CELEX: 62017CJ0603
Zahtjev za prethodnu odluku
Područje slobode, sigurnosti i pravde
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima
Luganska konvencija II
Sudska nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima
Glava II. odjeljak 5. (članci 18. do 21.)
Nadležnost u području pojedinačnih ugovora o radu

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Konvencije o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobreno Odlukom Vijeća 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008. (
SL 2009., L 147, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 128., u daljnjem tekstu: Luganska konvencija II).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Petera Boswortha i Colina Hurleya, s jedne strane, i društva Arcadia Petroleum Limited i drugih društava, s druge strane, vezano uz zahtjev za naknadu štete koju su ta društva pretrpjela zbog navodnog prijevarnog postupanja P. Boswortha i C. Hurleya.
Pravni okvir
U članku 5. Luganske konvencije II određuje se:
„Osoba s domicilom u državi koju obvezuje ova Konvencija može, u drugoj državi koju obvezuje ova Konvencija, biti suđena:
1.
(a)
u stvarima u vezi s ugovorom pred sudovima u mjestu izvršenja konkretne obveze;
(b)
za potrebe ove odredbe te ako drukčije nije ugovoreno, mjesto izvršenja konkretne obveze je:
–
u slučaju prodaje robe, mjesto u državi koju obvezuje ova Konvencija, u koju je, sukladno ugovoru, roba dostavljena ili trebala biti dostavljena,
–
u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi koju obvezuje ova Konvencija, u kojoj je, sukladno ugovoru, usluga pružena ili trebala biti pružena;
(c)
ako se ne primjenjuje podstavak (b), primjenjuje se podstavak (a);
[…]
3.
u stvarima u vezi s deliktima ili kvazideliktima pred sudovima u mjestu gdje je nastao ili [bi] mogao nastati štetan događaj;
[…]”
Sukladno članku 18. stavku 1. te konvencije:
„U predmetima u vezi s pojedinačnim ugovorima o radu, nadležnost se utvrđuje ovim odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 4. i članak 5. stavak 5.”
U članku 20. stavku 1. te konvencije navodi se:
„Poslodavac može pokrenuti postupak samo pred sudom države koju obvezuje ova Konvencija u kojoj zaposlenik ima domicil.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Arcadia London, Arcadia Singapore i Arcadia Switzerland društva su koja se bave djelatnošću trgovanja sirovom naftom i naftnim derivatima. Ta društva pripadaju grupi Arcadia koja je u stopostotnom vlasništvu društva Farahead Holdings Ltd.
P. Bosworth i C. Hurley britanski su državljani s prebivalištem u Švicarskoj, a u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka bili su
chief executive officer
odnosno
chief financial officer
grupe Arcadia. Osim toga, bili su direktori društava Arcadia London, Arcadia Singapore i Arcadia Switzerland, a s jednim od njih bili su vezani ugovorom o radu koji su sastavili oni sami ili je on bio sastavljen po njihovim uputama.
U tužbi podnesenoj 12. veljače 2015. Arcadia London, Arcadia Singapore, Arcadia Switzerland i Farahead Holdings (u daljnjem tekstu zajedno: Arcadia) postavili su zahtjeve pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Queen's Bench, Trgovački sud, Ujedinjena Kraljevina) protiv više osoba, među kojima i P. Boswortha i C. Hurleyja. Tim se zahtjevima potraživala naknada štete koju je grupa Arcadia pretrpjela zbog navodnih malverzacija u koje su bila uključena društva iz te grupe.
Arcadijina tužba temeljila se na prigovorima o tajnom dogovaranju na nezakonit način (
unlawful means conspiracy
), zlouporabi povjerenja (
breach of fiduciary duty
) i povredi izričitih ili implicitnih ugovornih obveza (
breach of express and/or implied contractual duties
) koje proizlaze iz njihovih ugovora o radu.
