CELEX: 62021CJ0301
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Likabehandling i arbetslivet
Direktiv 2000/78/EG
Artikel 2.1 och 2.2
Förbud mot åldersdiskriminering
Nationell lagstiftning som medför att vissa domare och åklagare behandlas förmånligare än andra domare och åklagare på samma tjänstenivå vilka utför samma typ av arbete
Artikel 1
Syfte
Uppräkningen av fallen av diskriminering är uttömmande

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 1, 2.1, 2.2, 3.1 c sista meningen och 9.1 i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet (
EGT L 303, 2000, s. 16
) samt artikel 47.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, YF m.fl., sju rumänska domare och åklagare (nedan kallade de aktuella domarna och åklagarna) och, å andra sidan, Curtea de Apel Alba Iulia (Appellationsdomstolen i Alba Iulia, Rumänien) samt fyra andra rumänska domstolar, i deras egenskap av arbetsgivare för dessa domare och åklagare (nedan kallade de berörda domstolarna). Målet rör ett yrkande om förpliktande för de berörda domstolarna att, på grund av en påstådd diskriminering i fråga om anställning, betala ersättning till de aktuella domarna och åklagarna motsvarande skillnaden mellan den lön som dessa faktiskt erhållit och den lön som de skulle ha erhållit enligt en nationell lagstiftning som de anser är tillämplig på dem.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Det framgår av artikel 1 i direktiv 2000/78 att ”[s]yftet med detta direktiv är att fastställa en allmän ram för bekämpning av diskriminering i arbetslivet på grund av religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning, för att principen om likabehandling skall kunna genomföras i medlemsstaterna”.
I artikel 2.1 och 2.2 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   I detta direktiv avses med principen om likabehandling att det inte får förekomma någon direkt eller indirekt diskriminering på någon av de grunder som anges i artikel 1.
2.   Enligt punkt 1 skall
a)
direkt diskriminering anses förekomma när en person på någon av de grunder som anges i artikel 1 behandlas mindre förmånligt än en annan person behandlas, har behandlats eller skulle ha behandlats i en jämförbar situation,
b)
indirekt diskriminering anses förekomma när en skenbart neutral bestämmelse eller ett skenbart neutralt kriterium eller förfaringssätt särskilt missgynnar personer med en viss religion eller övertygelse, ett visst funktionshinder, en viss ålder, eller en viss sexuell läggning jämfört med andra personer, om inte
i)
bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet objektivt motiveras av ett berättigat mål och om medlen för att uppnå detta mål är lämpliga och nödvändiga, eller
ii)
när det gäller personer med ett visst funktionshinder, arbetsgivaren eller varje person eller organisation på vilken detta direktiv är tillämpligt är skyldig, enligt den nationella lagstiftningen, att vidta lämpliga åtgärder i enlighet med principerna i artikel 5 för att undanröja de nackdelar som denna bestämmelse, detta kriterium eller förfaringssätt för med sig.”
I artikel 3.1 c i direktivet föreskrivs följande:
”Inom ramen för gemenskapens befogenheter skall detta direktiv tillämpas på alla personer, såväl inom den offentliga som den privata sektorn, inklusive offentliga organ, i fråga om följande:
…
c)
Anställnings- och arbetsvillkor, inklusive avskedande och löner.”
Artikel 9.1 i direktivet har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall säkerställa att alla som anser sig förfördelade på grund av att principen om likabehandling inte har tillämpats på dem har tillgång till rättsliga och/eller administrativa förfaranden, inbegripet, när de anser det lämpligt, förlikningsförfaranden, för att säkerställa efterlevnaden av skyldigheterna enligt detta direktiv, även efter det att den situation i vilken diskrimineringen uppges ha förekommit har upphört.”
Rumänsk rätt
Regeringsbeslut nr 137/2000
Enligt artikel 1.2 a i Ordonanţa Guvernului nr. 137/2000 privind prevenirea și sancționarea tuturor formelor de discriminare (regeringsbeslut nr 137/2000 om förebyggande och bekämpning av alla former av diskriminering) av den 31 augusti 2000
(Monitorul Oficial al României
, del I, nr 166 av den 7 mars 2014), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallat regeringsbeslut nr 137/2000), garanteras principen om jämlikhet mellan medborgarna samt principen om att inga privilegier och ingen diskriminering får förekomma, bland annat genom att rätten till likabehandling utövas vid nationella domstolar och andra rättskipande instanser.
I artikel 2.1–2.3 i regeringsbeslut nr 137/2000 föreskrivs följande:
”1.   Enligt detta beslut avses med diskriminering varje åtskillnad, uteslutning, restriktion eller företräde på grund av ras, nationalitet, etnisk tillhörighet, språk, religion, socialgrupp, övertygelse, kön, sexuell läggning, ålder, funktionshinder, kronisk icke smittosam sjukdom, hiv-smitta, tillhörighet till en missgynnad grupp samt varje annan grund som har till syfte eller resultat att erkännande eller utövande, på lika villkor, av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna eller av rättigheter som erkänns enligt lag på det politiska, ekonomiska, sociala och kulturella området eller någon annan sektor av det offentliga livet begränsas eller förvägras.
2.   En bestämmelse som diskriminerar personer på någon av de grunder som anges i punkt 1 ska anses vara diskriminerande i den mening som avses i detta beslut.
