CELEX: 62015CJ0365
Előzetes döntéshozatal
Vámunió és Közös Vámtarifa
A behozatali vámok visszafizetése
A 2913/92/EGK rendelet (Vámkódex)
A 241. cikk első bekezdésének első francia bekezdése
A tagállam azon kötelezettsége, hogy még a nemzeti bíróság előtti keresetindítás hiányában is késedelmikamat‑fizetést írjon elő

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (
HL 1992. L 302., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 241. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen (a továbbiakban: Wortmann) és a Hauptzollamt Bielefeld (bielefeldi fővámhivatal, Németország) között, a 2012. február 2‑iBrosmann Footwear (HK) és társai kontra Tanács ítélettel (
C‑249/10 P
,
EU:C:2012:53
) részben megsemmisített, a Kínai Népköztársaságból és Vietnamból származó, egyes bőr felsőrésszel rendelkező lábbelik behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2006. október 5‑i 1472/2006/EK tanácsi rendelet (
HL 2006. L 275., 1. o.
; helyesbítés:
HL 2007. L 130.
, 2007.5.22., 48. o.) alapján a Wortmann által megfizetett dömpingellenes vámok visszatérítése során történő kamatfizetés tárgyában terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A Vámkódex
A Vámkódex 4. cikke így rendelkezik:
„E Kódex alkalmazásában a következő meghatározásokat kell alkalmazni:
[…]
10.
»behozatali vámok«:
—
az áruk behozatalakor fizetendő vámok és az azokkal azonos hatású díjak,
[…]”.
A Vámkódex 232. cikke kimondja:
„(1)   Ha a fizetendő vámösszeget nem fizették meg az előírt határidőn belül:
[…]
b)
a vámösszegen felül késedelmi kamatot kell felszámítani. A késedelmi kamatláb a hitelkamatlábnál magasabb lehet, de alacsonyabb nem.
[…]”.
A Vámkódex 236. cikke így rendelkezik:
„(1)   A behozatali vagy kiviteli vámokat vissza kell fizetni, amennyiben megállapításra kerül, hogy megfizetésükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.
[…]
(2)   A behozatali vagy kiviteli vámokat a megfelelő vámhivatalnál a szóban forgó vámösszegnek az adóssal való közlésétől számított 3 éven belül benyújtott kérelemre fizetik vissza vagy engedik el.
Ezt a határidőt meg kell hosszabbítani, ha az érintett személy igazolja, hogy előre nem látható körülmény vagy
vis maior
miatt akadályoztatva volt a kérelem említett határidőn belüli benyújtásában.
Ha e határidőn belül a vámhatóság maga fedezi fel, hogy az (1) bekezdés első és második albekezdésében foglalt helyzet áll fenn, saját kezdeményezésére hajtja végre a visszafizetést vagy elengedést.”
A Vámkódex 241. cikke így rendelkezik:
„A behozatali vagy kiviteli vámok összegének vagy e vámok fizetésekor beszedett hitelkamatnak vagy késedelmi kamatnak a vámhatóság részéről történő visszafizetése nem jár azzal, hogy a vámhatóság kamatot fizetne. Kamatot kell azonban fizetni:
—
ha a visszafizetés iránti kérelem jóváhagyásáról szóló határozatot az elfogadása napjától számított három hónapon belül nem hajtják végre,
—
ha a nemzeti rendelkezések ezt írják elő.
E kamat összegét úgy kell kiszámítani, hogy az azzal az összeggel legyen egyenlő, amelyet nemzeti valutában vagy a pénzügyi piacon erre a célra felszámítanának.”
Az 1472/2006 rendelet
Az 1472/2006 rendelet 1. cikke kimondja:
„(1)   A sportlábbelik, a speciális technológiával készült lábbelik, papucsok és más házicipők és az orrmerevítővel rendelkező lábbelik kivételével ideiglenes dömpingellenes vám kerül bevezetésre a Kínai Népköztársaságból és Vietnamból származó, egyes bőr, illetve mesterséges vagy rekonstruált bőr felsőrésszel rendelkező, az alábbi [Kombinált Nómenklatúra] kódok alá tartozó lábbelik behozatalára:
[…]
(4)   Eltérő előírás hiányában a vámokra vonatkozó hatályos rendelkezéseket kell alkalmazni.”
A német jog
Az Abgabenordnung (az adózás rendjéről szóló törvénykönyv) 1. §‑ának az alapügy tényállására alkalmazandó változata a következőket írja elő:
„(1)   A jelen törvény alkalmazandó a szövetségi jog vagy az Európai Unió joga által szabályozott minden adóra – beleértve az adókedvezményeket is –, amennyiben azokat szövetségi adóhatóságok vagy tartományi adóhatóságok kezelik. A jelen törvény csak az Európai Unió jogára is figyelemmel alkalmazható.
[…]
(3)   A járulékos adóügyi szolgáltatásokra a jelen törvény rendelkezései az Európai Unió jogára is figyelemmel megfelelően alkalmazandók. […]”
Az az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 4. §‑ának (3) és (4) bekezdése így szól:
„(3)   A Vámkódex 4. cikkének 10. és 11. pontja szerinti behozatali és kiviteli vámok a jelen törvény értelmében vett adók.
(4)   Járulékos adóügyi szolgáltatások […] a kamatok (233–237. §), […] valamint a Vámkódex értelmében vett kamatok […]
Az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 37. §‑a így rendelkezik:
„(1)   Az adójogviszonyból eredő igény […] [különösen] a (2) bekezdés szerinti visszatérítés iránti igény […].
(2)   Az adó […] jogalap nélküli megfizetése vagy visszafizetése esetén azt, akinek nevében a kifizetésre sor került, a kifizetés címzettjével szemben a megfizetett vagy visszafizetett összeg visszafizetése iránti igény illeti meg […]”
Az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 233. §‑a így szól:
„Az adójogviszonyból eredő igények (37. §) után csak törvény által meghatározott esetekben fizetendő kamat […]”
Végül, az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 236. §‑ának (1) bekezdése kimondja:
„Jogerős bírósági határozattal vagy ilyen határozat alapján történő adócsökkentés vagy adókedvezmény‑nyújtás esetén a visszafizetendő vagy megtérítendő összeg után a (3) bekezdésre is figyelemmel a perfüggőség napjától a kifizetés napjáig terjedő időszakra kamatot kell fizetni. […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2006 és 2012 között a Wortmann az Európai Unió területén a Brosmann Footwear (HK) Ltd (a továbbiakban: Brosmann) és a Seasonable Footwear (Zhong Shan) Ltd (a továbbiakban: Seasonable) által gyártott, a Kínai Népköztársaságból és Vietnamból származó, bőr felsőrésszel rendelkező lábbeliket hozott forgalomba. Mivel ezek a lábbelik a Kombinált Nómenklatúra 1472/2006 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében foglalt kódja alá tartoznak, a bielefeldi fővámhivatal e rendelet alapján a Wortmann‑nal szemben dömpingellenes vámot vetett ki.
2010. július 22‑én a Wortmann a 2007. június hónaptól 2010. június hónapig terjedő időszakra megfizetett dömpingellenes vámok visszafizetését kérte a bielefeldi fővámhivataltól. 2011. február 14‑én a Wortmann új kérelmet terjesztett elő a 2010. december 31‑ig megfizetett dömpingellenes vámok visszatérítése iránt. Végül 2012. május 7‑én is kérelmezte a dömpingellenes vám visszafizetését, ezúttal a 2006 óta megfizetett vám vonatkozásában. E kérelmei mindegyikének alátámasztására hivatkozott többek között az Európai Unió Törvényszéke, később a Bíróság előtt folyamatban volt, a 2012. február 2‑iBrosmann Footwear (HK) és társai kontra Tanács ítélet (
C‑249/10 P
,
EU:C:2012:53
) alapját képező ügyre.
Ezzel az ítélettel a Bíróság részlegesen megsemmisítette az 1472/2006 rendeletet, többek között a Brosmannt és a Seasonable‑t érintő részében. E megsemmisítésnek az volt az indoka, hogy az Európai Bizottság, tévesen, nem vizsgálta meg a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozási jogállás alkalmazására, vagy ennek hiányában egyéni elbírálásra irányuló felperesi kérelmeket.
Ekkor, 2013. április 17‑én a bielefeldi fővámhivatal úgy határozott, hogy a Wortmann részére visszafizeti a dömpingellenes vámokat: a 2007‑es év vonatkozásában 61895,49 eurót, a 2008‑as év vonatkozásában 92870,62 eurót.
