ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, т.
и
и цитираната съдебна практика, и от 15 май 2019 г., Achema и др.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, т.
).
От друга страна, ресурси на публични предприятия също могат да се разглеждат като държавни ресурси, когато държавата посредством упражняването на решаващо влияние върху такива предприятия е в състояние да насочи използването на тези ресурси за финансирането при необходимост на конкретни облаги в полза на други предприятия (вж. в този смисъл решение от 13 септември 2017 г., ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от посочената в актовете за преюдициално запитване национална правна уредба следва, че разглежданата в главното производство мярка може да се счита за включваща задължение за придобиване на услуги, след като съгласно член 10, параграф 3 от Законодателен декрет № 504/1992 концесионерите са длъжни да разполагат с разплащателна сметка, открита в Poste Italiane, за събиране на ICI от данъчнозадължените лица и че съгласно член 2, параграф 18 от Закон № 662/1996 Poste Italiane може да начислява комисиони от данъчнозадължените лица за управлението на тази сметка.
В това отношение е важно да се отбележи най-напред, че самият факт, че концесионерите са станали публични предприятия през 2006 г., не позволява да се направи извод, че задължението на тези концесионери за придобиване на услуги е финансирано с държавни ресурси.
Всъщност от данните, на които се позовава запитващата юрисдикция, не следва, че разглежданата в главното производство мярка е резултат от използването от държавата на нейното доминиращо влияние върху тези предприятия с цел да се насочи използването на техните ресурси по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 44 от настоящото решение, тъй като задължението да разполага с разплащателна сметка, открита в Poste Italiane, за събирането на ICI от данъчнозадължените лица, произтича от нормативните разпоредби, а не от намесата на държавата в търговската политика на концесионерите ѝ, прилагана от нея по подобен начин към концесионерите преди и след 2006 г., през която концесионерите преминават под публичен контрол.
Следва обаче да се провери, в съответствие с изложеното в точка 43 от настоящото решение, дали концесионерите, натоварени със събирането на ICI, представляват предприятия, упълномощени от държавата да управляват държавни ресурси, какъвто би бил по-специално случаят, ако съществуваше механизъм за пълно компенсиране на допълнителните разходи, произтичащи от това задължение.
Данните, с които разполага Съдът, не показват по безспорен начин съществуването на такъв механизъм.
Несъмнено от актовете за преюдициално запитване е видно, че по силата на член 10, параграф 3 от Законодателен декрет № 504/1992 облагащите общини са длъжни да плащат комисиона на концесионерите за дейността по събиране на ICI, извършвана от последните. Въпреки това, макар произходът на тези суми да е очевидно публичен, нищо не показва, че те са предназначени да компенсират допълнителните разходи, които могат да възникнат за концесионерите от задължението им да разполагат с разплащателна сметка, открита в Poste Italiane, и че по този начин държавата гарантира пълното покритие на тези допълнителни разходи. Запитващата юрисдикция трябва да провери дали това е така.
Освен това следва да се отбележи, че нито от актовете за преюдициално запитване, нито от преписката, с която разполага Съдът, следва, че евентуалните допълнителни разходи, произтичащи от разглежданото в главното производство задължение за придобиване на услуги от Poste Italiane, би трябвало да се понесат изцяло от данъчнозадължените лица или да бъдат финансирани от друг вид задължителни вноски, наложени от държавата.
При това положение, макар че на пръв поглед комисионите, платени от концесионерите на Poste Italiane във връзка с откриването и управлението на сметките, които са длъжни да притежават към тази институция, не могат да се считат за предоставени пряко или непряко чрез държавни ресурси, запитващата юрисдикция следва да провери това, тъй като Съдът не може пряко да провери фактите по делото в главното производство.
Що се отнася, по-нататък, до условието, че намесата трябва да се анализира като предоставяне на селективно предимство на нейния получател, следва да се припомни, че за държавни помощи се считат намесите, които под каквато и да било форма са в състояние пряко или непряко да поставят предприятия в по-благоприятно положение или които трябва да се разглеждат като икономическо предимство, което съответното предприятие не би получило в нормални пазарни условия (решение от 15 май 2019 г., Achema и др.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение признатата от национална правна уредба възможност на предприятие да получава комисиони за управлението на услуга, за която притежава законоустановен монопол, a priori може да се счита за селективно предимство в изключителната полза на това предприятие.
От актовете за преюдициално запитване, както и от другите материали по делото, с които разполага Съдът, е видно, че със Законодателен декрет № 504/1992, който въвежда законоустановен монопол в полза на Poste Italiane, е предвидено задължение за концесионерите да откриват разплащателна сметка на тяхно име в това предприятие, за да получат от данъчнозадължените лица плащането на ICI. До Декрет-закон № 70/2011 Poste Italiane е единственото дружество, което се ползва от това предимство, което е обосновано от много широкото териториално разпределение на пощенските станции, позволяващо по-лесно да се достигне данъчнозадълженото лице.