3.   Enligt detta beslut är skenbart neutrala bestämmelser, kriterier eller förfaringssätt som, mot bakgrund av kriterierna i punkt 1, missgynnar vissa personer diskriminerande i förhållande till andra personer, om inte bestämmelserna, kriterierna eller förfaringssätten objektivt motiveras av ett berättigat mål och om metoderna för att nå detta mål är lämpliga och nödvändiga.”
Det preciseras i artikel 5 i regeringsbeslut nr 137/2000 att en särbehandling som föranleds av en egenskap som har samband med kriterierna i artikel 2.1 i detta beslut inte ska utgöra diskriminering, om denna egenskap, på grund av yrkesverksamhetens natur eller det sammanhang där den utförs, utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav, förutsatt att målet är legitimt och kravet proportionerligt.
Artikel 27.1 och 27.2 i regeringsbeslut nr 137/2000 har följande lydelse:
”1.   Var och en som anser sig utsatt för diskriminering kan vid domstol ansöka om skadestånd och begära att vederbörande åter ska försättas i den situation som rådde före diskrimineringen eller att följderna av diskrimineringen ska upphävas i enlighet med allmän rätt.
2.   Fristen för att väcka talan är tre år från och med den dag då händelserna inträffade eller den dag då den berörda personen kunde få kännedom om dem.”
Brådskande regeringsbeslut nr 27/2006
Artikel 2 i Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 27/2006 privind salarizarea şi alte drepturi ale judecătorilor, procurorilor şi altor categorii de personal din sistemul justiţiei (brådskande regeringsbeslut nr 27/2006 om lön och andra rättigheter för domare, åklagare och andra personalkategorier inom rättsväsendet), av den 29 mars 2006
(Monitorul Oficial al României
, del I, nr 314 av den 7 april 2006), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallat brådskande regeringsbeslut nr 27/2006), lyder enligt följande:
”Ersättning och andra rättigheter för domare, åklagare, därmed likställd personal samt assessorer och assistentåklagare ska fastställas med beaktande av orten för rättskipningen och den roll som denna har i rättsstaten, ansvaret, komplexiteten och riskerna med arbetsuppgifterna, konfliktförhållandena och de förbud som föreskrivs i lag för dessa personalkategorier.”
I artikel 3 i brådskande regeringsbeslut nr 27/2006 föreskrivs att domare, åklagare, assessorer och assistentåklagare samt med domare och åklagare likställd juridisk personal för utfört arbete har rätt till en månatlig bruttoersättning för arbetsledande uppgifter, vilken fastställs i förhållande till domstolarnas eller åklagarmyndigheternas nivå i instansordningen, de befattningar som innehas och tjänstetiden i ämbetet, på grundval av ”det sektoriella referensvärdet” och de multiplikationskoefficienter som anges i bilagan, vilken utgör en integrerad del av detta brådskande beslut.
Enligt artikel 11 i brådskande regeringsbeslut nr 27/2006 ska åklagare vid det nationella direktoratet för korruptionsbekämpning och åklagare vid direktoratet för brottsutredningar avseende organiserad brottslighet och terrorism erhålla ersättning i enlighet med vad som föreskrivs i punkterna 6–13 i bilagan, del A, till detta brådskande regeringsbeslut, med hänsyn till de befattningar som de innehar eller som deras arbetssituation likställs med enligt lag.
Enligt artikel 40 i brådskande regeringsbeslut nr 27/2006 ska bestämmelserna i detta beslut tillämpas från och med april 2006.
Bilagan, del A, med rubriken ”multiplikationskoefficienter”, till brådskande regeringsbeslut nr 27/2006 innehåller en punkt 13 där det preciseras att multiplikationskoefficienten 19,00 motsvarar tjänsten som ”åklagare” inom åklagarmyndigheten vid Înalta Curte de Casație și Justiție (Högsta kassationsdomstolen, Rumänien). Samma koefficient föreskrivs även i punkt 14 i del A i bilagan för funktionen som ”ordförande, allmän åklagare” vid appellationsdomstolarna och inom åklagarmyndigheterna vid appellationsdomstolarna.
Regeringsbeslut nr 10/2007
I artikel 1 i Ordonanţa Guvernului nr. 10/2007 privind creşterile salariale ce se vor acorda în anul 2007 personalului bugetar şi personalului salarizat potrivit Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 24/2000 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază pentru personalul contractual din sectorul bugetar și personalului salarizat potrivit anexelor nr. II şi III la Legea nr. 154/1998 privind sistemul de stabilire a salariilor de bază în sectorul bugetar şi a indemnizaţiilor pentru persoane care ocupă funcţii de demnitate publică (regeringsbeslut nr 10/2007 om löneökningar som år 2007 kommer att beviljas budgetpersonal och löntagare i enlighet med brådskande regeringsbeslut nr 24/2000 om systemet för fastställande av grundlön för kontraktsanställd personal inom budgetsektorn och för löntagare enligt bilagorna II och III till lag nr 154/1998 om systemet för fastställande av grundlön inom budgetsektorn och ersättning till offentliga beslutsfattare), av den 31 januari 2007 (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr 80 av den 1 februari 2007), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallat regeringsbeslut nr 10/2007), föreskrivs följande:
”År 2007 har grundlönen för kontraktsanställd personal inom budgetsektorn … höjts …:
a)
med 5 procent från och med den 1 januari 2007, jämfört med grundlönen för december 2006,
b)
med 2 procent från och med den 1 april 2007, jämfört beloppet för mars 2007,
c)
med 11 procent från och med den 1 oktober 2007, jämfört med beloppet för september 2007.”