U podnesku od 9. ožujka 2015. P. Bosworth i C. Hurley osporavali su nadležnosti sudova Ujedinjene Kraljevine za odlučivanje o zahtjevima za naknadu štete koje je istaknula Arcadia, a odnosili su se na njih, s obrazloženjem da se na njih primjenjuju odredbe glave II. odjeljka 5. Luganske konvencije II koje uređuju pravila o nadležnosti u području pojedinačnih ugovora o radu, te da ti zahtjevi sukladno navedenim odredbama moraju biti podneseni pred sudovima države na čijem području oni imaju prebivalište, odnosno pred švicarskim sudovima.
Nakon tog prigovora Arcadia je izmijenila svoju tužbu. Povukla je svoje tvrdnje u vezi s povredom ugovornih obveza i povredom tih obveza kao nezakonitog sredstva korištenog u okviru kaznenog djela tajnog dogovaranja.
Presudom od 1. travnja 2015. High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Queen's Bench, Trgovački sud) proglasio se nadležnim za razmatranje prigovora o tajnom dogovaranju na nezakonit način (
unlawful means conspiracy
) i zlouporabi povjerenja (
breach of fiduciary duty
), istaknutih u potporu navedenom zahtjevu za naknadu štete, uz iznimku, kada je riječ o ovom posljednjem prigovoru, činjenica koje su se dogodile u vrijeme kad su P. Bosworth i C. Hurley bili vezani ugovorom o radu za jedno od društava grupe Arcadia jer se, prema mišljenju tog suda, te činjenice odnose na područje pojedinačnih ugovora o radu, pa sukladno članku 20. stavku 1. Luganske konvencije II spadaju u nadležnost švicarskih sudova.
P. Bosworth i C. Hurley protiv te su se presude žalili pred Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina).
Navedeni je sud presudom od 19. kolovoza 2016. odbio tu žalbu. P. Bosworth i C. Hurley protiv te su presude podnijeli žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev.
U tim je okolnostima Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Koji su pravilni kriteriji za određivanje je li zahtjev poslodavca protiv zaposlenika ili bivšeg zaposlenika (u daljnjem tekstu: zaposlenik) ‚predmet […] u vezi s’ pojedinačnim ugovorom o radu u smislu glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije [II]?
(a)
Je li dovoljno, da bi se na zahtjev poslodavca protiv zaposlenika primjenjivale odredbe članaka 18. do 21. [Luganske konvencije II], da je poslodavac također
mogao
isticati da sporno ponašanje predstavlja povredu obveza iz pojedinačnog ugovora o radu koju je počinio zaposlenik, iako se zahtjev koji je poslodavac stvarno iznio ne poziva ni na kakvu povredu tog ugovora niti je ističe ili stavlja na teret, nego iznosi (primjerice) jedan ili više prigovora navedenih u točkama 26. i 27. prikaza činjeničnog stanja i pitanja?
(b)
Ili je pak pravilan kriterij da se na zahtjev poslodavca protiv zaposlenika primjenjuju odredbe članaka 18. do 21. [Luganske konvencije II] samo ako je obveza na kojoj se zahtjev temelji zbilja obveza iz ugovora o radu? U slučaju potvrdnog odgovora, može li se iz toga zaključiti da zahtjev koji se temelji samo na povredi obveze koja je nastala neovisno o ugovoru o radu (i koja eventualno nije obveza na koju je zaposlenik ‚svojevoljno pristao’), nije obuhvaćen odredbama navedenog odjeljka 5.?
(c)
Ako nijedan od tih kriterija nije pravilan, koji je onda pravilni kriterij?
2.
Ako neko društvo i fizička osoba sklope ‚ugovor’ (u smislu članka 5. stavka 1. [Luganske konvencije II]), u kojoj mjeri mora postojati odnos podređenosti između tog društva i te fizičke osobe da bi navedeni ugovor bio ‚pojedinačni ugovor o radu’ u smislu odjeljka 5. [te konvencije]? Može li takav odnos postojati ako fizička osoba ima mogućnost odrediti (i stvarno odredi) uvjete svojeg ugovora s tim društvom i samostalno nadzire tekuće poslove društva i obavljanje svojih dužnosti, ali su dioničar ili dioničari tog društva ovlašteni raskinuti taj odnos?
