CELEX: 62021CJ0411
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
SESV 56 straipsnis
Laisvė teikti paslaugas
Kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių kūrimo ir gamybos paslaugos
Abonentinės televizijos paslaugų operatoriai
Abonentinis mokestis, kurį turi mokėti abonentinės televizijos operatoriai
Pajamų iš šio mokesčio skyrimas
Apribojimas
Pernelyg neapibrėžtas ir pernelyg netiesioginis poveikis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 56 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Instituto do Cinema e do Audiovisual IP
(Kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių institutas, toliau – ICA) ir
NOWO Communications SA
(toliau – NOWO) ginčą dėl abonentinės televizijos paslaugų operatorių mokėtino mokesčio nustatymo.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
ICA yra institucija, kuriai pagal 2012 m. rugsėjo 6 d.
Lei n.
o
55/2012 – Princípios de ação do Estado no quadro do fomento, desenvolvimento e proteção da arte do cinema e das atividades cinematográficas e audiovisuais
(Įstatymas Nr. 55/2012 – Valstybės veiklos principai skatinant, plėtojant ir saugant kino meną ir kinematografijos bei audiovizualinę veiklą) (
Diário da República
, I serija, Nr. 173/2012, 2012 m. rugsėjo 6 d.) pavesta remti (visų pirma finansiškai) kinematografijos ir audiovizualinę veiklą.
Ši parama finansuojama, be kita ko, iš pajamų, gaunamų iš metinio abonentinio mokesčio, kurį turi mokėti abonentinės televizijos operatoriai pagal šio įstatymo 10 straipsnio 2 dalį (toliau – abonentinis mokestis), ir reklamos transliavimo mokesčio, numatyto minėto įstatymo 10 straipsnio 1 dalyje.
2013 m. rugpjūčio mėnesį ICA, kaip už abonentinio mokesčio rinkimą atsakinga institucija, pareikalavo iš abonentinės televizijos operatoriaus NOWO 886042,50 EUR šio mokesčio.
NOWO apskundė šį apmokestinimą
Tribunal Administrativo e Fiscal de Almada
(Almados administracinis ir mokesčių teismas, Portugalija), iš esmės remdamasi abonentinio mokesčio prieštaravimu Sąjungos teisei.
Tas teismas patenkino NOWO skundą ir nusprendė, kad, atsižvelgiant į paramos kinematografijos ir audiovizualinei veiklai schemos tikslą ir bruožus, ši schema prieštarauja SESV 56 straipsniui. Visų pirma jis nusprendė, kad pajamomis, gautomis renkant abonentinį mokestį, siekiama tik finansuoti Portugalijos kinematografijos kūrinių skatinimą ir sklaidą, todėl šių pajamų skyrimas sumažina nacionalinės gamybos sąnaudas, palyginti su užsienio gamybos sąnaudomis, taigi netiesiogiai diskriminuoja šių paslaugų teikimą tarp valstybių narių, palyginti su jų teikimu nacionalinėje teritorijoje.
ICA apskundė tą sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir teigė, kad abonentinis mokestis atitinka Sąjungos teisę, nes, be kita ko, juo nepažeidžiamas SESV 56 straipsnis.
Šiuo klausimu jis tvirtina, kad nėra jokio tarpvalstybinio elemento, kuris pateisintų SESV 56 straipsnio taikymą, nes abonentinės televizijos paslaugų teikimo veikla apsiriboja Portugalijos teritorija. Be to, jo teigimu, pirmosios instancijos teismas rėmėsi klaidinga prielaida, kad minėtu abonentiniu mokesčiu siekiama tik finansuoti Portugalijos kinematografijos kūrinių skatinimą ir sklaidą, o šis finansavimas naudingas ir Europos kūriniams. Galiausiai ICA mano, kad net jei pajamos iš šio mokesčio būtų skirtos nacionaliniams kūriniams finansuoti, nesant įrodymų, kad televizijos paslaugų operatoriai dėl nacionaliniams kūriniams suteikto finansavimo ir paramos pirmenybę teiks nacionalinių, o ne Europos kūrinių įsigijimui, negalima daryti išvados, kad šis mokestis prieštarauja Sąjungos teisei.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad būtina kreiptis į Teisingumo Teismą, nes kyla didelių abejonių dėl abonentinio mokesčio atitikties SESV 56 straipsniui.