Ramlag nr 330/2009
Artikel 1.1 och 1.2 i Legea-cadru nr. 330/2009 privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (ramlag nr 330/2009 om enhetlig lön till personal som avlönas med offentliga medel) (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr 762 av den 9 november 2009), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad ramlag nr 330/2009), trädde i kraft den 1 januari 2010. Denna bestämmelse har följande lydelse:
”1.   Syftet med denna lag är att reglera genomförandet av ett enhetligt lönesystem för personal inom budgetsektorn som betalas ut ur den konsoliderade allmänna statsbudgeten.
2.   Från och med den dag då hela eller delar av denna lag träder i kraft är och förblir rättigheterna för den personal som avses i punkt 1 uteslutande de som föreskrivs i denna lag. …”
Det framgår av artikel 2 i ramlagen att dess bestämmelser är tillämpliga på personalen vid offentliga myndigheter och institutioner, bland vilka rättsliga myndigheter uttryckligen omnämns.
Enligt artikel 12.1 i ramlagen anges de placeringskoefficienter som ligger till grund för fastställandet av månatliga ersättningar för arbetsledande uppgifter, premier och andra särskilda ersättningar inom varje verksamhetsområde i bilagorna till ramlagen. Enligt artikel 12.2 i ramlag nr 330/2009 uppgick beloppet för placeringskoefficienten 1,00 för år 2010 till 705 rumänska lei (RON) (cirka 143,15 euro) och höjningen av placeringskoefficienten 1,00 efter år 2010 villkorades av en minskning av antalet anställda, vilket var nödvändigt för att uppnå de årliga målen avseende andelen personalkostnader i bruttonationalprodukten (BNP), som föreskrivs i artikel 5 i ramlagen, för att uppnå en nivå för placeringskoefficienten 1,00 på 1110 RON (cirka 225,39 euro) år 2015. Det föreskrivs vidare i artikel 12.3 i ramlagen att för år 2010 ska de månatliga ersättningarna för arbetsledande uppgifter för år 2010 fastställas i enlighet med artikel 30.5 i ramlagen, utan att de placeringskoefficienter som anges i bilagorna till ramlagen tillämpas.
Artikel 30.5 i ramlag nr 330/2009 har följande lydelse:
”År 2010 ska den personal som var i tjänst den 31 december 2009 behålla sin lön, utan att påverkas av minskningen av personalkostnaderna för december 2009, på följande sätt:
a)
… den månatliga ersättningen för arbetsledande uppgifter ska vara den som motsvarar arbetsuppgifterna i december 2009 samt de premier som tillkommer enligt bilagorna till denna lag.
b)
De premier som anges i bilagorna till denna lag, vilka inte omfattas av … den månatliga ersättningen för arbetsledande uppgifter, ska beviljas med ett belopp som motsvarar det beräknade beloppet för december 2009.”
Lagen om arbete
I artikel 5 i Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii (lag nr 53/2003 om arbete) av den 24 januari 2003 (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr 72 av den 5 februari 2003), i den version som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad lagen om arbete), föreskrivs följande:
”1.   Anställningsförhållanden styrs av principen om likabehandling i förhållande till samtliga arbetstagare och arbetsgivare.
2.   Varje direkt eller indirekt diskriminering av en anställd på grund av kön, sexuell läggning, genetiska särdrag, ålder, nationell tillhörighet, ras, hudfärg, etnisk tillhörighet, religion, politiska val, socialt ursprung, funktionshinder, familjesituation eller -ansvar, fackföreningstillhörighet eller -verksamhet är förbjuden.
3.   Med direkt diskriminering avses handlingar och omständigheter som innebär uteslutning, åtskillnad, restriktion eller företräde på grund av ett eller flera av de kriterier som anges i punkt 2 och som har till syfte eller resultat att erkännande, användning eller utövande av de rättigheter som föreskrivs i arbetslagstiftningen inte beviljas, begränsas eller utesluts.
4.   Med indirekt diskriminering avses handlingar och omständigheter som uppenbarligen grundas på andra kriterier än dem som avses i punkt 2, men som har verkan av en direkt diskriminering.”
Enligt artikel 268.1 c i lagen om arbete kan talan som syftar till att avgöra en arbetskonflikt väckas inom tre år från och med den dag då rätten att väcka talan uppkom, om föremålet för en individuell arbetskonflikt rör betalning av utestående fordringar på lön eller ersättning till arbetstagaren samt i fråga om arbetstagares förmögenhetsansvar gentemot arbetsgivaren.
Lagen om dialogen mellan arbetsmarknadens parter
I artikel 211 i Legea nr. 62/2011 a dialogului social (lag nr 62/2011 om dialogen mellan arbetsmarknadens parter), av den 10 maj 2011, (omtryckt i
Monitorul Oficial al României
, del I, nr 625 av den 31 augusti 2012), i den version som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad lagen om dialogen mellan arbetsmarknadens parter), föreskrivs följande:
”Talan kan väckas av den vars tullar har kränkts, på följande sätt:
…
c) skadestånd för den skada som orsakats och återkrav av felaktigt utbetalda belopp kan krävas inom tre år från och med den dag då skadan uppkom.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Under åren 2006–2009 meddelades domstolsavgöranden till förmån för majoriteten av de tjänstgörande domarna och åklagarna i Rumänien (nedan kallade domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen) genom vilka de tillerkändes rätt till högre månatlig bruttoersättning för arbetsledande uppgifter, med beaktande av dels tillämpningen, på deras lön, av en högre multiplikationskoefficient, som motsvarar den som åklagare vid det nationella direktoratet för korruptionsbekämpning och åklagare vid direktoratet för brottsutredningar avseende organiserad brottslighet och terrorism omfattas av, dels ett högre sektoriellt referensvärde, enligt artikel 1 i regeringsbeslut nr 10/2007.
Efter det att ramlag nr 330/2009 hade trätt i kraft den 1 januari 2010 beräknades domarnas löner lika för samtliga domare i enlighet med bestämmelserna i denna lag. I samtliga fall ogillades den talan som domare eller åklagare som tillträtt sitt ämbete från och med den 1 januari 2010 hade väckt för att komma i åtnjutande av de löneförhöjningar som avses i föregående punkt. Talan ogillades i dessa fall på grundval av detta kriterium om lika lön.
Genom avgörande nr 7/2019 av den 11 februari 2019, som är bindande för de nationella domstolarna, slog Înalta Curte de Casație și Justiție (Högsta kassationsdomstolen, Rumänien), vid vilken ett överklagande ingetts i lagens intresse, fast att de höjningar som föreskrivs i artikel 1.1 i regeringsbeslut nr 10/2007, enligt artikel 1.2 i ramlag nr 330/2009, omfattades av och skulle fortsätta att ingå i den månatliga bruttoersättningen för arbetsledande uppgifter även efter ikraftträdandet av nämnda ramlag (nedan kallad Högsta kassationsdomstolens dom).
Till följd av Högsta kassationsdomstolens dom tilldelade Ministerul Justiției (justitieministeriet, Rumänien) domstolarna medel för retroaktiv utbetalning till domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen av löneförhöjningarna enligt de avgöranden som hade meddelats till deras förmån under åren 2006–2009. Ministeriet vägrade däremot att frigöra medel till förmån för andra domare och åklagare, såsom de aktuella domarna och åklagarna, till förmån för vilka sådana domstolsavgöranden inte hade meddelats.
Det var mot denna bakgrund som de aktuella domarna och åklagarna den 10 mars 2020 väckte talan vid Tribunalul Bihor (Förstainstansdomstolen i Bihor, Rumänien) och yrkade att de berörda domstolarna skulle förpliktas till de aktuella domarna och åklagarna betala ersättning motsvarande skillnaden mellan den lön som de faktiskt erhållit och den lön som de skulle ha erhållit med beaktande av den multiplikationskoefficient som fastställs i regeringsbeslut nr 27/2006. Till stöd för sin talan hävdade de aktuella domarna och åklagarna att de diskriminerades i förhållande till domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen som hade fått löneförhöjning, eftersom de utförde samma typ av arbete under samma period och för samma arbetsgivare. De berörda domstolarna gjorde dels gällande att denna talan var preskriberad, enligt artikel 211 c i lagen om dialogen mellan arbetsmarknadens parter, med hänvisning till att mer än tre år hade gått sedan den dag då den påstådda skadan uppkom, dels att det i detta fall inte förelåg någon diskriminering, eftersom situationen för de båda kategorierna av domare och åklagare inte är jämförbar.
Genom dom av den 18 september 2020 biföll Tribunalul Bihor (Förstainstansdomstolen i Bihor) de aktuella domarnas och åklagarnas talan. Nämnda domstol ogillade invändningen om preskription med motiveringen att det var den särskilda preskriptionsfrist på tre år som föreskrivs i artikel 27.2 i regeringsbeslut nr 137/2000 som var tillämplig, vilken börjar löpa den dag då den diskriminerande händelsen inträffade eller den dag då den berörda personen kunde få kännedom om den. Samma domstol fann vidare att de berörda domstolarna hade gjort sig skyldiga till diskriminering av de aktuella domarna och åklagarna genom att endast betala ut beloppen avseende löneförhöjningar retroaktivt till vissa domare och åklagare. De berörda domstolarna förpliktades följaktligen att, till de aktuella domarna och åklagarna, betala ut beloppen avseende samma löneförhöjningar som de i december 2019 och januari 2020 hade betalat till domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen.
De berörda domstolarna överklagade denna dom till den hänskjutande domstolen, Curtea de Apel Oradea (Appellationsdomstolen i Oradea, Rumänien). De har i huvudsak hävdat att de aktuella domarna och åklagarna inte kan göra gällande att de har diskriminerats, eftersom beloppen avseende löneförhöjningar hade betalats till domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen på grundval av domstolsavgöranden som var till deras fördel, efter det att dessa avgöranden tolkats genom domen från Högsta kassationsdomstolen. De aktuella domarna och åklagarna kan emellertid inte göra gällande dessa avgöranden.