3.
Ako se odredbe glave II. odjeljka 5. Luganske konvencije [II] primjenjuju samo na zahtjeve na koje bi se, da tih odredbi nema, primjenjivao članak 5. stavak 1. navedene konvencije, koji su pravilni kriteriji za određivanje primjenjuje li se na zahtjev članak 5. stavak 1.?
(a)
Je li pravilni kriterij taj da se na zahtjev primjenjuje članak 5. stavak 1. ako bi poslodavac mogao isticati da sporno ponašanje predstavlja povredu ugovorne obveze, iako se zahtjev koji je poslodavac stvarno iznio ne poziva ni na kakvu povredu predmetnog ugovora niti je ističe ili stavlja na teret?
(b)
Ili je pak pravilan kriterij da se na zahtjev primjenjuje članak 5. stavak 1. [Luganske konvencije II] samo ako je obveza na kojoj se on stvarno temelji ugovorna obveza? U slučaju potvrdnog odgovora, može li se iz toga zaključiti da zahtjev koji se temelji samo na povredi obveze koja je nastala neovisno o ugovoru (i koja eventualno nije obveza na koju je tuženik ‚svojevoljno pristao’) nije obuhvaćen člankom 5. stavkom 1.?
(c)
Ako nijedan od tih kriterija nije pravilan, koji je onda pravilni kriterij?
4.
U okolnostima kad:
–
su društva A i B dio iste grupe društava;
–
tuženik X
de facto
obavlja dužnost glavnog izvršnog direktora te grupe društava (kao što je P. Bosworth to činio za grupu Arcadia; prikaz činjeničnog stanja i pitanja, t. 14.); X‑a je zaposlilo jedno od društava iz grupe, društvo A (te je on stoga zaposlenik društva A) (kao što je to povremeno bio P. Bosworth u okolnostima navedenima u prikazu činjeničnog stanja i pitanja, t. 15.), pa s gledišta nacionalnog prava on nije zaposlenik društva B;
–
društvo A istaknulo je zahtjev protiv X‑a, pri čemu se na taj zahtjev primjenjuju članci 18. do 21. [Luganske konvencije II]; i
–
drugo društvo iz iste grupe, društvo B, također je iznijelo zahtjev protiv X‑a na temelju istih prigovora kao i zahtjev društva A;
koji su pravilni kriteriji za određivanje primjenjuje li se na zahtjev društva B odjeljak 5. [Luganske konvencije II]? Osobito:
(a)
Ovisi li odgovor na pitanje o tome je li između X‑a i društva B postojao ‚pojedinačni ugovor o radu’ u smislu odjeljka 5. [Luganske konvencije II] i, ako ovisi, koji su pravilni kriteriji za određivanje da je takav ugovor o radu postojao?
(b)
Treba li društvo B smatrati X‑ovim ‚poslodavcem’ za potrebe glave II. odjeljka 5. [Luganske konvencije II] odnosno primjenjuju li se na njegov zahtjev protiv X‑a [vidjeti gornju točku 4. četvrtu alineju] članci 18. do 21. [Luganske konvencije II] na isti način kao što se na zahtjev društva A protiv X‑a primjenjuju te iste odredbe? Osobito:
i.
Primjenjuje li se na zahtjev društva B članak 18. [Luganske konvencije II] samo ako je obveza na kojoj se temelji obveza iz ugovora o radu sklopljenog između društva B i X‑a?
ii.
Ili se pak na taj zahtjev primjenjuje članak 18. [Luganske konvencije II] ako bi prigovori navedeni u zahtjevu predstavljali povredu obveza iz ugovora o radu između društva A i X‑a?
(c)
Ako nijedan od tih kriterija nije pravilan, koji je onda pravilni kriterij?”
Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka
Nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika P. Bosworth i C. Hurley podneskom dostavljenim tajništvu Suda zatražili su da se odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda. U prilog svojem zahtjevu oni su u bitnome naveli da je nezavisni odvjetnik u točki 45. mišljenja svoju ocjenu temeljio na pogrešnim činjeničnim elementima koji ne odgovaraju činjeničnim elementima koje je utvrdio sud koji je uputio zahtjev.
