CELEX: 62022CJ0263
Begäran om förhandsavgörande
Oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal
Direktiv 93/13/EEG
Artiklarna 3
6
Kriterier för att bedöma om ett avtalsvillkor är oskäligt
Krav på transparens
Gruppförsäkringsavtal
Permanent arbetsoförmåga hos konsumenten
Informationsplikt
Utebliven delgivning av avtalsvillkor om begränsning av eller undantag från försäkringsskyddet

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 3.1, 3.3, 4.2 och 5 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169, och rättelse i EUT L 17, 19.1.2023, s. 100).
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Ocidental – Companhia Portuguesa de Seguros de Vida SA (nedan kallat Ocidental), som är ett försäkringsbolag i Portugal, och å andra sidan konsumenten LP. Målet rör försäkringsbolagets vägran att erlägga avbetalningar enligt ett låneavtal till följd av att LP, i egenskap av försäkrad, blev permanent arbetsoförmögen. Som skäl för detta har försäkringsbolaget gjort gällande att det försäkringsavtal som binder  det  i förhållande till LP är ogiltigt eller otillämpligt.

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt
I sextonde och tjugonde skälen i direktiv 93/13 anges följande:
”… Vid bedömningen av begreppet god sed skall särskild hänsyn tas till parternas inbördes styrkeförhållande i förhandlingshänseende, huruvida konsumenten har uppmuntrats att acceptera villkoren och om varorna eller tjänsterna sålts eller levererats på kundens särskilda beställning. Näringsidkaren kan uppfylla kravet på god sed genom att handla lojalt och rättvist mot den andre parten, vars legitima intressen han måste beakta.
…
Avtalen skall formuleras på ett klart och begripligt språk och konsumenten skall ha en reell möjlighet att granska alla villkoren. I tveksamma fall skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla.”
I artikel 3 i samma direktiv föreskrivs följande:
”1.      Ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling skall anses vara oskäligt om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten.
…
3.      Bilagan innehåller en vägledande, inte uttömmande lista på villkor som kan anses oskäliga.”
Artikel 4 i direktivet har följande lydelse:
”1.      Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 7 skall frågan om ett avtalsvillkor är oskäligt bedömas med beaktande av vilken typ av varor eller tjänster som avtalet avser och med hänsyn tagen, vid tiden för avtalets ingående, till alla omständigheter i samband med att avtalet ingicks samt till alla övriga villkor i avtalet eller något annat avtal som det är beroende av.
2.      Bedömningen av avtalsvillkors oskälighet skall inte avse vare sig beskrivningen av avtalets huvudföremål eller förhållandet mellan pris och ersättning, å ena sidan, och sålda tjänster eller varor, å andra sidan; detta gäller i den mån dessa villkor är klart och begripligt formulerade.”
Enligt artikel 5 i samma direktiv gäller följande:
”I avtal där alla eller vissa villkor som erbjuds konsumenten är i skriftlig form skall dessa villkor alltid vara klart och begripligt formulerade.  Vid tveksamhet om ett avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla.  Denna tolkningsregel gäller inte vid de förfaranden som föreskrivs i artikel 7.2.”
I artikel 6.1 i direktiv 93/13 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren.”
Bilagan till detta direktiv, med rubriken ”Avtalsvillkor till vilka hänvisas i artikel 3.3”, har följande lydelse:
”1.      Avtalsvillkor vars mål eller konsekvens är
…
i)      att oåterkall[el]igen binda konsumenten vid villkor som denne inte haft någon verklig möjlighet att ta del av innan avtalet ingicks,
…
…”

Portugisisk rätt

Lagdekret nr 176/95
I artikel 4, med rubriken ”Gruppförsäkring”, i Decreto-Lei n
o
176/95 (Estabelece regras de transparência para a actividade seguradora e disposições relativas ao regime jurídico do contrato de seguro) (lagdekret nr 176/95 om regler om insyn i försäkringsverksamhet och bestämmelser om försäkringsavtal) av den 26 juli 1995 (
Diário da República
I, serie I‑A, nr 171, av den 26 juli 1995, s. 4740), föreskrivs följande:
”1.      Beträffande gruppförsäkringar är försäkringstagaren skyldig att informera de försäkrade om det försäkringsskydd och undantag från försäkringsskydd som avtalet medför, skyldigheter och rättigheter vid en skadehändelse samt efterföljande ändringar som kan uppkomma inom detta område, i enlighet med en modell som utarbetats av försäkringsbolaget.
2.      Det ankommer på försäkringstagaren att styrka att denne har lämnat all information som avses i föregående punkt.
3.      Beträffande avgiftsfinansierade gruppförsäkringar gäller att om försäkringstagaren underlåter att fullgöra sina skyldigheter enligt punkt 1, ska denne på egen bekostnad stå för den del av premien som den försäkrade ska erlägga, utan att denne förlorar någon typ av skydd, fram till dess att försäkringstagaren styrker att den har fullgjort denna skyldighet.
4.      Det får i avtalet föreskrivas att försäkringsbolaget ska påta sig den skyldighet att informera de försäkrade som avses i punkt 1.
5.      Beträffande gruppförsäkringar ska försäkringsbolaget på begäran lämna all information till de försäkrade som krävs för att dessa verkligen ska förstå avtalet.”

Lagdekret nr 446/85
I artikel 5, med rubriken ”Information”, i Decreto-Lei n
o
446/85 (Institui o regime jurídico das cláusulas contratuais gerais) (lagdekret nr 446/85 om införande av den rättsliga regleringen av allmänna avtalsvillkor) av den 25 oktober 1985 (
Diário da República
I, serie I‑A, nr 246, av den 25 oktober 1985, s. 3533), föreskrivs följande:
”1.      Personer som ansluter sig till avtalet och som nöjer sig med att underteckna eller godta de allmänna avtalsvillkoren, ska delges dessa villkor i fulltext.
2.      Informationen om avtalsvillkoren ska lämnas på lämpligt sätt och i tillräckligt god tid för att en normalt omsorgsfull person faktiskt och fullt ut ska kunna ta del av dem, med beaktande av avtalets värde och avtalsvillkorens omfattning och komplexitet.
3.      Det ålägger den avtalspart som lägger fram allmänna avtalsvillkor för den andra parten att styrka att den faktiskt och på ett lämpligt sätt informerat sin avtalspart om dessa villkor.”
Artikel 8 i detta lagdekret innehåller följande bestämmelse:
”Följande avtalsvillkor anses uteslutna från individuella avtal:
a)      villkor om vilka information inte har lämnats i enlighet med artikel 5.
…”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
LP och hennes make ingick ett låneavtal med Banco de Investimento Imobiliário SA (nedan kallad banken). I samband med detta anslöt de sig till ett gruppförsäkringsavtal (nedan kallat försäkringsavtalet), som denna bank, i egenskap av försäkringstagare, hade ingått med ett försäkringsbolaget Ocidental, enligt vilket Ocidental skulle vara skyldigt att erlägga avbetalningarna enligt låneavtalet om LP blev permanent arbetsoförmögen.
Under låneavtalets löptid blev LP permanent arbetsoförmögen. Ocidental vägrade emellertid att fullgöra försäkringsavtalet med motiveringen att det var ogiltigt på grund av att felaktiga och/eller ofullständiga uppgifter lämnats om LP:s hälsotillstånd vid den tidpunkt då försäkringsavtalet ingicks. Ocidental gjorde även gällande tillämpligheten av de avtalsvillkor enligt vilka risken för permanent arbetsoförmåga hos den försäkrade inte omfattas av försäkringsskyddet om den är ett resultat av sjukdomar som uppkommit före försäkringsavtalets ingående.
LP väckte talan vid domstol och yrkade i huvudsak att Ocidental skulle förpliktas att till banken betala det lånebelopp som återstod då den permanenta arbetsoförmågan konstaterades och att till LP utge ersättning för de avbetalningar som hon och hennes make själva hade varit tvungna att betala till banken sedan detta datum. Enligt de uppgifter som lämnats i begäran om förhandsavgörande gjorde LP till stöd för sin talan gällande att de medicinska uppgifterna i erbjudandet om anslutning till försäkringsavtalet hade fyllts i av den bankanställde som hade överräckt avtalet till henne för underskrift, att LP inte hade fyllt i något frågeformulär avseende sitt hälsotillstånd och att LP hade undertecknat erbjudandet om anslutning. Hon fick inte något avtalsvillkor om undantag från försäkringsskyddet uppläst för sig eller förklarat för sig.  Därför anser hon att villkoren om undantag bör lämnas utan avseende och inte få några  rättsverkningar.
Banken tilläts intervenera i målet till stöd för LP:s yrkanden.
Domstolen i första instans fann att försäkringsavtalet var ogiltigt på grund av att LP hade lämnat oriktiga eller ofullständiga uppgifter och ogillade LP:s talan.
LP:s  överklagande av den domen bifölls delvis av Tribunal da Relação do Porto (Appellationsdomstolen i Porto, Portugal). Denna fann i huvudsak, med tillämpning av lagdekret nr 446/85, men utan att pröva frågan mot bakgrund av de särskilda bestämmelserna om gruppförsäkringar i lagdekret nr 176/95, att försäkringsavtalet var giltigt, men att klausulerna om undantag från försäkringsskyddet skulle lämnas utan avseende, eftersom LP inte hade informerats om dem.
Ocidental överklagade sistnämnda dom till Supremo Tribunal de Justiça (Högsta domstolen, Portugal), som är den domstol som har hänskjutit tolkningsfrågorna till EU-domstolen.
Den hänskjutande domstolen anser att kärnfrågan i det nationella målet är huruvida ett försäkringsbolag, under sådana omständigheter som de som är aktuella i det nationella målet, är skyldigt att informera den part som ansluter sig till ett försäkringsavtal om villkoren i avtalet, inbegripet villkoren om avtalets ogiltighet och villkoren om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet. Dessutom konstaterar domstolen att det, för det fall försäkringstagaren har en sådan informationsskyldighet, även behöver klargöras huruvida en underlåtenhet att fullgöra den skyldigheten som denne – i förevarande fall banken – har gjort sig skyldig till kan göras gällande mot försäkringsbolaget.
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att portugisisk rättspraxis inte är samstämmig. Enligt ett av synsätten utgör lagstiftningen om gruppförsäkringar, som infördes genom lagdekret nr 176/95, speciallagstiftning som utesluter tillämpningen av de allmänna bestämmelserna i lagdekret nr 446/85 om avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. Följden av det synsättet blir att några skyldigheter om information och delgivning avseende de allmänna villkoren i ett gruppförsäkringsavtal inte åligger försäkringsgivaren – vilka skyldigheter enligt artikel 4 i lagdekret nr 176/95 åligger försäkringstagaren – och att den försäkrade följaktligen inte kan göra gällande ett åsidosättande av dessa skyldigheter mot försäkringsgivaren.
Enligt ett annat synsätt i rättspraxis utesluter denna speciallagstiftning  inte tillämpningen av de allmänna bestämmelserna i lagdekret nr 446/85. Enligt detta lagdekret föreligger en skyldighet att delge dem som ansluter sig till avtalet de allmänna villkoren i detta avtal och där föreskrivs att dessa ska lämnas utan avseende om denna skyldighet inte har fullgjorts. Enligt den hänskjutande domstolen ska det således anses antingen att nämnda informations- och delgivningsskyldighet åligger försäkringsgivaren eller att försäkringstagarens underlåtenhet att fullgöra dessa skyldigheter kan göras gällande mot försäkringsgivaren.
Den hänskjutande domstolen har, med hänvisning till EU-domstolens praxis, uttryckt tvivel om huruvida det första synsättet (se punkt 20 ovan) är förenligt med den ändamålsenliga verkan som nationella domstolar ska ge konsumentskyddet enligt direktiv 93/13, särskilt med hänsyn till deras skyldighet att bedöma huruvida ett avtalsvillkor är transparent och oskäligt.
Mot denna bakgrund beslutade Supremo Tribunal de Justiça (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)      Ska artikel 5 i direktiv [93/13], som föreskriver att 'villkor som erbjuds konsumenten … alltid [ska] vara klart och begripligt formulerade’, mot bakgrund av tjugonde skälet i samma direktiv, tolkas så, att den kräver att konsumenten alltid ska ha möjlighet att ta del av samtliga villkor?
2)      Ska artikel 4.2 i direktiv [93/13], enligt vilken prövningen av avtalsvillkors oskälighet inte ska avse villkor rörande avtalets huvudföremål, i den mån ’dessa villkor är klart och begripligt formulerade’, tolkas så, att den kräver att konsumenten alltid ska ha möjlighet att ta del av de villkoren?
3)      Mot bakgrund av en nationell lagstiftning som medger en domstolsprövning av huruvida villkor som inte har förhandlats fram individuellt och som rör beskrivningen av avtalets huvudföremål är oskäliga önskas svar på följande frågor: i) Utgör artikel 3.1 i direktiv [93/13], tolkad i enlighet med  [punkt 1  led i] i den vägledande lista som det hänvisas till i artikel 3.3 i nämnda direktiv, hinder för att försäkringsgivaren vid ett avgiftsfinansierat gruppförsäkringsavtal får åberopa ett villkor om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet gentemot den försäkrade,  om  den försäkrade inte har upplysts om och följaktligen inte har haft möjlighet att ta del av detta villkor? ii) Gäller det även om den nationella lagstiftningen, vid underlåtenhet att uppfylla upplysnings- och informationsplikten rörande villkoren, samtidigt ålägger försäkringstagaren ett ansvar att ersätta den skada som den försäkrade personen har lidit, vilket emellertid inte försätter den försäkrade personen i den situation som denne skulle ha befunnit sig i om försäkringsskyddet hade trätt in?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Den första och den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den andra frågan, vilka ska prövas gemensamt, för att få klarhet i huruvida artikel 4.2 och artikel 5 i direktiv 93/13, mot bakgrund av tjugonde skälet i samma direktiv, ska tolkas så, att en konsument alltid ska ha möjlighet att innan ett avtal ingås ta del av de villkor som avser avtalets huvudföremål, eller till och med samtliga villkor i avtalet.
Enligt artikel 5 första meningen i direktivet ska villkor i skriftliga konsumentavtal alltid vara klart och begripligt formulerade. EU-domstolen har redan slagit fast att detta krav har samma innebörd som det som avses i artikel 4.2 i direktivet, enligt vilken undantaget i denna bestämmelse från den nationella domstolens prövning av huruvida sådana  avtalsvillkor – avseende bland annat avtalets huvudföremål – är oskäliga, endast gäller under förutsättning att dessa villkor är klart och begripligt formulerade  (se, för ett liknande resonemang,  dom av den 30 april 2014, Kásler och Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 69,  och dom av den  3 mars 2020, Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, punkt 46).
Domstolen har preciserat att kravet på transparens vad gäller avtalsvillkor, enligt vad som följer av dessa artiklar, ska förstås i vid mening, och att det inte kan reduceras till en fråga om huruvida avtalsvillkoren är begripliga i formellt och grammatiskt avseende. Nämnda krav innebär att en normalt informerad och skäligen uppmärksam och medveten genomsnittskonsument ska ges möjlighet att förstå hur avtalsvillkoret fungerar rent konkret och således, på grundval av klara och begripliga kriterier, bedöma de – potentiellt betydande – ekonomiska konsekvenser som detta villkor kan få för hans eller hennes skyldigheter (se, för ett liknande resonemang,  dom av den 10 juni 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑609/19, EU:C:2021:469, punkterna 42 och 43,  och dom av den  10 juni 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkterna 63 och 64 och där angiven rättspraxis).
Vad gäller den tidpunkt då konsumenten ska delges dessa uppgifter, har EU-domstolen redan slagit fast att det är av grundläggande betydelse för konsumenten att denne innan ett avtal ingås tillhandahålls information om avtalsvillkoren och följderna av att avtalet ingås, eftersom det särskilt är på grundval av denna information som konsumenten avgör om han eller hon vill vara bunden av de villkor som näringsidkaren utformat i förväg (se, för ett liknande resonemang,  dom av den 21 december 2016, Gutiérrez Naranjo m.fl., C‑154/15, C‑307/15 ochC‑308/15, EU:C:2016:980, punkt 50 och där angiven rättspraxis, och dom av den 12 januari 2023, D.V. (Advokatarvode – Principen om timtaxa), C‑395/21, EU:C:2023:14, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
Således har EU-domstolen – i ett fall där en konsument, precis som i det nu aktuella nationella målet, hade anslutit sig till ett gruppförsäkringsavtal vid ingåendet av ett låneavtal – slagit fast att det för att kravet på transparenta avtalsvillkor ska vara uppfyllt är av avgörande betydelse för konsumenten att före avtalets ingående få information om villkoren för åtagandet, samt att bland annat få en redogörelse för särdragen i mekanismen för försäkringstäckning för avbetalningar till långivaren för det fall låntagaren drabbas av total arbetsoförmåga, så att konsumenten, på grundval av klara och begripliga kriterier, kan bedöma vad de ekonomiska följderna av avtalet blir för honom eller henne. Denna information och denna redogörelse behövs nämligen för att konsumenten ska kunna förstå innebörden av det berörda villkoret. Det kan nämligen inte krävas att konsumenten, vid ingående av kopplade avtal, visar samma vaksamhet vad gäller omfattningen av försäkringstäckningen som om han eller hon hade ingått försäkringsavtalet och låneavtalen separat  (se, för ett liknande resonemang,  dom av den  23 april 2015, Van Hove, C‑96/14, EU:C:2015:262, punkterna 41 och 48).
Eftersom det sålunda av EU-domstolen tolkade kravet på transparenta avtalsvillkor innebär en skyldighet att innan avtalet ingås ge konsumenten all information som behövs för att konsumenten ska kunna förstå de ekonomiska konsekvenserna av dessa villkor och kunna välja att ingå ett avtal med full kännedom om alla omständigheter, förutsätter detta krav med nödvändighet att konsumenten har möjlighet att ta del av samtliga villkor i ett avtal innan avtalet ingås.
Huruvida dessa villkor avser avtalets huvudföremål eller ej saknar betydelse i detta avseende. För att konsumenten, i enlighet med syftet med kravet på transparens, ska kunna fatta ett välgrundat beslut om huruvida han eller hon vill vara bunden av de villkor som näringsidkaren utformat i förväg, måste vederbörande nämligen nödvändigtvis ha fått möjlighet att ta del av hela avtalet innan denne fattar sitt beslut, eftersom det är alla avtalsvillkor tillsammans som avgör bland annat vilka rättigheter och skyldigheter konsumenten har enligt avtalet. EU-domstolen har för övrigt redan klargjort att nämnda krav på transparens även är tillämpligt när ett villkor avser avtalets huvudföremål (se, för ett liknande resonemang,  dom av den  3 mars 2020, Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, punkterna 46 och 47 och där angiven rättspraxis).
Ett sådant krav på att i förväg ha fått ta del av samtliga villkor i ett avtal lyfts för övrigt tydligt  fram i tjugonde skälet i direktiv 93/13, där det anges inte bara att avtalen ska formuleras på ett klart och begripligt språk, utan även att konsumenten ska ha en reell möjlighet att granska alla villkor. Unionslagstiftaren har således betonat intresset av att konsumenten i förväg tar del av samtliga villkor i ett avtal så att vederbörande kan fatta ett välgrundat beslut om huruvida han eller hon vill vara bunden av dessa villkor.
Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att den portugisiska lagstiftningen om gruppförsäkringar enligt en viss tolkning i rättspraxis utgör
lex specialis
som utesluter tillämpning av de allmänna bestämmelserna om avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. I detta avseende ska det erinras om att det krav på transparenta avtalsvillkor som föreskrivs i direktiv 93/13 inte kan frångås på grund av att det finns en särskild rättslig reglering som är tillämplig på en viss typ av avtal. Såsom följer av fast rättspraxis är det nämligen med hänvisning till avtalsparternas ställning som direktiv 93/13 definierar de avtal som direktivet är tillämpligt på  (se, för ett liknande resonemang,  dom av den  21 mars 2019, Pouvin och Dijoux, C‑590/17, EU:C:2019:232, punkt 23 och där angiven rättspraxis, och  beslut av den  10 juni 2021, X Bank, C‑198/20, ej publicerat, EU:C:2021:481, punkt 24).
Det ska här även erinras om att principen om direktivkonform tolkning innebär  att de nationella domstolarna ska göra allt som ligger inom deras behörighet, med hänsyn till den nationella rätten i sin helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, för att säkerställa att det aktuella direktivet ges full verkan och för att uppnå ett resultat som är förenligt med direktivets syfte (dom av den  6 november 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, punkt 59 och där angiven rättspraxis).
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första och den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 4.2 och artikel 5 i direktiv 93/13, jämförda med tjugonde skälet i samma direktiv, ska tolkas så, att en konsument alltid ska ha möjlighet att innan ett avtal ingås ta del av samtliga villkor i avtalet.

Den tredje frågan
Det följer av fast rättspraxis att det enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte ankommer det på EU-domstolen att vid behov omformulera de frågor som hänskjutits och, i detta sammanhang, tolka samtliga bestämmelser i unionsrätten som behövs för att de nationella domstolarna ska kunna avgöra de mål som är anhängiga vid dem, även om dessa bestämmelser inte är uttryckligen angivna i de frågor som dessa domstolar har hänskjutit (se, bland annat,  dom av den  4 oktober 2018, Kamenova, C‑105/17, EU:C:2018:808, punkt 21 och där angiven rättspraxis).
I detta avseende konstaterar EU-domstolen för det första att den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i hur artikel 3.1 och 3.3 i direktiv 93/13, jämförd med punkt 1 led i) i bilagan till direktivet ska tolkas, och vilka följderna av denna tolkning blir vad gäller möjligheten för ett försäkringsbolag att gentemot en konsument, inom ramen för ett gruppförsäkringsavtal, göra gällande ett villkor om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet som konsumenten inte har haft möjlighet att ta del av innan avtalet ingicks. Även om det framgår av begäran om förhandsavgörande att konsumenten i förevarande fall inte kunde ta del av de berörda villkoren innan det aktuella försäkringsavtalet ingicks, har den hänskjutande domstolen inte påstått att försäkringsavtalet innehåller något villkor vars mål eller konsekvens är – såsom anges i punkt 1 led i) i nämnda bilaga – att ”oåterkalleligen binda konsumenten vid villkor som denne inte haft någon verklig möjlighet att ta del av innan avtalet ingicks”. Härav följer att det inte är nödvändigt att pröva denna fråga mot bakgrund av vare sig artikel 3.3 i direktivet eller nämnda bilaga.
För det andra framgår det av begäran om förhandsavgörande att den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet dels i vilka konsekvenser det får för bedömningen av huruvida dessa villkor är oskäliga att det finns någon av avtalsparterna som inte, före avtalets ingående, har tagit del av avtalsvillkor som avser avtalets huvudföremål, exempelvis villkor om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet, dels i huruvida sådana villkor, när de inte har meddelats konsumenten i förväg, kan göras gällande mot konsumenten när denne inte har kunnat ta del av dem, och huruvida den omständigheten att försäkringstagaren kan komma att hållas ansvarig för att konsumenten inte kunde ta del av dessa villkor utgör en omständighet som ska beaktas vid denna bedömning.
Den hänskjutande domstolen ska följaktligen anses ha ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artiklarna 3.1 och 4–6 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att ett försäkringsavtalsvillkor om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet, som konsumenten inte har kunnat ta del av innan avtalet ingicks, kan göras gällande mot konsumenten, och detta även om försäkringstagaren kan hållas ansvarig för att konsumenten inte tagit del detta villkor och trots att ett sådant ansvar inte försätter konsumenten i samma situation som om han eller hon hade åtnjutit detta skydd.
Det följer av fast rättspraxis att EU-domstolens behörighet vad gäller prövningen av huruvida ett avtalsvillkor är oskäligt i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 93/13 avser tolkningen av de kriterier som den nationella domstolen kan eller ska tillämpa när den prövar ett avtalsvillkor mot bakgrund av bestämmelserna i detta direktiv. Det ankommer således på sistnämnda domstol att, med beaktande av dessa kriterier och mot bakgrund av de specifika omständigheterna i det aktuella fallet, ta ställning till hur ett visst avtalsvillkor konkret ska kvalificeras. Härav följer att EU-domstolen ska begränsa sig till att upplysa den nationella domstolen om vilka omständigheter den ska beakta vid bedömningen av huruvida det aktuella villkoret är oskäligt (se, för ett liknande resonemang,  dom av den  3 september 2020, Profi Credit Polska, C‑84/19, C‑222/19  och  C‑252/19, EU:C:2020:631, punkt 91 och där angiven rättspraxis).
För det första ska det härvid erinras om att såvitt avser artikel 5 i direktiv 93/13 utgör frågan huruvida ett avtalsvillkor är transparent en av de faktorer som ska beaktas vid den bedömning av huruvida detta villkor är oskäligt som det ankommer på den nationella domstolen att göra enligt artikel 3.1 i detta direktiv (dom av den  12 januari 2023, D.V. (Advokatarvode – Principen om timtaxa), C‑395/21, EU:C:2023:14, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
Om det faktum att ett avtalsvillkor är icke-transparent på grund av oklar eller obegriplig formulering kan utgöra en omständighet som ska beaktas vid bedömningen av oskälighet, så kan bristande transparens som beror på att konsumenten saknat möjlighet att ens ta del av villkoret innan avtalets ingående definitivt också göra det.