De aktuella domarna och åklagarna har för sin del gjort gällande att även om de under den period då domstolsavgöranden meddelades till förmån för domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen, mellan år 2006 och år 2009, ännu inte hade ställning som domare eller åklagare, meddelades domen från Högsta kassationsdomstolen efter denna period, vilket innebar att verkningarna av dessa avgöranden utsträcktes till framtiden. Dessa verkningar avser således även en period under vilken de aktuella domarna och åklagarna tjänstgjorde samtidigt som domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen, det vill säga perioden mellan år 2010 och år 2015.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att arbetsrättsliga tvister om betalning av utestående lön enligt den nationella lagstiftningen omfattas av en preskriptionsfrist på tre år som regleras i artikel 268 c i lagen om arbete. Denna preskriptionstid börjar löpa vid den tidpunkt då rätten att väcka talan uppkommer. Det föreskrivs parallellt i artikel 211 c i lagen om dialogen mellan arbetsmarknadens parter att talan kan väckas av den vars rättigheter har kränkts inom tre år från den dag då skadan uppkom. I detta sammanhang är den hänskjutande domstolen osäker på hur det förhåller sig med garantin för rätten att väcka talan vid domstol om invändningen om preskription av talerätten godtas.
Den hänskjutande domstolen har dessutom understrukit att det endast är på grund av att de aktuella domarna och åklagarna är yngre och utnämndes till sina ämbeten efter det att domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen hade väckt talan under åren 2006–2009 som de berörda domstolarna nekar dem dessa rättigheter, trots att de har arbetat på samma villkor under perioden mellan år 2010 och år 2015. Den hänskjutande domstolen vill därför få klarhet i huruvida en tolkning av unionsrätten enligt vilken löneförhöjningar inte längre kan göras gällande vid domstol på grund av att talerätten är preskriberad inte medför en diskriminering mellan, å ena sidan, domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen, för vilka de berörda domstolarna har tillerkänt och betalat dessa löneförhöjningar i december 2019 och januari 2020, och, å andra sidan, domare och åklagare, såsom de aktuella domarna och åklagarna, för vilka dessa domstolar inte har erkänt rätten till sådana löneförhöjningar och som har väckt talan år 2020, trots att båda kategorierna av domare och åklagare har arbetat under samma period, för samma arbetsgivare och har utfört samma typ av arbete.
Mot denna bakgrund beslutade Curtea de Apel Oradea (Appellationsdomstolen i Oradea) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska bestämmelserna i artikel 9.1 i [direktiv 2000/78], som garanterar tillgång till rättsliga förfaranden för ’alla som anser sig förfördelade på grund av att principen om likabehandling inte har tillämpats på dem’, och artikel 47 [första stycket] i [stadgan], som garanterar rätt till ’ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol’, tolkas på så sätt att de utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 211 c i [lagen om dialogen mellan arbetsmarknadens parter], enligt vilken treårsfristen för att väcka talan om skadestånd börjar löpa ’från och med den dag då skadan uppkom’, oavsett om kärandena har haft kännedom eller inte om uppkomsten av skadan (och om dess omfattning)?
2)
Ska bestämmelserna i artikel 2.1 och 2.2, och i artikel 3.1 c
in fine
, i direktiv [2000/78] tolkas på så sätt att de utgör hinder för en nationell bestämmelse, som artikel 1.2 i [ramlag nr 330/2009], såsom den tolkats [genom Högsta kassationsdomstolens dom], under omständigheter där [de aktuella domarna och åklagarna] inte har haft någon laglig möjlighet att begära höjning av ersättningen för arbetsledande uppgifter när de tillträdde sitt ämbete, vilket skedde efter ikraftträdandet av ramlag nr 330/2009, en rättsakt i vilken det uttryckligen föreskrivs att lönerna endast är och ska fortsätta vara de som fastställs i [nämnda] lag, vilket således innebär att det har uppkommit lönediskriminering i jämförelse med kärandenas kolleger, samt även åldersdiskriminering, eftersom det i praktiken endast är de äldsta domarna och åklagarna, vilka utnämnts före januari 2010 (till förmån för vilka domar meddelats under perioden 2006–2009, vilkas domslut tolkats år 2019 genom [Högsta kassationsdomstolens dom], som har kommit i åtnjutande av retroaktiva betalningar av lönerättigheter (som motsvarar dem som yrkas och som utgör saken i förevarande mål) i december 2019 och januari 2020, för perioden 2010–2015, trots att även [de aktuella domarna och åklagarna] under denna period innehade ett sådant ämbete, utförde samma typ av arbete, på samma villkor och vid samma institution?
3)
Ska bestämmelserna i direktiv [2000/78] tolkas på så sätt att de endast utgör hinder för diskriminering om den grundas på något av de kriterier som anges i artikel 1 i direktivet, eller utgör tvärtom dessa bestämmelser, eventuellt kompletterade med andra unionsbestämmelser, generellt hinder för att en arbetstagare behandlas annorlunda än en annan i fråga om lön när han eller hon utför samma arbete för samma arbetsgivare [under] samma period och på samma villkor?”
Ansökan om skyndsam handläggning
Den hänskjutande domstolen har ansökt om att EU-domstolen ska handlägga förevarande mål om förhandsavgörande skyndsamt, i enlighet med artikel 105 i domstolens rättegångsregler. Den hänskjutande domstolen har motiverat sin ansökan med att en sådan handläggning är berättigad på grund av spänningar vid de rumänska domstolarna till följd av de mycket stora löneskillnaderna mellan olika domare och åklagare.
Det föreskrivs i artikel 105.1 i rättegångsreglerna att EU-domstolens ordförande, på ansökan av den hänskjutande domstolen eller i undantagsfall på eget initiativ, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, får besluta att ett mål om förhandsavgörande ska handläggas skyndsamt, när målet är av sådan beskaffenhet att det måste avgöras utan dröjsmål.
Det ska erinras om att en sådan skyndsam handläggning av ett mål utgör ett processrättsligt instrument som är avsett att hantera högst trängande fall. Det framgår även av EU-domstolens praxis att förfarandet för skyndsam handläggning inte kan tillämpas när den känsliga och komplicerade karaktären hos de rättsliga problemställningar som ett mål ger upphov till svårligen lämpar sig för tillämpningen av ett sådant förfarande, särskilt när det inte framstår som lämpligt att förkorta den skriftliga delen av förfarandet vid EU-domstolen (dom av den 23 november 2021, IS (Hänskjutandebeslutets rättsstridighet),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
, punkt
och där angiven rättsstridighet.
I förevarande fall avslog EU-domstolens ordförande, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, ansökan om skyndsam handläggning genom beslut av den 28 juni 2021.
Varken de enskildas intresse – hur betydande och legitimt det än må vara – av att så snabbt som möjligt få det fastställt vilken räckvidd deras rättigheter enligt unionsrätten har eller det nationella målets känsliga karaktär i ekonomiskt eller socialt hänseende innebär nämligen att det för den sakens skull är nödvändigt att avgöra målet utan dröjsmål, i den mening som avses i artikel 105.1 i rättegångsreglerna.
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning
Den rumänska regeringen har i sitt skriftliga yttrande bestritt att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning. Den anser dels att den hänskjutande domstolen inte har lämnat de uppgifter om de faktiska och rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att EU-domstolen ska kunna ge ett svar som är användbart för avgörandet av det nationella målet, dels att den hänskjutande domstolen inte tillräckligt har förklarat valet av de unionsbestämmelser som den begär tolkning av eller det samband som den har funnit föreligga mellan dessa bestämmelser och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet.
Det ska här erinras om att det av fast rättspraxis framgår att det, enligt det förfarande för samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna som införts genom artikel 267 FEUF, uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 8 oktober 2020, Universitatea Lucian Blaga Sibiu m.fl.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Av detta följer att frågor som rör unionsrätten presumeras vara relevanta. En begäran från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågeställningen är hypotetisk eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den 8 oktober 2020, Universitatea Lucian Blaga Sibiu m.fl.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad gäller beskrivningen av de faktiska omständigheterna innehåller begäran om förhandsavgörande i förevarande fall, även om de uppgifter som lämnats av den hänskjutande domstolen i vissa avseenden är bristfälliga, inte desto mindre tillräckliga uppgifter för att förstå såväl tolkningsfrågorna som deras räckvidd.
I förevarande fall är det inte uppenbart att de unionsbestämmelser som nämns i den hänskjutande domstolens frågor, vilka avser ett påstående om diskriminering på grund av ålder i anställnings- och arbetsförhållanden, inte har något samband med det nationella målet.
Av det ovan anförda följer att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga, som ska prövas först, för att få klarhet i huruvida artikel 2.1 och 2.2 i direktiv 2000/78 utgör hinder för en nationell lagstiftning som, såsom den tolkats i bindande nationell rättspraxis, leder till att den lön som erhålls av vissa domare och åklagare som rekryterats efter ikraftträdandet av denna lagstiftning är lägre än lönen för domare och åklagare som rekryterats före dess ikraftträdande.
Den hänskjutande domstolen vill särskilt få klarhet i huruvida den omständigheten att de aktuella domarna och åklagarna, som rekryterats efter den 1 januari 2010, inte har haft möjlighet att ansöka om löneförhöjning för perioden mellan år 2010 och år 2015 – i enlighet med de avgöranden som meddelats till förmån för domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen under åren 2006 och 2009 – med motiveringen att de inte var i tjänst vid den tidpunkten, har försatt dem i en mindre förmånlig situation på grund av deras ålder, i den mening som avses i artikel 2.1 och 2.2 i direktiv 2000/78, än domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen, som av domstol har utverkat retroaktiv betalning av deras förhöjda lön för nämnda period.
För det första erinrar härvidlag EU-domstolen om att det av artikel 3.1 c i direktiv 2000/78 framgår att direktivet, inom ramen för Europeiska unionens befogenheter, ska tillämpas på alla personer, såväl inom den offentliga som inom den privata sektorn, inklusive offentliga organ, i fråga om bland annat anställnings- och arbetsvillkor, inklusive avskedande och löner. Lönevillkoren för statstjänstemän, däribland domare och åklagare, omfattas således av tillämpningsområdet för direktiv 2000/78 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 februari 2019, Escribano Vindel,
C‑49/18
,
EU:C:2019:106
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det andra erinrar domstolen om att det framgår av artikel 2.1 i direktiv 2000/78, jämförd med artikel 1 i direktivet, att principen om likabehandling, enligt direktivet, avser att det inte får förekomma någon direkt eller indirekt diskriminering på grund av bland annat ålder. Det framgår vidare av artikel 2.2 b i direktivet att indirekt diskriminering, enligt direktivet, ska anses förekomma när en skenbart neutral bestämmelse eller ett skenbart neutralt kriterium eller förfaringssätt särskilt missgynnar personer med en viss ålder jämfört med andra personer, om inte bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet objektivt motiveras av ett berättigat mål och om medlen för att uppnå detta mål är lämpliga och nödvändiga.