Sukladno navedenom članku 83., Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti otvaranje ili ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.
To nije tako u ovom predmetu. Naime, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika Sud smatra da raspolaže svim informacijama potrebnima za donošenje odluke i da predmet nije potrebno ispitivati u odnosu na novu činjenicu koja bi mogla imati odlučujući utjecaj na njegovu odluku ili u odnosu na argument o kojem se pred njime nije raspravljalo.
Prema tome, Sud smatra da nema potrebe da se određuje ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
O prethodnim pitanjima
Budući da prvo, treće i četvrto pitanje počivaju na pretpostavci da su ugovori kojima su P. Bosworth i C. Hurley bili vezani s pojedinim društvima iz grupe Arcadia bili „pojedinačni ugovori o radu” u smislu odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II, Sud smatra da u prvom redu treba ispitati drugo pitanje.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li odredbe glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II tumačiti na način da se ugovor sklopljen između društva i fizičke osobe može smatrati „pojedinačnim ugovorom o radu” u smislu tih odredbi ako ta osoba ima mogućnost određivanja uvjeta tog ugovora ili ih stvarno odredi i ako ima ovlast samostalno nadzirati tekuće poslovanje tog društva i izvršavanje svojih dužnosti, ali su pritom dioničar ili dioničari tog društva ovlašteni raskinuti taj ugovor.
Imajući u vidu jednakost teksta tih odredbi i odredbi iz poglavlja II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2001., L 12, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), tumačenje koje je Sud dao u pogledu ovih potonjih odredbi može se prenijeti na tumačenje odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II (vidjeti u tom smislu presudu od 4. prosinca 2014., H,
C‑295/13
,
EU:C:2014:2410
, t.
31.
i
32.
).
Da bi se utvrdilo primjenjuju li se odredbe glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II u slučaju poput onoga iz glavnog postupka, treba ispitati može li se u slučaju P. Boswortha i C. Hurleyja smatrati da ih je „pojedinačni ugovor o radu” u smislu članka 18. stavka 1. te konvencije vezivao s jednim od društava iz grupe Arcadia, te može li ih se stoga smatrati „zaposlenicima” u smislu članka 18. stavka 2. te konvencije (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr.,
C‑47/14
,
EU:C:2015:574
, t.
34.
).
U tom pogledu valja podsjetiti da se takva kvalifikacija ne može odrediti na temelju nacionalnog prava (presuda od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr.,
C‑47/14
,
EU:C:2015:574
, t.
36.
) i da, radi osiguravanja pune učinkovitosti Luganske konvencije II te konkretno njezina članka 18., pravne pojmove koje ona sadržava treba samostalno tumačiti na način koji je zajednički za sve ugovorne strane (vidjeti u tom smislu presude od 19. srpnja 2012., Mahamdia,
C‑154/11
,
EU:C:2012:491
, t.
42.
, i od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr.,
C‑47/14
,
EU:C:2015:574
, t.
37.
).
Kada je riječ o pojmu „zaposlenik”, treba također podsjetiti na to da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda taj pojam mora definirati u skladu s objektivnim kriterijima koji karakteriziraju radni odnos, imajući u vidu prava i obveze osoba o kojima je riječ. Međutim, glavna značajka radnog odnosa jest činjenica da neka osoba kroz određeno vrijeme za drugu osobu i pod njezinim vodstvom obavlja poslove, za što dobiva primanja (vidjeti, među ostalim, presudu od 20. rujna 2007., Kiiski,
C‑116/06
,
EU:C:2007:536
, t.
25.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da radni odnos pretpostavlja postojanje odnosa podređenosti između zaposlenika i njegova poslodavca, a da postojanje takvog odnosa treba ocjenjivati u svakom pojedinom slučaju s obzirom na sve elemente i okolnosti svojstvene odnosima između stranaka (presude od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr.,
C‑47/14
,
EU:C:2015:574
, t.
46.
, i od 20. studenoga 2018., Sindicatul Familia Constanţa i dr.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
, t.