Šiomis aplinkybėmis
Supremo Tribunal Administrativo
(Aukščiausiasis administracinis teismas, Portugalija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Įstatymo Nr. 55/2012] 10 straipsnio 2 dalis, aiškinama taip, kad joje numatytas mokestis skirtas tik Portugalijos kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių skatinimui ir sklaidai finansuoti, gali lemti paslaugų teikimo tarp valstybių narių netiesioginę diskriminaciją, palyginti su atitinkamu teikimu nacionalinėje teritorijoje, ir apsunkinti paslaugų teikimą tarp valstybių narių, palyginti su paslaugų teikimu vien nacionalinėje teritorijoje, taip pažeidžiant SESV 56 straipsnio nuostatas?
2.
Ar atsakymą į pirmąjį klausimą gali pakeisti aplinkybė, kad kitose Europos Sąjungos valstybėse narėse egzistuoja schemos, identiškos Įstatyme Nr. 55/2012 numatytai schemai arba panašios į ją?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinės teisės norma, kuria nustatomas kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių skatinimui ir sklaidai finansuoti skirtas mokestis.
Pirma, reikia pažymėti, kad šis klausimas grindžiamas prielaida, jog pajamos iš Įstatymo Nr. 55/2012 10 straipsnio 2 dalyje nustatyto abonentinio mokesčio skiriamos Portugalijos kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių skatinimui ir sklaidai finansuoti.
Vis dėlto iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad, pirma, toks aiškinimas akivaizdžiai neišplaukia iš šio įstatymo nuostatų ir, antra, šį nacionalinės teisės aiškinimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ginčija ICA, o dabar vykstančiame procese – tiek ICA, tiek Komisija.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytą teisinį pagrindą ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma reikšmingumo prezumpcija (2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai teismų bendradarbiavimo procedūrai, Teisingumo Teismas visų pirma neprivalo tikrinti nacionalinio teismo pateikto nacionalinės teisės išaiškinimo tikslumo ar juo abejoti, nes toks aiškinimas priklauso išimtinei nacionalinio teismo kompetencijai. Be to, gavęs nacionalinio teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas turi vadovautis šio teismo pateiktu nacionalinės teisės aiškinimu (2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Todėl Teisingumo Teismas negali abejoti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktu nacionalinės teisės aiškinimu, ypač dėl pajamų iš abonentinio mokesčio skyrimo.
Antra, per procesą Teisingumo Teisme Komisija ir Graikijos Respublika nurodė: kadangi iš Portugalijos teisės aktų aiškiai nematyti, kad iš abonentinio mokesčio gaunamos pajamos skiriamos tik Portugalijos kinematografijos ir audiovizualinei veiklai skatinti, šis mokestis turi būti vertinamas atsižvelgiant ne į SESV 56 straipsnį, bet į kitas Sąjungos teisės nuostatas. Taigi, viena vertus, Komisijos teigimu, abonentinis mokestis yra pagalbos audiovizualiniams kūriniams schemos, kaip ji suprantama pagal 2014 m. birželio 17 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 651/2014, kuriuo tam tikrų kategorijų pagalba skelbiama suderinama su vidaus rinka taikant [SESV] 107 ir 108 straipsnius (
OL L 187, 2014, p. 1
), 54 straipsnį. Kita vertus, šios institucijos ir Graikijos Respublikos teigimu, abonentinis mokestis atitinka 2010 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2010/13/ES dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų tam tikrų nuostatų, susijusių su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikimu, derinimo (Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva) (
OL L 95, 2010, p. 1
), kurios nuostatomis valstybėms narėms leidžiama nustatyti finansinius įnašus žiniasklaidos paslaugų teikėjams, įsteigtiems jų teritorijoje, jeigu surinktomis lėšomis siekiama remti Europos kūrinių gamybą.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas suformulavo klausimą nurodęs tik tam tikras Sąjungos teisės nuostatas, netrukdo Teisingumo Teismui pateikti jam išsamaus išaiškinimo, kuris gali būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar jis apie tai užsimena savo pateiktuose klausimuose (2017 m. kovo 7 d. Sprendimo X ir X,
C‑638/16 PPU
,
EU:C:2017:173
,
punktas).
Vis dėlto reikia priminti, kad tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi apibrėžti klausimų, kuriuos jis ketina pateikti Teisingumo Teismui, dalyką. Tik nacionaliniai teismai, į kuriuos kreiptasi dėl ginčo ir kurie turi prisiimti atsakomybę dėl savo sprendimo, atsižvelgdami į kiekvienos bylos ypatumus turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo būtinumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą (2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Belgian Electronic Sorting Technology,
C‑657/11
,
EU:C:2013:516
,
punktas).
Net jeigu negalima atmesti to, kad Reglamento Nr. 651/2014 ir Direktyvos 2010/13 nuostatos yra reikšmingos skatinant kinematografijos ir audiovizualinių kūrinius ir juos finansuojant, vis dėlto Teisingumo Teismas negali pakeisti šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kuriuo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdamas įvertinti abonentinio mokesčio atitiktį SESV 56 straipsniui, prašė išaiškinti tik šią nuostatą, dalyko.
Dėl šios nuostatos aiškinimo reikia priminti, kad pagal SESV 56 straipsnį Sąjungoje uždraudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams subjektams, įsisteigusiems kitoje valstybėje narėje negu valstybė, kurios subjektas yra asmuo, kuriam tos paslaugos teikiamos.
Nacionalinės priemonės, kuriomis draudžiama naudotis šia laisve, sukeliama nepatogumų tai daryti ar dėl kurių naudojimasis šia laisve tampa mažiau patrauklus, yra tokie laisvės teikti paslaugas apribojimai (2020 m. kovo 3 d. Sprendimo Google Ireland,
C‑482/18
,
EU:C:2020:141
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Tokie laisvės teikti paslaugas apribojimai gali būti leidžiami, tik jeigu jais siekiama SESV atitinkančio teisėto tikslo ir jie pateisinami privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, su sąlyga, kad tokiu atveju jie yra tinkami siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (2019 m. birželio 18 d. Sprendimo Austrija / Vokietija,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taip pat reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją laisve teikti paslaugas naudojasi ir paslaugų teikėjas, ir jų gavėjas (2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International,
C‑42/07
,
EU:C:2009:519
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia nustatyti, ar abonentinis mokestis riboja paslaugų teikimą Sąjungoje, nes pajamų iš šio mokesčio skyrimas Portugalijos kinematografijos ir audiovizualiniams kūriniams gaminti ir skatinti sumažintų Portugalijoje įsisteigusių paslaugų teikėjų teikiamų paslaugų sąnaudas ir palengvintų galimybę naudotis šiomis paslaugomis paslaugų, kurias teikia kitose valstybėse narėse įsisteigę paslaugų teikėjai, nenaudai.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, pirma, kad tiek audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjai, tiek abonentinės televizijos paslaugų operatoriai, kaip antai NOWO, vykdydami savo veiklą yra kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių gamybos paslaugų gavėjai ir gali remtis SESV 56 straipsniu.
Antra, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad Įstatymo Nr. 55/2012 10 straipsnio 2 dalimi norima ne reglamentuoti kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių gamybos paslaugas, o nustatyti abonentinės televizijos operatoriams taikomą mokestį, kuriuo siekiama finansuoti tokių kūrinių skatinimą ir sklaidą.
Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad nacionalinės teisės aktas, kuriuo nesiekiama reglamentuoti atitinkamų įmonių paslaugų teikimo sąlygų ir kurio galimas ribojamasis poveikis laisvei teikti paslaugas yra pernelyg neapibrėžtas ir pernelyg netiesioginis, kad jame įtvirtinta pareiga galėtų būti laikoma ribojančia šią laisvę, neprieštarauja SESV 56 straipsnyje nustatytam draudimui (2022 m. balandžio 27 d. Sprendimo Airbnb Ireland,
C‑674/20
,
EU:C:2022:303
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju, nesant paaiškinimo dėl bendros pajamų iš abonentinio mokesčio sumos ir atsižvelgiant į tai, kad pajamos iš šio mokesčio skiriamos kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių gamybai visame šiame ekonomikos sektoriuje skatinti, negalima teigti, kad šis mokestis riboja laisvę teikti paslaugas.