I förevarande fall ska det fastställas huruvida det följer av den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet att de aktuella domarna och åklagarna särbehandlas i förhållande till domarna och åklagarna enligt den äldre ordningen på grund av deras ålder.
För det första ska det i detta avseende påpekas, i likhet med vad Irland har gjort i sitt skriftliga yttrande, att den hänskjutande domstolen inte har preciserat de aktuella domarnas ålder och inte heller genomsnittsåldern eller åldersstrukturen för personalen i det rumänska domstolsväsendet.
Såsom den rumänska regeringen har angett i sitt skriftliga yttrande framgår det inte heller på något sätt av den relevanta nationella lagstiftningen att åldern utgör ett kriterium för tillträde till domar- eller åklagarämbetet eller ett kriterium för domares och åklagares löner.
Av detta följer att det inte ska anses föreligga någon direkt diskriminering på grund av ålder.
För det andra konstaterar domstolen att den hänskjutande domstolen inte har identifierat någon särskild kategori av domare och åklagare som drabbas av en särskild nackdel som är knuten till åldern, utan endast påpekat att beslutet att neka de aktuella domarna och åklagarna löneförhöjning för perioden mellan år 2010 och år 2015 följer dels av att de trädde i tjänst efter ikraftträdandet av ramlag nr 330/2009, dels av att det före detta ikraftträdande inte hade meddelats några domstolsavgöranden, till deras förmån, genom vilka de tillerkänts rätt till löneförhöjningar.
För det första kan artikel 2.2 i direktiv 2000/78 inte tolkas så, att den utgör hinder för att en ny nationell lagstiftning endast tillämpas på situationer som har uppkommit efter det att den har trätt i kraft, eftersom en sådan omständighet endast följer av den tidsmässiga verkan av en ny lag och inte i sig utgör en indirekt diskriminering på grund av ålder.
Det är dessutom uppenbart att de rekryterade personernas ålder inte på något sätt beaktas genom ett kriterium som innebär att tillämpningen av nya regler uteslutande beror på tidpunkten för rekryteringen såsom utgörande en objektiv och neutral omständighet (dom av den 14 februari 2019, Horgan och Keegan,
C‑154/18
,
EU:C:2019:113
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det andra, vad avser avsaknaden av domstolsavgöranden till förmån för de aktuella domarna och åklagarna som meddelats före ikraftträdandet av en ny nationell lagstiftning, genom vilka de tillerkänns rätt till löneförhöjningar, konstaterar domstolen att en sådan särbehandling inte följer av de aktuella domarnas och åklagarnas ålder, utan av att domstolsavgöranden inte har meddelats till deras förmån.
Ett sådant kriterium förefaller således inte på något sätt vara knutet till dessa domares ålder eller till någon annan diskrimineringsgrund som är förbjuden enligt direktiv 2000/78.
Under dessa omständigheter finner domstolen att det av uppgifterna i begäran om förhandsavgörande inte heller framgår att den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet innebär någon som helst indirekt diskriminering på grund av ålder.
Av detta följer att en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet inte omfattas av den allmänna ram som fastställs i artikel 2.2 i direktiv 2000/78 för att bekämpa vissa former av diskriminering på arbetsplatsen.
Av det ovan anförda följer att den andra frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 2.1 och 2.2 i direktiv 2000/78 ska tolkas på så sätt att den inte ska tillämpas på en nationell lagstiftning som, såsom den tolkats i bindande nationell rättspraxis, leder till att den lön som erhålls av vissa domare och åklagare som rekryterats efter ikraftträdandet av denna lagstiftning är lägre än lönen för domare och åklagare som rekryterats före dess ikraftträdande, i den mån lagstiftningen inte ger upphov till någon direkt eller indirekt diskriminering på grund av ålder.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin tredje fråga, som ska prövas härnäst, för att få klarhet i huruvida direktiv 2000/78, eventuellt kompletterat med andra unionsbestämmelser, utgör hinder för varje diskriminering på andra grunder än de som uttryckligen anges i artikel 1 i direktivet.
EU-domstolen erinrar inledningsvis om att enligt denna bestämmelse och artikel 2.1 och 2 b i direktiv 2000/78 är indirekt diskriminering i arbetslivet på grund av ”religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning” förbjuden.
Det framgår av fast rättspraxis att i överensstämmelse med artikel 2.1 i direktivet är uppräkningen av grunderna i artikel 1 i direktivet uttömmande (dom av den 8 oktober 2020, Universitatea Lucian Blaga Sibiu m.fl.,
C‑644/19
,
EU:C:2020:810
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska även påpekas att direktiv 2000/78 antogs med stöd av artikel 13 EG, nu artikel 19 FEUF, i vilken det föreskrivs att Europeiska unionens råd kan vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning.
Domstolen har slagit fast att denna bestämmelse inte avser diskriminering på andra grunder än dem som uttryckligen anges i bestämmelsen, varför den inte kan utgöra rättslig grund för unionsrättsliga åtgärder som syftar till att bekämpa sådan diskriminering (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2011, Agafiţei m.fl.,
C‑310/10
,
EU:C:2011:467
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen finner således att diskriminering på andra grunder än dem som uttryckligen anges i artikel 1 i direktiv 2000/78 inte omfattas av direktivets tillämpningsområde.
Detta konstaterande påverkas inte av den omständighet som den hänskjutande domstolen har anfört, enligt vilken direktiv 2000/78 i detta avseende skulle kunna ”kompletteras” med andra unionsbestämmelser, vilka för övrigt inte har preciserats av den hänskjutande domstolen. Det framgår nämligen inte av någon handling i målet att den särbehandling som de aktuella domarna och åklagarna har gjort gällande skulle omfattas av någon annan specifik unionsbestämmelse.
Av det ovan anförda följer att den tredje frågan ska besvaras enligt följande. Direktiv 2000/78 ska tolkas på så sätt att det endast utgör hinder för diskriminering på någon av de grunder som uttryckligen anges i artikel 1 i direktivet.
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga, som ska prövas sist, för att få klarhet i huruvida artikel 9.1 i direktiv 2000/78 och artikel 47 första stycket i stadgan utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs att fristen för att väcka talan om ersättning på grund av en påstådd diskriminering är tre år från och med den dag då skadan uppkom, oavsett om sökanden har haft kännedom om skadans uppkomst och omfattning eller inte.
Det kan med ens konstateras, med hänsyn till svaret på den andra frågan, av vilket det framgår att den särbehandling som de aktuella domarna och åklagarna har gjort gällande inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2000/78, att det saknas anledning att besvara den första frågan mot bakgrund av bestämmelserna i direktivet.
Eftersom denna fråga även uttryckligen avser en bestämmelse i stadgan, ska det erinras om att stadgans tillämpningsområde definieras i artikel 51.1 i stadgan, enligt vilken dess bestämmelser riktar sig till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten (dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punkt
).
Domstolen har i detta avseende preciserat att begreppet ”tillämpning av unionsrätten”, i den mening som avses i artikel 51 i stadgan, kräver att det finns en anknytning av en viss grad som är starkare än att de ämnesområden som avses bara ligger nära varandra eller att ett ämnesområde har en indirekt inverkan på ett annat (dom av den 6 mars 2014, Siragusa,
C‑206/13
,
EU:C:2014:126
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Av detta följer att de grundläggande rättigheter som garanteras i unionens rättsordning är tillämpliga i samtliga fall som regleras av unionsrätten, men inte i andra fall (dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punkt
).
När unionsbestämmelserna inom det berörda området inte reglerar en viss aspekt eller ålägger medlemsstaterna någon specifik skyldighet med avseende på en viss situation, kan den nationella lagstiftning som en medlemsstat inför vad gäller denna aspekt således inte anses omfattas av stadgans tillämpningsområde och den aktuella situationen kan då inte bedömas mot bakgrund av bestämmelserna i stadgan (dom av den 19 november 2019, TSN och AKT,
C‑609/17 och C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, punkt
och där angiven rättspraxis). I ett sådant fall saknar domstolen följaktligen behörighet och de bestämmelser i stadgan som eventuellt åberopas kan inte i sig grunda någon sådan behörighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 2021, AB m.fl. (Återkallande av en amnesti),
C‑203/20
,
EU:C:2021:1016
, punkt
).
Såsom den rumänska regeringen och kommissionen har understrukit i sina skriftliga yttranden visar i förevarande fall konstaterandet att direktiv 2000/78 inte är tillämpligt i det nationella målet, vilket framgår av punkterna 51–60 ovan, att den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet inte kan anses syfta till att tillämpa unionsrätten, i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
Det ska dessutom påpekas att det i begäran om förhandsavgörande inte hänvisas till någon annan omständighet som ger anledning att anta att det finns en anknytning av en viss grad, enligt den rättspraxis som avses i punkt 73 ovan, mellan den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet och någon annan unionsrättsakt.
Av detta följer att en sådan särbehandling som den som de aktuella domarna och åklagarna har gjort gällande, i förekommande fall, endast följer av nationell rätt vars tolkning uteslutande omfattas av den hänskjutande domstolens behörighet.
Domstolen saknar följaktligen behörighet att besvara den första tolkningsfrågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:

1)
Artikel 2.1 och 2.2 i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet ska tolkas på så sätt att den inte ska tillämpas på en nationell lagstiftning som, såsom den tolkats i bindande nationell rättspraxis, leder till att den lön som erhålls av vissa domare och åklagare som rekryterats efter ikraftträdandet av denna lagstiftning är lägre än lönen för domare och åklagare som rekryterats före dess ikraftträdande, i den mån lagstiftningen inte ger upphov till någon direkt eller indirekt diskriminering på grund av ålder.

2)
Direktiv 2000/78 ska tolkas på så sätt att det endast utgör hinder för diskriminering på någon av de grunder som uttryckligen anges i artikel 1 i direktivet.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: rumänska.