42.
).
Osim toga valja istaknuti da, prema tekstu odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II, sklapanje ugovora nije uvjet za primjenu pravila o posebnoj nadležnosti predviđenih tim odredbama, pa stoga, kao što je to nezavisni odvjetnik u bitnome naveo u točkama 34. do 36. svojeg mišljenja, nepostojanje formalnog ugovora ne isključuje postojanje radnog odnosa koji bi potpadao pod pojam „pojedinačnog ugovora o radu” u smislu tih odredbi.
Međutim, takav se odnos može smatrati „pojedinačnim ugovorom o radu” u smislu odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II samo ako između društva i direktora društva o kojima je riječ postoji odnos podređenosti.
U konkretnom slučaju treba podsjetiti da su, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, P. Bosworth i C. Hurley bili
chief executive officer
odnosno
chief financial officer
grupe Arcadia, da su bili direktori društava Arcadia London, Arcadia Singapore i Arcadia Switzerland, da ih je s jednim od tih društava vezivao ugovor o radu koji su sastavili oni sami ili je on bio sastavljen po njihovim uputama, te da su uvijek djelovali u ime i za račun svih društava grupe Arcadia.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je i da su P. Bosworth i C. Hurley vršili nadzor nad osobom koja ih je zapošljavala kao i nad mjestom i uvjetima pod kojima su bili zaposleni.
U takvim okolnostima očito je da su P. Bosworth i C. Hurley imali nezanemarivu mogućnost utjecaja na društvo Arcadia, slijedom čega treba zaključiti da nije postojao odnos podređenosti (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr.,
C‑47/14
,
EU:C:2015:574
, t.
47.
), i to neovisno o činjenici jesu li oni imali udjela u kapitalu društva Arcadia.
U tom je pogledu bez utjecaja činjenica da su P. Bosworth i C. Hurley bili odgovorni pred dioničarima grupe Arcadia, koji su putem Farahead Holdingsa imali ovlast zaposliti ih ili im dati otkaz.
Naime, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 46. svojeg mišljenja, upravo kao ni opće smjernice koje direktor dobiva od dioničara društva kojim upravlja u pogledu usmjeravanja njegova poslovanja, tako ni zakonski mehanizmi kontrole od strane dioničara sami po sebi ne znače da postoji odnos podređenosti. Stoga sama činjenica da dioničari imaju ovlast razriješiti direktora društva ne može biti dovoljna za zaključak da takav odnos postoji.
Iz toga slijedi da ugovor sklopljen između društva i njegova direktora, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, ne predstavlja „pojedinačni ugovor o radu” u smislu odredbi glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II.
Slijedom navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da odredbe glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Luganske konvencije II treba tumačiti na način da ugovor sklopljen između društva i fizičke osobe koja obavlja dužnosti njezina direktora ne stvara među njima odnos podređenosti te se stoga ne može smatrati „pojedinačnim ugovorom o radu” u smislu tih odredbi ako, iako su dioničar ili dioničari tog društva ovlašteni raskinuti taj ugovor, ta osoba ima mogućnost određivanja uvjeta tog ugovora ili ih stvarno odredi i ima ovlast samostalno nadzirati tekuće poslovanje tog društva i izvršavanje svojih dužnosti.
O prvom, trećem i četvrtom pitanju
Imajući u vidu odgovor na drugo pitanje, nema potrebe odgovarati na prvo, treće i četvrto pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Odredbe glave II. odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Konvencije o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobreno Odlukom Vijeća 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008., treba tumačiti na način da ugovor sklopljen između društva i fizičke osobe koja obavlja dužnosti njezina direktora ne stvara među njima odnos podređenosti te se stoga ne može smatrati„pojedinačnim ugovorom o radu” u smislu tih odredbi ako, iako su dioničar ili dioničari tog društva ovlašteni raskinuti taj ugovor, ta osoba ima mogućnost određivanja uvjeta tog ugovora ili ih stvarno odredi i ima ovlast samostalno nadzirati tekuće poslovanje tog društva i izvršavanje svojih dužnosti.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski