CELEX: 62015CJ0657
Apelācija
Valsts atbalsts
LESD 107. panta 1. punkts
Apraides sabiedriskie pakalpojumi
Pasākumi, ko Dānijas iestādes veikušas Dānijas raidorganizācijas TV2/Danmark labā
Jēdziens “atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko piešķir no valsts līdzekļiem”
Spriedums Altmark

Ar apelācijas sūdzību
Viasat Broadcasting UK Ltd
(turpmāk tekstā – “
Viasat
”) lūdz daļēji atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 24. septembra spriedumu
TV2/Danmark
/Komisija (T‑674/11, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2015:684
), ar kuru tā, pirmkārt, atcēla Komisijas 2011. gada 20. aprīļa Lēmumu 2011/839/ES par Dānijas īstenotajiem pasākumiem (C 2/03) attiecībā uz
TV2/Danmark
(
OV 2011, L 340, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl Komisija uzskatīja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar
Fonds TV2
starpniecību pārskaitīti
TV2/Danmark
, ir valsts atbalsts, un, otrkārt,
TV2/Danmark A/S
prasību, kurā lūgts daļēji atcelt šo lēmumu, pārējā daļā noraidīja.
Tiesvedības rašanās fakti
TV2/Danmark
ir Dānijas raidsabiedrība, kas tika izveidota 1986. gadā. Sākumā tā tika izveidota kā valsts neatkarīgs uzņēmums, bet no 2003. gada 1. janvāra grāmatvedības un nodokļu jautājumos tā tika pārveidota par akciju sabiedrību.
TV2/Danmark
ir otrā sabiedriskās televīzijas raidstacija Dānijā, savukārt pirmā ir
Danmarks Radio
.
TV2/Danmark
uzdevums ir veidot un raidīt valsts mēroga un reģionālos televīzijas raidījumus. Šai apraidei var izmantot radioiekārtas, satelītu vai kabeļu sistēmas.
TV2/Danmark
sabiedrisko pakalpojumu saistības nosaka kultūras ministrs.
Papildus sabiedriskajām raidorganizācijām Dānijas televīzijas tirgū ir arī komerciālas raidorganizācijas. It īpaši runa ir, pirmkārt, par
Viasat Broadcasting UK Ltd
(turpmāk tekstā – “
Viasat
”) un, otrkārt, par sabiedrību kopumu, kas sastāv no
SBS TV A/S
un
SBS
Danish Television Ltd
(turpmāk tekstā – “
SBS
”).
TV2/Danmark
sākotnēji tika izveidota, izmantojot valsts aizdevumu ar procentiem, un tās darbībai, tāpat kā
Danmarks Radio
gadījumā, bija jābūt finansētai, izmantojot peļņu no licenču maksas, ko maksā visi Dānijas televīzijas skatītāji. Likumdevējs tomēr nolēma, ka
TV2/Danmark
atšķirībā no
Danmarks Radio
būšot iespēja izmantot arī peļņu no darbības reklāmas jomā.
Pamatojoties uz sabiedrības
SBS Broadcasting SA/Tv Danmark
2000. gada 5. aprīlī iesniegto sūdzību, Komisijas 2004. gada 19. maija Lēmumā 2006/217/EK par Dānijas īstenotajiem pasākumiem attiecībā uz
TV2/Danmark
(
OV 2006, L 85, 1. lpp.
, labojums
OV 2006, L 368, 112. lpp.
; turpmāk tekstā – “
TV2 I
lēmums”) tika veikta
TV2/Danmark
finansēšanas sistēmas pārbaude. Šis lēmums attiecās uz laika posmu no 1995. līdz 2002. gadam un uz turpmāk uzskaitītajiem pasākumiem: ieņēmumi no licenču maksas, pārskaitījumi no fondiem, kuriem ir uzticēta
TV2/Danmark
finansēšana (
Fonds TV2
un
Radiofonden
),
ad hoc
piešķirto summu pārskaitījumi, atbrīvojums no uzņēmumu ienākuma nodokļa, atbrīvojums no
TV2/Danmark
dibināšanas kapitāla aizņēmuma procentu likmēm un daļu iemaksām, valsts garantija aizņēmumam uzņēmuma darbības nodrošināšanai, kā arī izdevīgi nosacījumi licenču maksas maksāšanai, ko
TV2/Danmark
maksā par valsts raidītāja frekvences izmantošanu (turpmāk tekstā visi kopā – “attiecīgie pasākumi”). Visbeidzot Komisijas veiktā izmeklēšana attiecās arī uz
TV2/Danmark
piešķirtajām tiesībām pārraidīt vietējo frekvenču tīklā un visu kopīgo antenu iekārtu īpašnieku pienākumu raidīt
TV2
sabiedrisko pakalpojumu televīzijas programmas, izmantojot savas iekārtas.
Pārbaudījusi attiecīgos pasākumus, Komisija uzskatīja, ka tie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, jo
TV2/Danmark
finansēšanas sistēma, kas bija paredzēta, lai kompensētu šī uzņēmuma ar sabiedrisko pakalpojumu saistību nodrošināšanu saistītās izmaksas, nebija atbilstoša otrajam un ceturtajam no četriem nosacījumiem, ko Tiesa ir paredzējusi 2003. gada 24. jūlija spriedumā Altmark Trans un RegierungspräsidiumMagdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
, turpmāk tekstā, runājot par šiem nosacījumiem, – “
Altmark
nosacījumi”).
Turklāt Komisija nolēma, ka minētais atbalsts, ko laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam Dānijas Karaliste piešķīrusi
TV2/Danmark
, ir saderīgs ar iekšējo tirgu atbilstoši LESD 106. panta 2. punktam, izņemot summu 628,2 miljonu Dānijas kronu (DKK) apmērā (apmēram EUR 85 miljoni), kuru tā atzina par “pārmērīgu kompensāciju”. Tādējādi tā uzdeva Dānijas Karalistei atgūt no
TV2/Danmark
šo summu kopā ar procentiem.
Par
TV2 I
lēmumu ir celtas četras prasības atcelt tiesību aktu, ko cēla, pirmkārt,
TV2/Danmark
(lieta T‑309/04) un Dānijas Karaliste (lieta T‑317/04) un, otrkārt,
TV2/Danmark
konkurentes –
Viasat
(lieta T‑329/04) un
SBS
(lieta T‑336/04).
Ar 2008. gada 22. oktobra spriedumu TV2/Danmark u.c./Komisija (
T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04
,
EU:T:2008:457
) Vispārējā tiesa minēto lēmumu atcēla. Savā spriedumā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija pamatoti ir atzinusi, ka
TV2/Danmark
uzticētais sabiedriskā pakalpojuma uzdevums atbilst apraides pakalpojuma ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi definīcijai. Tomēr tā konstatēja arī vairāku pārkāpumu esamību
TV2 I
lēmumā.
Tādējādi, pirmkārt, pārbaudot, vai
TV2 I
lēmumā paredzētajos pasākumos ir izmantoti valsts līdzekļi, Vispārējā tiesa konstatēja, ka, lai 1995. un 1996. gada ieņēmumus no reklāmas kvalificētu kā valsts līdzekļus, Komisija nebija pamatojusi savu vērtējumu attiecībā uz to
de facto
ņemšanu vērā. Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas veiktā pārbaude par to, vai ir izpildīts otrais un ceturtais
Altmark
nosacījums, nebija pamatota ar nopietnu analīzi par konkrētajiem juridiskajiem un ekonomiskajiem nosacījumiem, uz kuriem balstoties tika noteikts, kāda summa no licenču maksas tiks nodota
TV2/Danmark
. Līdz ar to
TV2 I
lēmumā attiecībā uz šo jautājumu nav norādīts pamatojums. Treškārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas vērtējumā, kas attiecas uz atbalsta saderīgumu LESD 106. panta 2. punkta izpratnē, it īpaši attiecībā uz pārmērīgas kompensācijas esamību, arī nebija norādīts pamatojums. Vispārējās tiesas ieskatā šī pamatojuma neesamība bija izskaidrojama ar to, ka izmeklēšanas laika posmā netika veikta nopietna pārbaude par konkrētajiem juridiskajiem un ekonomiskajiem nosacījumiem, uz kuriem balstoties tika noteikts, kāda summa no licenču maksas pienākas
TV2/Danmark
.
Pēc
TV2 I
lēmuma atcelšanas Komisija no jauna izvērtēja attiecīgos pasākumus. Šajā gadījumā tā konsultējās ar Dānijas Karalisti un
TV2/Danmark
un turklāt saņēma apsvērumus no trešajām personām.
Šīs pārbaudes beigās Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Šis lēmums attiecas uz pasākumiem, kas attiecībā uz
TV2/Danmark
tika veikti laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam. Tomēr Komisija savā pārbaudē ir ņēmusi vērā arī 2004. gadā īstenotos rekapitalizācijas pasākumus, kas tika veikti pēc
TV2 I
lēmuma pieņemšanas.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija saglabāja savu nostāju jautājumā par attiecīgo pasākumu kvalificēšanu par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Sākotnēji tā uzskatīja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas ir valsts līdzekļi, un vēlāk, pārbaudot to, vai ir pastāvējusi selektīva priekšrocība, tā secināja, ka attiecīgie pasākumi nebija atbilstoši otrajam un ceturtajam
Altmark
nosacījumam. Savukārt, lai gan
TV2

I
lēmumā Komisija bija nolēmusi, ka DKK 628,2 miljonu (aptuveni EUR 85 miljoni) summa ir pārmērīga kompensācija, kas nav saderīga ar LESD 106. panta 2. punktu, apstrīdētajā lēmumā tā uzskatīja, ka šī summa ir
TV2/Danmark
pašas līdzekļiem piederošs uzkrājums. Šī lēmuma rezolutīvajā daļā tā noteica:
“1. pants
Pasākumi, ko Dānija īstenoja par labu
TV2/Danmark
laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam licenču maksas līdzekļu un citu pasākumu veidā, kuri aplūkoti šajā lēmumā, ir saderīgi ar iekšējo tirgu [LESD] 106. panta 2. punkta izpratnē.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 30. decembrī,
TV2/Danmark
cēla prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.
Galvenokārt
TV2/Danmark
lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija uzskatīja, ka attiecīgie pasākumi ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Pakārtoti
TV2/Danmark
lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija uzskatīja, ka:
–
visi attiecīgie pasākumi ir jauns atbalsts;
–
ieņēmumi no licenču maksas, kas laikposmā no 1997. līdz 2002. gadam tika pārskaitīti
TV2/Danmark
un vēlāk izdalīti reģionālajām
TV2/Danmark
raidstacijām, ir valsts atbalsts, kas piešķirts
TV2/Danmark
;
–
ieņēmumi no reklāmas, kas 1995. un 1996. gadā, kā arī
Fonds TV2
slēgšanas laikā 1997. gadā no minētā fonda tika pārskaitīti
TV2/Danmark
, ir valsts atbalsts, kas piešķirts
TV2/Danmark
.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija uzskatīja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar
Fonds TV2
starpniecību bija pārskaitīti
TV2/Danmark
, ir valsts atbalsts, un prasību pārējā daļā noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi
Viasat
apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktu;
–
atcelt pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kurā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka
TV2/Danmark
izvirzītā pirmā pamata trešā daļa ir pamatota;
–
noraidīt prasību atcelt tiesību aktu, ko ir iesniegusi
TV2/Danmark
, kuru atbalsta Dānijas Karaliste, un
–
piespriest
TV2/Danmark
un Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
TV2/Danmark
lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest
Viasat
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Dānijas Karaliste lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam
Viasat
izvirza divus pamatus.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu
Viasat
apgalvo, ka, atzīstot, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar
TV2 Reklame
un
Fonds TV2
starpniecību pārskaitīti
TV2/Danmark
, nav valsts līdzekļi LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un ka tādējādi Komisijai apstrīdētajā lēmumā tie nebija jākvalificē kā valsts atbalsts, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Viasat
norāda, ka šie ieņēmumi bija Dānijas valsts kontrolē un rīcībā, jo pirms to pārskaitīšanas
TV2/Danmark
, tie piederēja diviem valsts uzņēmumiem, ko kontrolēja šī valsts, proti,
TV2 Reklame
un
Fonds TV2
. Tādējādi tā uzskata, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru būtiskais nosacījums, kas ir pietiekams, lai minētie ieņēmumi veidotu valsts līdzekļus LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, bija izpildīts neatkarīgi no šo ieņēmumu izcelsmes avota.
Viasat
norāda, ka šajā gadījumā
TV2 Reklame
pilnībā pieder Dānijas valstij un tā pilnībā to kontrolē, un ka šī uzņēmuma lēmumi ir attiecināmi uz šo valsti, jo kultūras ministrs ar Dānijas Parlamenta Finanšu komisijas piekrišanu lēma par
TV2

Reklame
ieņēmumu izlietojumu.
Viasat
uzskata, ka attiecīgo līdzekļu nodošana ar
Fonds TV2
starpniecību nekādi neietekmē to kā valsts līdzekļu raksturu, jo arī
Fonds TV2
ir valsts uzņēmums, ko kontrolē Dānijas valsts.
Viasat
uzskata, ka šo apstākļu dēļ šī lieta ļoti acīmredzami atšķiras no tām, kurās ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (
C‑379/98
,
EU:C:2001:160
) un 2009. gada 5. marta spriedums UTECA (
C‑222/07
,
EU:C:2009:124
) un kas attiecas uz situācijām, kurās attiecīgie līdzekļi nevienā brīdī nebija pametuši privāto sfēru.
Tāpat kā
Viasat
, Komisija uzskata, ka, atzīstot, ka ieņēmumi, ko
TV2 Reklame
ar
Fonds TV2
starpniecību pārskaitīja
TV2/Danmark
, nav valsts līdzekļi LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir veikusi kļūdainu otrā
Altmark
nosacījuma analīzi un piemērošanu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā.
TV2/Danmark
un Dānijas Karaliste apstrīd šo argumentāciju.
Būtībā tās apgalvo, ka attiecīgie ieņēmumi no reklāmas nav ne valsts līdzekļi, ne līdz ar to valsts atbalsts, jo to avots ir nevis Dānijas valsts, bet gan
TV2/Danmark
darbība, un ka tam, ka
TV2 Reklame
un
Fonds

TV2
bija valsts uzņēmumi, kas pieder un ko kontrolē Dānijas valsts, šajā ziņā nav nozīmes.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, lai pasākumu varētu kvalificēt kā valsts “atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ir jābūt izpildītiem visiem šajā noteikumā minētajiem nosacījumiem (skat. spriedumu, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
,
63.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Minētajā tiesību normā ir izvirzīti četri nosacījumi. Pirmkārt, pasākumam ir jābūt saistītam ar valsts iejaukšanos vai ir jābūt izmantotiem valsts līdzekļiem. Otrkārt, šim iejaukšanās pasākumam ir jābūt tādam, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, tam ir jārada priekšrocība tā adresātam. Ceturtkārt, tam ir jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus (skat. spriedumus, 2003. gada 24. jūlijs, Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
,
75.
punkts; 2008. gada 17. jūlijs, EssentNetwerkNoord u.c.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
,
64.
punkts, kā arī 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
,
15.
punkts).
Šajā gadījumā strīds ir tikai par pirmo no šiem nosacījumiem.
Runājot par šo nosacījumu, kas attiecas uz to, ka priekšrocība tiek piešķirta tieši vai netieši, izmantojot valsts līdzekļus, ir jāatgādina, ka pasākumi, kuri nav saistīti ar valsts līdzekļu nodošanu, var ietilpt jēdzienā “atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (skat. it īpaši spriedumus, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
,
36.
punkts; 2013. gada 30. maijs, Doux Élevage un Coopérative agricoleUKL‑ARREE,
C‑677/11
,
EU:C:2013:348
,
34.
punkts, kā arī 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
,
19.
punkts).
Tādējādi jēdziens iejaukšanās, “izmantojot valsts līdzekļus”, šīs tiesību normas izpratnē papildus priekšrocībām, ko kāda valsts ir piešķīrusi tieši, paredz ietvert tās, kuras ir piešķirtas ar tādas valsts vai privātas struktūras starpniecību, kuru šī valsts ir izraudzījusies vai izveidojusi atbalsta pārvaldīšanai (skat. spriedumus, 2001. gada 13. marts, PreussenElektra,
C‑379/98
,
EU:C:2001:160
,
58.
punkts; 2013. gada 30. maijs, Doux Élevage un Coopérative agricole UKL‑ARREE,
C‑677/11
,
EU:C:2013:348
,
26.
punkts, kā arī 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
,
20.
punkts).
Savienības tiesības nedrīkstētu pieļaut, ka, vienkārši izveidojot autonomas struktūras atbalsta sadalei, ir iespējams apiet valsts atbalstu reglamentējošās tiesību normas (skat. spriedumu, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
,
23.
punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru LESD 107. panta 1. punkts aptver visus finanšu līdzekļus, ko valsts iestādes var faktiski izmantot, lai atbalstītu uzņēmumus, un nav nozīmes tam, vai šie līdzekļi pastāvīgi ir valsts īpašumā. Tādējādi, pat ja attiecīgajam pasākumam atbilstošās summas nav pastāvīgā Valsts kases rīcībā, pietiek ar to, ka šīs summas nepārtraukti ir valsts kontrolē un tādējādi kompetento valsts iestāžu rīcībā, lai tās tiktu kvalificētas kā “valsts līdzekļi” (skat. spriedumus, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
,
37.
punkts; 2008. gada 17. jūlijs, EssentNetwerk Noord u.c.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
,
70.
punkts; 2013. gada 30. maijs, DouxÉlevage un Coopérative agricole UKL‑ARREE,
C‑677/11
,
EU:C:2013:348
,
35.
punkts, kā arī 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
,
21.
punkts).
No tā izriet, ka, tā kā valsts uzņēmumu līdzekļi ir valsts kontrolē un tādējādi ir tās rīcībā, šie līdzekļi ietilpst jēdzienā “valsts līdzekļi” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Valsts, izmantojot savu dominējošo ietekmi pār šādiem uzņēmumiem, ļoti labi var noteikt šo uzņēmumu līdzekļu izlietojumu, lai vajadzības gadījumā finansētu īpašas priekšrocības par labu citiem uzņēmumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
,
38.
punkts).
Tam, ka attiecīgos līdzekļus pārvalda struktūras, kas nav valsts iestāde, vai ka tie ir privāti līdzekļi, šajā ziņā nav nozīmes (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1974. gada 2. jūlijs, Itālija/Komisija,
173/73
,
EU:C:1974:71
,
35.
punkts, kā arī 2003. gada 8. maijs, Itālija un SIM 2 Multimedia/Komisija,
C‑328/99 un C‑399/00
,
EU:C:2003:252
,
33.
punkts).
Kā to pārsūdzētā sprieduma 176. punktā norāda Vispārējā tiesa, 1995. un 1996. gadā
TV2/Danmark
reklāmas laikus pārdeva nevis pati
TV2/Danmark
, bet trešā sabiedrība –
TV2 Reklame
, un ieņēmumi no šīs tirdzniecības ar
Fonds TV2
starpniecību tika pārskaitīti
TV2/Danmark
.
Šajā ziņā netiek apstrīdēts, ka
TV2 Reklame
un
Fonds TV2
tāpat kā
TV2/Danmark
bija valsts uzņēmumi, kas piederēja Dānijas valstij, un ka tiem bija uzticēts pārvaldīt no minēto reklāmas laiku pārdošanas gūto ieņēmumu nodošanu
TV2/Danmark
.
Tādējādi visu šo ieņēmumu apriti līdz pat to nodošanai
TV2/Danmark
reglamentēja Dānijas tiesību akti, saskaņā ar kuriem to valsts uzņēmumu uzdevums, kurus īpaši ir pilnvarojusi valsts, bija pārvaldīt minētos ieņēmumus.
Tāpēc attiecīgie ieņēmumi bija valsts kontrolē un rīcībā un tā varēja lemt par to izlietojumu.
Tādējādi saskaņā ar Tiesas judikatūru, kas ir atgādināta šī sprieduma 35.–40. punktā, attiecīgie ieņēmumi veido “valsts līdzekļus” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
No tā izriet, ka, pārsūdzētā sprieduma 220. punktā nospriežot, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi, kas gūti no
TV2/Danmark
reklāmas laiku pārdošanas, kuru īstenoja
TV2 Reklame
, un kas ar
Fonds TV2
starpniecību nodoti
TV2/Danmark
, nav valsts līdzekļi un ka līdz ar to Komisija tos nepamatoti kvalificēja kā “valsts atbalstu”, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Kā tas jau ir atgādināts šī sprieduma 40. punktā un pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 211. punkta, tam, ka šie ieņēmumi, kuru avots bija reklāmas devēji, bija privātas izcelsmes, šajā ziņā nav nekādu seku un nav nekādas nozīmes saistībā ar to, vai tos kontrolēja Dānijas iestādes.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 208. un 212. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatīja, ka valsts uzņēmumu pārvaldītie līdzekļi, ja to avots ir trešās personas, var būt valsts līdzekļi tikai tad, ja to īpašnieki tos brīvprātīgi ir nodevuši valsts rīcībā vai ja tie tos ir atstājuši, un ja valsts ir uzņēmusies to pārvaldību.
Pretēji tam, ko apgalvoja Vispārējā tiesa, šādam apsvērumam nav nekāda pamatojuma Tiesas judikatūrā.
Tāpat tas ir, runājot par pārsūdzētā sprieduma 214., 215. un 217. punktā ietvertajiem apsvērumiem, saskaņā ar kuriem tikai daļa no šiem ieņēmumiem, kas ar kultūras ministra lēmumu netika pārskaitīta
TV2/Danmark
, varēja veidot valsts līdzekļus, un tas, ka nebija pienākuma katru gadu minētos ieņēmumus no
Fonds TV2
pārskaitīt
TV2/Danmark
, nevarēja likt izdarīt atšķirīgu vērtējumu.
Kā tas ir konstatēts šī sprieduma 41.–44. punktā, valsts kontroles pār attiecīgajiem ieņēmumiem no reklāmas esamība izrietēja no tā, ka tos pārvaldīja Dānijas valstij piederoši valsts uzņēmumi. Turklāt ir skaidrs, ka saskaņā ar Dānijas tiesību aktiem kultūras ministram bija iespēja nolemt, ka šie ieņēmumi tiks izmantoti citiem mērķiem, nevis tiks pārskaitīti
Fonds TV2
.
Visbeidzot šajā lietā aplūkotā situācija nav salīdzināma ar to, kāda tika aplūkota lietā, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (
C‑379/98
,
EU:C:2001:160
), kurā Tiesa atzina, ka privātiem elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem uzliktais pienākums par noteiktām minimālajām cenām iepirkt elektroenerģiju, kas ražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, neietver nekādu tiešu vai netiešu valsts līdzekļu nodošanu šāda veida elektroenerģijas ražotājiem uzņēmumiem (skat. spriedumus, 2001. gada 13. marts, PreussenElektra,
C‑379/98
,
EU:C:2001:160
,
59.
punkts; 2008. gada 17. jūlijs, EssentNetwerkNoord u.c.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
,
74.
punkts, kā arī 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
,
34.
punkts).
Pēdējā minētā lieta attiecās uz privātiem uzņēmumiem, kurus attiecīgā dalībvalsts nebija pilnvarojusi pārvaldīt valsts līdzekļus, bet kuriem bija pienākums veikt pirkumu, izmantojot pašiem savus finanšu līdzekļus (skat. spriedumus, 2008. gada 17. jūlijs, EssentNetwerkNoord u.c.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
,
74.
punkts; 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
,
35.
punkts, kā arī rīkojumu, 2014. gada 22. oktobris, Elcogás,
C‑275/13
, nav publicēts,
EU:C:2014:2314
,
32.
punkts).
Turklāt minētajā lietā attiecīgos līdzekļus nevarēja uzskatīt par valsts līdzekļiem, jo nevienā brīdī tie nebija valsts kontrolē (skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
,
36.
punkts, kā arī rīkojumu, 2014. gada 22. oktobris, Elcogás,
C‑275/13
, nav publicēts,
EU:C:2014:2314
,
32.
punkts).
Kā tas jau tika norādīts, šī lieta attiecas uz valsts uzņēmumiem, šajā gadījumā uz
TV2 Reklame
un
Fonds TV2
, ko izveidojusi Dānijas valsts, kas tai pieder un ko tā ir pilnvarojusi, lai pārvaldītu ieņēmumus, kuri gūti no cita valsts uzņēmuma, proti,
TV2/Danmark
, reklāmas laiku pārdošanas, līdz ar to šie ieņēmumi ir Dānijas valsts kontrolē un rīcībā.
Tādējādi, pārsūdzētā sprieduma 213. punktā atzīstot, ka šajā lietā aplūkotā situācija ir analoga tai, par kādu bija runa lietā, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (
C‑379/98
,
EU:C:2001:160
), Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Šajos apstākļos ir jāpieņem vienīgais pamats, ko
Viasat
ir izvirzījusi apelācijas sūdzības pamatojumam, un pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl ar to ir atcelts apstrīdētais lēmums, jo Komisija uzskatīja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar
Fonds TV2
starpniecību tika pārskaitīti
TV2/Danmark
, ir valsts atbalsts.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu
Viasat
pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 106. punktā tā atzina, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, ciktāl runa ir par otrā
Altmark
nosacījuma piemērojamību.
Turklāt
Viasat
uzskata, ka Vispārējā tiesa savu vērtējumu šajā ziņā balstīja nevis uz paša apstrīdētā lēmuma pamatojumu, bet gan uz tā interpretāciju, ko tiesvedības laikā bija sniegusi Komisija. Šādi rīkojoties, tā esot pārsniegusi savas pārbaudes robežas.
Šajā ziņā
Viasat
norāda, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa atzina pārsūdzētā sprieduma 97., 99. un 104.–106. punktā, atbilstošajos minētā lēmuma apsvērumos nekādā ziņā nav norādīts, ka otrais
Altmark
nosacījums “ietver kompensācijas saņēmēja efektivitātes konceptu”.
Viasat
uzskata, ka šis nosacījums paredz, ka parametriem, uz kuriem pamatojoties tiek aprēķināta kompensācija, ir jābūt iepriekš objektīvi un pārskatāmi noteiktiem un ka tas ir vērsts uz to, lai novērstu jebkādu ļaunprātīgu “sabiedriskā pakalpojuma” jēdziena izmantošanu.
Komisija piekrīt
Viasat
argumentācijai. Tā atgādina, ka lietā C‑649/15 P, kurā ir taisīts spriedums
TV2/Danmark
/Komisija, kas pasludināts šodien un attiecas uz apelācijas sūdzību, kuru
TV2/Danmark
ir iesniegusi par pārsūdzēto spriedumu, tā lūdza Tiesu aizstāt pamatojumu, ciktāl Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka otrais
Altmark
nosacījums ir izpildīts saistībā ar valsts atbalstu par labu
TV2/Danmark
.
TV2/Danmark
un Dānijas Karaliste apstrīd otrā pamata pieņemamību, jo
Viasat
nav intereses, kas ļautu Tiesai pārbaudīt to pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kurš attiecas uz šo otro nosacījumu, jo minētā sprieduma rezolutīvā daļa ir labvēlīga
Viasat
un tajā nav neviena elementa, kas attiektos uz minēto nosacījumu.
Pēc būtības
TV2/Danmark
apgalvo, ka Vispārējā tiesa savu vērtējumu par otrā
Altmark
nosacījuma piemērojamību balstīja gan uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu, gan uz tā interpretāciju, ko tiesvedības rakstiskajā daļā bija sniegusi Komisija.
Katrā ziņā
TV2/Danmark
uzskata, ka šajā gadījumā kompensācijas aprēķināšanas parametri bija iepriekš noteikti objektīvā un pārskatāmā veidā.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 169. panta 1. punktu “apelācijas sūdzībā lūdz pilnībā vai daļēji atcelt Vispārējās tiesas nolēmumu, kāds ietverts tā rezolutīvajā daļā”.
Šajā gadījumā tomēr apelācijas sūdzībā izvirzītie prasījumi, kas ir saistīti ar
Viasat
izvirzīto otro pamatu, nav vērsti ne uz to, lai apšaubītu Lēmuma 2011/839 atcelšanu pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktā, ne arī uz to, lai apstrīdētu minētās prasības noraidīšanu pārējā daļā minētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktā, bet attiecas uz pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kurš ir saistīts ar to, kā Komisija piemēroja otro
Altmark
nosacījumu, kas nav pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas elements.
Turklāt ir jānorāda, ka pati
Viasat
atzina, ka tās otrais pamats attiecas uz pārsūdzētā sprieduma daļu, kas, to aplūkojot izolēti, neietekmē tā rezolutīvo daļu.
No tā izriet, ka otrais pamats, ko
Viasat
ir izvirzījusi apelācijas sūdzības pamatojumam, ir nepieņemams.
Par prasību Vispārējā tiesā
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Vispārējā tiesā.
Šajā gadījumā Tiesa uzskata, ka ir jāpieņem galīgais lēmums par
TV2/Danmark
iesniegto prasību, kurā ir lūgts atcelt apstrīdēto lēmumu.
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka šī sprieduma 35.–56. punktā norādīto iemeslu dēļ
TV2/Danmark
ceturtais pamats, kas izvirzīts, lai pamatotu pakārtoti izvirzīto prasījumu trešo daļu, ir jānoraida.
Tādējādi
TV2/Danmark
prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 3. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, ja lietas dalībniekiem nolēmums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr, ja to pamato lietas apstākļi, Tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Šajā gadījumā, lai gan viena no divām prasījumu daļām, ko
Viasat
ir izvirzījusi apelācijas sūdzības pamatojumam, ir apmierināta un pārsūdzētais spriedums ir atcelts, tā tas nav saistībā ar prasījumu otro daļu, ko Tiesa noraidīja.
Līdz ar to ir jāpiespriež, pirmkārt,
TV2/Danmark
segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt pusi no tiesāšanās izdevumiem, kas
Viasat
radušies šajā apelācijas tiesvedībā, kā arī visus tiesāšanās izdevumus, kas pēdējai minētajai radušies pirmajā instancē, un, otrkārt,
Viasat
segt pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem, kas tai radušies šajā apelācijas tiesvedībā.
Tā kā Komisija formāli nav prasījusi piespriest
TV2/Danmark
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tai ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar šī reglamenta 184. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tādējādi Dānijas Karaliste kā persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 24. septembra spriedumu TV2/Danmark/Komisija (
T‑674/11
,
EU:T:2015:684
) atcelt, ciktāl ar to ir atcelts Komisijas 2011. gada 20. aprīļa Lēmums 2011/839/ES par Dānijas īstenotajiem pasākumiem (C 2/03) attiecībā uz
TV2/Danmark
, jo Eiropas Komisija uzskatīja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar
Fonds TV2
starpniecību pārskaitīti
TV2/Danmark
, ir valsts atbalsts;

2)
apelācijas sūdzību pārējā daļā noraidīt;

3)
TV2/Danmark A/S
celto prasību atcelt Lēmumu 2011/839 noraidīt;

4)
TV2/Danmark A/S
sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina pusi no tiesāšanās izdevumiem, kas
Viasat
Broadcasting UK Ltd
radušies šajā apelācijas tiesvedībā, kā arī visus tiesāšanās izdevumus, kuri pēdējai minētajai radušies tiesvedībā pirmajā instancē
;

5)
Viasat Broadcasting UK Ltd
sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem, kas tai radušies šajā apelācijas tiesvedībā;

6)
Eiropas Komisija un Dānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – dāņu.