При това положение следва да се отбележи, че с оглед на разглежданите в главното производство обстоятелства запитващата юрисдикция иска от Съда по-специално да установи критериите, съдържащи се в решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), относно случаите на компенсация, предоставена за поемането на задължения за обществена услуга от предприятие.
В това отношение Съдът е уточнил, че доколкото дадена държавна мярка трябва да се счита за компенсация, представляваща насрещната престация за услуги, осъществени от предприятията получатели в изпълнение на задължения за обществена услуга, така че тези предприятия в действителност не получават финансово предимство и следователно посочената мярка не ги поставя в по-благоприятно конкурентно положение спрямо конкурентните предприятия, тази мярка не попада в приложното поле на член 107, параграф 1 ДФЕС (решения от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
, т.
, от 8 март 2017 г., Viasat Broadcasting UK/Комисия,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
, т.
и от 15 май 2019 г., Achema и др.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, т.
).
В съответствие с точки 88—93 от решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), за да може такава мярка да не бъде квалифицирана като „държавна помощ“, трябва да са изпълнени определени условия. Първо, предприятието трябва действително да е натоварено с изпълнението на задължения за извършване на обществена услуга и тези задължения трябва да бъдат ясно определени. Второ, параметрите, въз основа на които е изчислена компенсацията, трябва да са били установени предварително по обективен и прозрачен начин. Трето, компенсацията не трябва да надхвърля необходимото за покриване изцяло или отчасти на разходите, направени при изпълнението на задълженията за обществена услуга. Четвърто, когато предприятието, натоварено с изпълнение на задължения, свързани с обществена услуга, в конкретен случай не е избрано вследствие на процедура за възлагане на обществена поръчка, която би позволила да бъде избран участник в търга, който е в състояние да предостави тези услуги на най-ниската цена за общността, равнището на необходимата компенсация трябва да се определи въз основа на анализ на разходите, които би направило едно типично, добре управлявано и разполагащо с подходящо оборудване предприятие при изпълнението на тези задължения.
Що се отнася до първото условие, изведено от решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), Съдът е постановил, че то преследва цел за прозрачност и правна сигурност, изискваща да са изпълнени минимални критерии относно наличието на един или няколко акта на публичен орган на власт, които определят достатъчно точно поне естеството, продължителността и обхвата на задълженията за обществена услуга, които носят предприятията, натоварени с изпълнението на тези задължения. При липсата на ясно определяне на тези обективни критерии не би било възможно да се провери дали конкретна дейност може да попада в обхвата на понятието за услуга от общ икономически интерес (решение от 20 септември 2018 г., Испания/Комисия,
C‑114/17 P
,
EU:C:2018:753
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая следва да се подчертае, че главните производства не се отнасят до предлаганите от Poste Italiane пощенски услуги и че що се отнася до събирането на ICI, запитващата юрисдикция прави разграничение, от една страна, между отношението, което посредством административна концесия чрез процедура за възлагане на обществена поръчка, обвързва общината — приходния орган — с концесионера, натоварен с това събиране, и от друга страна, отношението, което обвързва този концесионер и Poste Italiane със задължението за притежаване на пощенска разплащателна сметка за събирането на този данък и със заплащането на комисиона за управлението на тази сметка. Главните производства се отнасят само до второто отношение.
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 45 от заключението си, няма доказателства, че в отношенията си с тези концесионери Poste Italiane е формално длъжно да предоставя определени услуги под формата на задължения за обществена услуга при условия, които определят достатъчно точно естеството и обхвата им.
Напротив, макар откриването и управлението на пощенските сметки от името на концесионерите да са сред дейностите по въвеждане на условия и ред за организиране и изпълнение на обществената услуга по събиране на ICI, възложена на концесионера, от актовете за преюдициално запитване, както и от останалата информация, съдържаща се в преписката, с която разполага Съдът, е видно, че извън задължението за сключване на договор с всички концесионери, Poste Italiane не е обвързано с повече задължения от тези, които се прилагат към сектора на банковите услуги.
По-специално Poste Italiane е свободно да определя тарифите си и освен посоченото задължение за сключване на договор с концесионерите няма особени елементи, който да разграничават отношенията му с концесионерите от отношенията, които дружеството поддържа с останалите си клиенти — титуляри на пощенски разплащателни сметки. Poste Italiane посочва, че по отношение на концесионерите се намира в правоотношение на обикновена разплащателна сметка и че винаги е предоставяло една-единствена пощенска разплащателна сметка, като основната оферта за тази сметка е еднаква за всичките му клиенти. Агенцията по събиране на вземанията също потвърждава, че Poste Italiane прилага по отношение на разплащателните сметки на концесионерите същите икономически условия като за всички останали юридически лица като цяло.
При тези обстоятелства първото условие, изведено от решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), не е изпълнено в случая и не е необходимо да се разглеждат останалите условия, изведени от това решение, тъй като те са кумулативни.
От това следва, че признатото от националната правна уредба, приложима към Poste Italiane, право да събира комисиони за управлението на пощенските разплащателни сметки, които концесионерите са били длъжни по закон да открия на тяхно име, за да получат плащането на ICI от данъчнозадължените лица, може да се счита за селективно предимство, което обаче следва да се провери от запитващата юрисдикция.
Що се отнася, на трето място, до условията, че намесата трябва да е в състояние да засегне търговията между държавите членки и да наруши или да застраши с нарушение конкуренцията, въпреки че актовете за преюдициално запитване не съдържат елементи в това отношение, може да се приеме, при условие че запитващата юрисдикция провери това, че те са изпълнени в конкретния случай.
В действителност, на първо място, е уместно да се припомни, че за да се квалифицира дадена национална мярка като „държавна помощ“, не е нужно да се установи реално въздействие на въпросната помощ върху търговията между държавите членки и действително нарушаване на конкуренцията, а само дали помощта би могла да засегне тази търговия и да наруши конкуренцията (решение от 29 юли 2019 г., Azienda Napoletana Mobilità,
C‑659/17
,
EU:C:2019:633
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, когато предоставена от държава членка помощ укрепва позицията на някои предприятия спрямо други конкурентни предприятия в рамките на търговията между държавите членки, последните трябва да се считат за повлияни от помощта. В това отношение не е необходимо самите предприятия получатели да участват в търговията между държавите членки. Всъщност, когато държава членка предоставя помощ на дадени предприятия, дейността на националния ѝ пазар може да се запази или нарасне, което като последица намалява възможностите на установените в други държави членки предприятия да навлязат на пазара на тази държава членка (решение от 29 юли 2019 г., Azienda Napoletana Mobilità,
C‑659/17
,
EU:C:2019:633
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая обаче не може да се изключи, че като задължава концесионерите да разполагат с пощенска разплащателна сметка за събирането на ICI от данъчнозадължените лица и за плащане на комисиона за управлението на тези сметки в Poste Italiane, разглежданата в главното производство италианска правна уредба може да засили позицията на това публично предприятие спрямо другите конкурентни предприятия в сектора на банковите и финансовите услуги и да засегне търговията между държавите членки.
Въпреки това запитващата юрисдикция следва да прецени въздействието на разглежданата в главното производство мярка върху дейността на Poste Italiane и другите банкови институции, доколкото, поне до Декрет-закон № 70/2011, тази мярка запазва за Poste Italiane предимството, произтичащо от задължението на концесионерите да притежават пощенска разплащателна сметка, открита на тяхно име в това предприятие за получаване на плащания на данъчнозадължените лица по ICI, наред с възможността им да извършват плащания по този данък направо при посочените концесионери.
На четвърто място, следва да се отбележи, че видно от актовете за преюдициално запитване, въведената със Законодателен декрет № 504/1992 мярка, целяща да предостави на Poste Italiane монопол върху управлението на разплащателните сметки, открити от името на концесионерите, натовари със събирането на ICI, не е била съобщена на Комисията съгласно член 108 ДФЕС.
От това следва, че ако в светлината на предоставените в точки 37—70 от настоящото решение насоки запитващата юрисдикция стигне до извода, че разглежданата в главното производство мярка представлява държавна помощ, тази юрисдикция следва в съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 34 от настоящото решение, да изведе всички последици от нарушението, в случая на член 108, параграф 3 ДФЕС.
По отношение на останалото, следва да се отбележи, че доколкото първото условие съгласно съдебната практика от решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), че на предприятието получател трябва да бъде възложено изпълнението на задължения за обществена услуга, които трябва да бъдат ясно определени, се прилага и когато е направено позоваване на предвиденото в член 106, параграф 2 ДФЕС изключение (решение от 20 декември 2017 г., Comunidad Autónoma del País Vasco и др./Комисия,
C‑66/16 P—C‑69/16 P
,
EU:C:2017:999
, т.
и цитираната съдебна практика), член 106, параграф 2 ДФЕС не може да бъде приложен, тъй като в точка 64 от настоящото решение е констатирано, че това условие не е изпълнено в разглеждания случай. При всички положения, след като, видно от припомнената в точка 33 от настоящото решение съдебна практика, Комисията има изключителна компетентност да преценява съвместимостта на дадена помощ с вътрешния пазар, запитващата юрисдикция не е компетентна да провери дали са изпълнени условията за прилагане на член 106, параграф 2 ДФЕС.
С оглед на всички гореизложени съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 107 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че представлява „държавна помощ“ по смисъла на тази разпоредба национална мярка, с която концесионерите, натоварени със събирането на ICI, са длъжни да разполагат с разплащателна сметка, открита на тяхно име в Poste Italiane, за да се позволи на данъчнозадължените лица да внасят посочения данък и да заплащат комисиона за управлението на тази разплащателна сметка, доколкото на държавата може да бъде вменено, че с тази мярка предоставя селективно предимство на Poste Italiane посредством държавни ресурси и мярката може да доведе до нарушаване на конкуренцията и търговията между държавите членки, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 102 ДФЕС допуска национална правна уредба, която предвижда задължение за концесионерите, натоварени със събирането на ICI, да заплащат едностранно определена от Poste Italiane комисиона за управление на пощенската разплащателна сметка, която те са длъжни да открият към тази институция.
Poste Italiane поддържа, че този въпрос е недопустим, тъй като запитващата юрисдикция не е представила анализ или разяснение относно причините, поради които разглежданата в главното производство национална правна уредба не била съобразена с член 102 ДФЕС. Дори да се предположи, че поставеният въпрос се отнася до тълкуването на член 106, параграф 1 ДФЕС във връзка с член 102 ДФЕС, въпросът също бил недопустим. Запитващата юрисдикция не предоставила ясни указания относно пазара на съответните услуги, релевантния географски обхват, броя на операторите, предоставят разглежданите услуги, както и съответните им пазарни дялове.
В това отношение следва да се припомни, че необходимостта да се получи тълкуване на правото на Съюза, което да е от полза за националния съд, изисква последният да определи фактическата и правна обстановка, в която се вписват поставените от него въпроси, или най-малкото да обясни фактическите хипотези, на които тези въпроси се основават. Тези изисквания са особено важни в областта на конкуренцията, която се характеризира със сложни фактически и правни положения (решение от 12 декември 2013 г., Ragn-Sells,
C‑292/12
,
EU:C:2013:820
, т.
и от 5 март 2019 г., Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, т.
и цитираната съдебна практика).
В главните производства с третия въпрос по същество се цели да се установи не само дали разглежданата в главните производства национална правна уредба има за последица предоставянето на Poste Italiane на специални или изключителни права по смисъла на член 106, параграф 1 ДФЕС, но и дали тази правна уредба е могла да доведе до злоупотреба с господстващо положение.
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 92 от заключението си, запитващата юрисдикция е трябвало да предостави точна информация за характеристиките на съответния пазар, географския му обхват или евентуалното наличие на еквивалентни услуги.
По-специално, в актовете за преюдициално запитване няма данни, въз основа на които да могат да се идентифицират съставните елементи на господстващо положение по смисъла на член 102 ДФЕС в контекста на главните производства. В това отношение следва да се отбележи, че въпреки информацията, предоставена от участниците в производството пред Съда в отговор на поставените от последния въпроси, не е възможно да се определи достатъчно точно съответният пазар от гледна точка на разглежданите в главното производство услуги и неговия географски обхват, както и пазарните дялове, притежавани от различните предприятия, опериращи на посочения пазар, нито да се приеме със сигурност, че задължаването на концесионерите да разполагат с разплащателна сметка за събирането на ICI, открита към Poste Italiane би предоставила на последното предприятие господстващо положение по отношение на значителен дял от вътрешния пазар.
Актовете за преюдициално запитване не обясняват и причините, поради които разглежданата в главното производство италианска правна уредба би могла да доведе до злоупотреба с това положение от страна на Poste Italiane.
Като се има предвид, че Съдът не разполага с необходимите данни, за да бъде полезен със своя отговор, третият въпрос следва да бъде обявен за недопустим.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Член 107 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че представлява „държавна помощ“ по смисъла на тази разпоредба национална мярка, с която концесионерите, натоварени със събирането на imposta comunale sugli immobili (общински данък върху недвижимите имоти), са длъжни да разполагат с разплащателна сметка, открита на тяхно име в Poste Italiane SpA, за да се позволи на данъчнозадължените лица да внасят посочения данък и да заплащат комисиона за управлението на тази разплащателна сметка, доколкото на държавата може да бъде вменено, че с тази мярка предоставя селективно предимство на Poste Italiane посредством държавни ресурси и мярката може да доведе до нарушаване на конкуренцията и търговията между държавите членки, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.