För det andra ska den nationella domstolen vid den bedömning av huruvida ett avtalsvillkor är skäligt som det ankommer på denna att göra enligt artikel 3.1 i direktiv 93/13, först fastställa huruvida kravet på god sed har åsidosatts och därefter huruvida det föreligger en betydande obalans till nackdel för konsumenten i den mening som avses i denna bestämmelse  (se, för ett liknande resonemang,  dom av den  3 oktober 2019, Kiss och CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, punkt 49 och där angiven rättspraxis). Enligt artikel 4.1 i direktivet ska den nationella domstolen vid denna bedömning bland annat beakta tidpunkten för avtalets ingående och alla omständigheter i samband med att avtalet ingicks.
Vad gäller kravet på
god sed
konstaterar EU-domstolen att den nationella domstolen, vilket framgår det av sextonde skälet i direktiv 93/13, vid bedömningen av om god sed föreligger bland annat ska ta hänsyn till parternas inbördes styrkeförhållande i förhandlingshänseende och till om konsumenten har uppmuntrats att acceptera villkoret i fråga.
I förevarande fall konstaterar EU-domstolen, med förbehåll för de kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, att LP i sitt skriftliga yttrande har gjort gällande att det ”krävdes” av LP och hennes make att de skulle skriva under försäkringsavtalet för att erhålla det banklån de behövde för sitt förvärv.  Vid detta tillfälle undertecknade de endast det erbjudande om anslutning till avtalet som de fick av banken, utan att någonsin ha informerats om avtalets hela innehåll. Anslutningserbjudandet fylldes i av den bankanställde som lämnade över avtalet till dem för undertecknande. LP undertecknade erbjudandet utan att något avtalsvillkor om undantag från försäkringsskyddet lästes upp för henne.
Vad beträffar frågan huruvida ett avtalsvillkor, trots kravet på god sed, medför en
betydande obalans
i avtalsparternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten, ska den nationella domstolen enligt fast rättspraxis pröva huruvida en gentemot konsumenten lojalt och rättvist handlande näringsidkare rimligen kunde utgå från att konsumenten skulle godta ett sådant avtalsvillkor efter en individuell avtalsförhandling (se, bland annat, dom av den 3 september 2020, Profi Credit Polska, C‑84/19, C‑222/19  och  C‑252/19, EU:C:2020:631, punkt 93 och där angiven rättspraxis, och dom av den  10 juni 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkt 98 och där angiven rättspraxis).
Vid bedömningen av huruvida villkoren i ett avtal, såsom de som är aktuella i det nationella målet, skapar en sådan obalans till nackdel för konsumenten, ska således samtliga omständigheter som näringsidkaren eller dennes företrädare kunde ha kännedom om vid tidpunkten för avtalets ingående och som kunde påverka det senare fullgörandet av avtalet beaktas. Den nationella domstolen ska således avgöra huruvida konsumenten har fått all information som kan påverka räckvidden av dennes skyldigheter enligt avtalet och som gör det möjligt för konsumenten att bland annat bedöma konsekvenserna av avtalet.
Den omständigheten att konsumenten inte har kunnat ta del av ett visst avtalsvillkor innan avtalet ingicks utgör i detta avseende en väsentlig omständighet att beakta vid bedömningen av huruvida villkoret är oskäligt. Denna omständighet kan nämligen ha lett till att konsumenten åtog sig skyldigheter som denne annars inte skulle ha godtagit och den kan således ha  gett upphov till en  betydande obalans mellan avtalsparternas ömsesidiga skyldigheter.
I förevarande fall gavs LP inte möjlighet vare sig att ta del av försäkringsavtalsvillkoren om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet eller att informera Ocidental om sitt hälsotillstånd vid tidpunkten för avtalets ingående. LP fyllde nämligen inte i något frågeformulär avseende sitt hälsotillstånd när hon anslöt sig till avtalet.