Visų pirma, atsižvelgiant į Teisingumo Teismui pateiktą bylos medžiagą, neįmanoma apskaičiuoti paramos kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių, kurie finansuojami iš pajamų, gaunamų iš abonentinio mokesčio, kūrimui ir gamybai bendros sumos. Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti tik tiek, kad nagrinėjamu atveju bendrovės NOWO už 2013 m. mokėtina šio mokesčio suma sudaro 886042,50 EUR, o pajamos iš minėto abonentinio mokesčio turi būti skiriamos visam kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių gamybos sektoriui remti ir ši suma turi būti vertinama atsižvelgiant į bendras kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių gamybos sąnaudas.
Toliau reikia pažymėti, kad norint pagaminti kinematografijos ar audiovizualinį kūrinį reikia, kad įsitrauktų daug įvairių paslaugų teikėjų, dalyvaujančių įvairiuose gamybos etapuose ir siūlančių įvairias paslaugas.
Galiausiai, kadangi skirstant pajamas iš abonentinio mokesčio taikomos tam tikros sąlygos, negalima tvirtinti, kad jų bus skirta kiekvienam pagamintam kūriniui.
Iš to matyti, kad finansinė parama, kurios bendra suma nėra nustatyta, skirstoma dideliam kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių ir paslaugų teikėjų, dalyvaujančių įvairiuose gamybos etapuose, skaičiui taikant tam tikras sąlygas, todėl šios paramos poveikis kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių gamybos paslaugų kainai, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą informaciją, turi būti laikomas neužtikrintu ar net hipotetiniu.
Be to, kaina nėra vienintelis kintamasis, lemiantis kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių įsigijimą.
Iš tiesų televizijos paslaugų operatoriaus pasirinkimas įsigyti kinematografijos ar audiovizualinius kūrinių taip pat priklauso nuo kultūrinių veiksnių, visų pirma nuo kiekvienoje valstybėje narėje vyraujančių ypatumų ir visuomenės lūkesčių.
Taigi, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą informaciją, negalima nustatyti, kad pajamų iš abonentinio mokesčio skyrimas skatintų Portugalijos kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių gamybos paslaugas kitose valstybėse narėse įsisteigusių paslaugų teikėjų teikiamų paslaugų nenaudai, todėl tokiomis aplinkybėmis galimas poveikis, kurį abonentinis mokestis galėtų turėti audiovizualinių ir kinematografijos kūrinių gamybos paslaugų teikimui, turi būti laikomas pernelyg neapibrėžtu ir pernelyg netiesioginiu, kad reikštų apribojimą, kaip jis suprantamas pagal SESV 56 straipsnį.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama nacionalinės teisės norma, kuria nustatomas kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių skatinimui ir sklaidai finansuoti skirtas mokestis, jeigu jo galimas poveikis laisvei teikti tokių kūrinių gamybos paslaugas yra pernelyg neapibrėžtas ir pernelyg netiesioginis, kad reikštų apribojimą, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar atsakymą į pirmąjį klausimą gali pakeisti aplinkybė, kad kitose Sąjungos valstybėse narėse egzistuoja schemos, identiškos Įstatyme Nr. 55/2012 numatytai schemai arba panašios į ją.
Antrasis klausimas grindžiamas prielaida, kad abonentiniam mokesčiui taikomas SESV 56 straipsnyje nustatytas draudimas. Tačiau iš atsakymo į pirmąjį klausimą matyti, kad, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą informaciją, taip nėra. Todėl į šį klausimą atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:

SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama nacionalinės teisės norma, kuria nustatomas kinematografijos ir audiovizualinių kūrinių skatinimui ir sklaidai finansuoti skirtas mokestis, jeigu jo galimas poveikis laisvei teikti tokių kūrinių gamybos paslaugas yra pernelyg neapibrėžtas ir pernelyg netiesioginis, kad reikštų apribojimą, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: portugalų.