A 2013. november 29‑i levelével a Wortmann a bielefeldi fővámhivataltól a visszafizetett összegek után a dömpingellenes vámok megfizetésének időpontjától számított, az alapkamatlábat 8%‑kal meghaladó mértékű kamatok megfizetését kérte. A bielefeldi fővámhivatal a 2014. január 15‑i határozatával ezt a kérelmet elutasította. Ugyanez a vámhivatal 2014. szeptember 17‑én az utóbbi határozattal szemben a Wortmann által előterjesztett panaszt is elutasította.
A Wortmann a kérdést előterjesztő bírósághoz fordult annak érdekében, hogy az a bielefeldi fővámhivatalt kötelezze a visszafizetett összegek utáni kamatok részére történő megfizetésére.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapügy megoldása a Vámkódex 241. cikkének értelmezésétől függ. E bíróság szerint a Wortmann számára visszafizetett összegek utáni kamatfizetés a Vámkódex 241. cikke első mondatának értelmében kizárt.
Amennyiben ugyanis az alapügyben nem teljesülnek a Vámkódex 241. cikke második mondatának első francia bekezdésében előírt feltételek, e kódex 241. cikke második mondata második francia bekezdésének megfelelően csak a nemzeti rendelkezések szolgálhatnak a felperes kamatfizetés iránti kérelmének alapjául. A kérdést előterjesztő bíróság ebben a tekintetben rámutat, hogy az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 37. §‑a (2) bekezdése első mondatának és 233. cikke első mondatának együttes olvasatából az tűnik ki, hogy az adójogviszonyból eredő igények után csak törvény által meghatározott esetekben fizetendő kamat. Következésképpen a kamatfizetés jogalapjaként a német jogban csak az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 236. §‑a jöhet szóba. Mindazonáltal, mivel az alapügy felperese nem indított bírósági eljárást a bielefeldi fővámhivatalnak korábban megfizetett dömpingellenes vámok visszafizetése iránt, ez a rendelkezés az alapügyben nem alkalmazható.
Mindezekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy kétséges számára, hogy ez a megoldás összhangban van‑e az uniós joggal. Ez a bíróság emlékeztet arra az ítélkezési gyakorlatra, amely szerint az az elv, hogy a tagállamok kötelesek az uniós jog megsértésével kivetett adók összegét a kamatokkal együtt visszafizetni, az uniós jogból ered (2013. április 18‑iIrimie‑ítélet,
C‑565/11
,
EU:C:2013:250
,
22.
pont). Az a kérdés merül fel tehát, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között az Unió „íratlan joga” a visszafizetett behozatali vámok után nem követeli‑e meg a kamat megfizetését. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság szerint különösen azt kell figyelembe venni, hogy a kamatfizetésre vonatkozó nemzeti rendelkezések, a jelen esetben az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 233. és azt követő §‑ai megfelelő alkalmazása csak az Európai Unió jogára figyelemmel lehetséges, amint az az említett kódex 1. §‑a (3) bekezdésének első mondatából és 3. §‑ának (4) bekezdéséből kitűnik.
E körülmények között a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi adóügyi bíróság, Németország) az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a Vámkódex 241. cikkét, hogy az abban hivatkozott nemzeti jognak a tényleges érvényesülés uniós jogi elvére figyelemmel azokban az esetekben is elő kell írnia a behozatali vámok visszafizetett összege után a vámösszeg megfizetésének időpontjától a visszafizetendő összeg kifizetéséig terjedő időszakra történő kamatfizetést, amelyekben a visszafizetés iránti igényt nem érvényesítették valamely nemzeti bíróság előtt?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a Vámkódex 241. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzeti jognak, amelyre utal, elő kell írnia a kamatfizetési kötelezettséget a visszafizetett behozatali vámok összege után, az e vámok megfizetésétől azok visszafizetéséig terjedő időszak tekintetében.
Ebben a tekintetben kétségtelenül meg kell jegyezni, hogy a Vámkódex 241. cikkének első mondata kimondja, hogy a behozatali vagy kiviteli vámok összegének vagy e vámok fizetésekor beszedett hitelkamatnak vagy késedelmi kamatnak a vámhatóság részéről történő visszafizetése nem jár azzal, hogy a vámhatóság kamatot fizetne.
Mindezekre tekintettel ebből a rendelkezésből önmagában nem következik, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben a nemzeti szabályozás érvényesen rendelkezhetne úgy, hogy a visszafizetett behozatali vámok összege után nem kell kamatot fizetni az e vámok megfizetésétől azok visszafizetéséig terjedő időszak tekintetében.
Ugyanis mind a Vámkódex 241. cikkének keletkezéstörténetéből, mind azon összefüggésből, amelynek ez a rendelkezés a részét képezi, az következik, hogy azt az alapügyéhez hasonló körülmények között nem lehet alkalmazni.
Így e rendelkezés keletkezéstörténetének a főtanácsnok által az indítványa 48–50. pontjában elvégzett elemzéséből az következik, hogy a Vámkódex 241. cikke arra az esetre vonatkozik, amelyben az érintett árunak a vámhatóság általi kiadását követően megállapítják, hogy az eredetileg megállapított behozatali vámot csökkenteni kell, és ebből következően a valamely gazdasági szereplő által megfizetett behozatali vámot egészben vagy részben vissza kell fizetni számára.
A jelenleg a Vámkódex 241. cikkében foglalt rendelkezés keletkezéstörténetére vonatkozóan a Bizottság által a tárgyaláson adott magyarázat azt bizonyítja, hogy annak elfogadását az a tény indokolta, hogy az esetek többségében a vámhatóságok a vámáru‑nyilatkozatokat csak utólag ellenőrzik, ezért teljesen valós annak a lehetősége, hogy az ilyen ellenőrzés alapján a már megfizetett behozatali vámok visszafizetésére kerül sor.
Ezenkívül a Vámkódex a kamatfizetés kérdését illetően bizonyos szimmetriát teremt egyrészt azon gazdasági szereplők helyzete között, akiknek részére a vámkezelési rendszer gyorsaságára tekintettel elkövetett hibák miatt a túlfizetett behozatali vámokat vissza kell fizetni – amely vámkezelés során az esetek jelentős számában az árukat a kiadásuk előtt nem vizsgálják meg –, másrészt azon gazdasági szereplők helyzete között, akik ugyanilyen típusú hibák miatt, ezzel ellenkezőleg, a vámhatóság számára további behozatali vámot kötelesek fizetni.
Ugyanis, amint az a 2011. március 31‑iAurubis Balgaria ítéletből (
C‑546/09
,
EU:C:2011:199
,
–
34.
pont) kitűnik, amennyiben a vámnak további információk alapján történő újbóli kiszámítását követően e vám bizonyos összege még megfizetendő, az ezen összegre vonatkozó késedelmi kamatokat a Vámkódex 232. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében csak az említett összeg megfizetésére előírt határidő lejártát követő időszakra lehet felszámítani.
Fordított esetben, ha a vám újbóli kiszámítása alapján a gazdasági szereplő részére a korábban megfizetett vámot részben vagy egészben vissza kell fizetni, a Vámkódex 241. cikkéből az következik, hogy a kamatokat csak az e rendelkezésben meghatározott három hónapos határidő lejártától kell megfizetni, nem érintve a nemzeti jogalkotó azon lehetőségét, hogy más körülmények esetén is kamatfizetést írjon elő.
Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az tűnik ki, hogy a dömpingellenes vám Wortmann részére történő visszafizetésének nem az említett vám kiszámításakor elkövetett, és az áruknak a hatáskörrel rendelkező vámhatóság által Wortmann‑nak történő kiadását követően felfedezett hiba volt az oka. Ennélfogva a Vámkódex 241. cikkének első mondatában megfogalmazott szabályt az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben nem lehet úgy értelmezni, hogy az főszabály szerint kizárná a kamatfizetést.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy még akkor is, ha a kérdést előterjesztő bíróság a kérdését formálisan a Vámkódex 241. cikkének értelmezésére korlátozta, ez a körülmény nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság a nemzeti bíróság részére az uniós jognak az előtte folyamatban lévő ügy elbírálásához hasznos, összes értelmezési szempontját megadja, függetlenül attól, hogy a nemzeti bíróság – kérdése megfogalmazásában – utalt‑e azokra, vagy sem (lásd analógia útján: 2015. október 29‑iNagy‑ítélet,
C‑583/14
,
EU:C:2015:737
,
20.
és
21.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti hatóságokra hárul az a feladat, hogy a dömpingellenes vám kivetéséről szóló rendelet megsemmisítéséből vagy érvénytelenné nyilvánításából a nemzeti jogrendjükben levonják a következtetéseket, amelynek folyományaként a szóban forgó rendelet alapján megfizetett dömpingellenes vámok a Vámkódex 236. cikkének (1) bekezdése értelmében jogszerűen nem lennének kivethetők, és főszabály szerint azokat a vámhatóságoknak a szóban forgó rendelkezés alapján vissza kellene téríteniük, feltéve hogy a vámvisszatérítéshez szükséges valamennyi feltétel – köztük az e kódex 236. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltétel – fennáll (lásd ebben az értelemben: 2007. szeptember 27‑iIkea Wholesale ítélet,
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
,
67.
pont; 2010. március 18‑iTrubowest Handel és Makarov kontra Tanács és Bizottság ítélet,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
,
25.
pont).
A jelen esetben azt követően, hogy a 2012. február 2‑iBrosmann Footwear (HK) és társai kontra Tanács ítélettel (
C‑249/10 P
,
EU:C:2012:53
) megsemmisítette az 1472/2006 rendeletet többek között a Brosmannt és a Seasonable‑et érintő részében, akiknek a lábbelijeit az Európai Unió területén a Wortmann bocsátotta szabad forgalomba, a hatáskörrel rendelkező német vámhatóság – mivel úgy vélte, hogy a kivetett dömpingellenes vám a Vámkódex 236. cikkének (1) bekezdése értelmében nem jogszabály szerinti – az említett vám összegét visszafizette a Wortmann‑nak, azonban ezen összeg után nem fizette meg az e vállalkozás által igényelt késedelmi kamatokat.
Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy noha a Vámkódex 236. cikke (1) bekezdésének első albekezdése az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben előírja a dömpingellenes vámok visszafizetését, azt nem mondja ki kifejezetten, hogy a vámok így visszafizetett összege után kell‑e kamatot fizetni.
Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az tűnik ki, hogy ha valamely tagállam az uniós bíróság által érvénytelennek nyilvánított vagy megsemmisített rendelet alapján szed be adókat vagy vámokat, a kérdéses adókat vagy vámokat megfizető érintettek főszabály szerint nemcsak a beszedett összegek, hanem az említett összegek utáni kamatok visszafizetésére is jogosultak (lásd ebben az értelemben: 2012. szeptember 27‑iZuckerfabrik Jülich ítélet,
C‑113/10, C‑147/10 és C‑234/10
,
EU:C:2012:591
,
–
67.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebben az összefüggésben, mivel egyrészt sem a Vámkódex 236. cikkének (1) bekezdése, sem annak 241. bekezdése nem zárja ki a kamatok visszafizetését az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben, másrészt a szóban forgó dömpingellenes vámok visszafizetésére azon rendelet Bíróság általi megsemmisítését követően került sor, amelynek alapján az említett vámokat beszedték, következésképpen, mivel e vámok kivetése az uniós joggal nincs összhangban, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, meg kell állapítani, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság által az érintett vállalkozásnak visszafizetett ugyanezen vámok összegéhez a megfelelő kamatokat hozzá kell számítani.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy ha a behozatali vámokat, a dömpingellenes vámokat is ideértve, azért kell visszafizetni, mert azokat az uniós jog megsértésével szedték be, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, a tagállamok uniós jogból eredő kötelessége, hogy a visszafizetésre jogosult jogalanyoknak megfizessék az ezen összeg utáni kamatot, amelyet a visszafizetett vámok e jogalanyok általi megfizetésének időpontjától kell számítani.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

Ha a behozatali vámokat, a dömpingellenes vámokat is ideértve, azért kell visszafizetni, mert azokat az uniós jog megsértésével szedték be, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, a tagállamok uniós jogból eredő kötelessége, hogy a visszafizetésre jogosult jogalanyoknak megfizessék az ezen összeg utáni kamatot, amelyet a visszafizetett vámok e jogalanyok általi megfizetésének időpontjától kell számítani.

Aláírások
(
)	* Az eljárás nyelve: német.