Under dessa omständigheter, vilka ska kontrolleras av den hänskjutande domstolen, får tillämpningen av sådana avtalsvillkor om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet till följd att konsumenten inte längre omfattas av försäkringsskyddet om den aktuella risken förverkligas och att konsumenten, från och med den dag då det fastställs att vederbörande har blivit permanent arbetsoförmögen  till följd av ett redan existerande hälsoproblem – som konsumenten inte har haft tillfälle att informera försäkringsgivaren om –  i princip själv tvingas  erlägga  de återstående avbetalningarna på lånet. I förekommande fall – när banken enligt tillämplig nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, hålls ansvarig för den skada som orsakats av att dessa villkor inte har delgetts konsumenten, varvid konsumenten dock inte placeras i samma situation som om han eller hon hade åtnjutit nämnda försäkringsskydd – blir konsumenten tvungen att erlägga åtminstone en del av avbetalningarna. Konsumenten kan således ställas inför en situation där det, på grund av inkomstförlusten till följd av dennes permanenta arbetsoförmåga, är svårt, eller till och med omöjligt, för vederbörande att genomföra dessa avbetalningar, trots att det är just mot denna risk som konsumenten har velat försäkra sig genom att ansluta sig till ett försäkringsavtal såsom det som är i fråga i det nationella målet.
Genom att inte ge den berörda konsumenten möjlighet att innan avtalets ingående få information om nämnda avtalsvillkor och om samtliga följder av avtalets ingående, överlåter näringsidkaren således helt, eller åtminstone delvis,  åt konsumenten att bära den risk som följer av en eventuell permanent arbetsoförmåga.
Om den hänskjutande domstolen, efter en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet, finner att Ocidental i det aktuella fallet, trots kravet på god sed, inte rimligen, med iakttagande av kravet på transparens i förhållande till LP, kunde förvänta sig att LP skulle godta de aktuella avtalsvillkoren efter en individuell förhandling, så ska den hänskjutande domstolen slå fast att dessa villkor är oskäliga.
Det följer av fast rättspraxis att när ett avtalsvillkor förklarats vara oskäligt och därmed ogiltigt ankommer det på den nationella domstolen att, i enlighet med  artikel 6.1 i direktiv 93/13, avstå från att tillämpa detta avtalsvillkor så att villkoren inte får några bindande verkningar för konsumenten, om inte konsumenten motsätter sig detta (dom av den  16 juli 2020, Caixabank och Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19  och  C‑259/19, EU:C:2020:578, punkt 50).
I det nu förevarande fallet skulle resultatet av detta bli att avtalsvillkoret om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet inte kan göras gällande mot LP. Denna slutsats påverkas inte av det föreligger nationella bestämmelser, såsom dem som den hänskjutande domstolen har hänvisat till, enligt vilka en försäkringstagare som har underlåtit att uppfylla den skyldighet att informera om avtalsvillkoren som åligger vederbörande enligt dessa bestämmelser, kan bli skyldig att utge ersättning för den skada som orsakats av att informationen inte lämnats, dock utan att den rättsliga och faktiska situation som konsumenten skulle ha befunnit sig om han eller hon hade åtnjutit nämnda försäkringsskydd kan återställas. Dessa nationella bestämmelser, som avser följderna i fråga om det civilrättsliga ansvaret för att informationen inte har lämnats, kan inte påverka den omständigheten att ett avtalsvillkor som kvalificerats som oskäligt med tillämpning av direktiv 93/13 inte kan göras gällande gentemot konsumenten.
Det framgår för övrigt av EU-domstolens praxis att fastställandet av att ett villkor i ett avtal är oskäligt ska göra det möjligt att återställa den rättsliga och faktiska situation som konsumenten skulle ha befunnit sig i om detta oskäliga villkor inte hade förelegat (dom av den  12 januari 2023, D.V. (Advokatarvode – Principen om timtaxa), C‑395/21, EU:C:2023:14, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
Att ett sådant avtalsvillkor som kvalificerats som oskäligt inte kan göras gällande gentemot konsumenten påverkar emellertid inte de eventuella följderna, vad gäller försäkringstagarens civilrättsliga ansvar gentemot försäkringsgivaren, av att försäkringstagaren inte delgett konsumenten avtalsvillkoret i fråga.
Det framgår av det ovan anförda att artiklarna 3.1 och 4–6 i direktiv 93/13 ska tolkas enligt följande. När ett försäkringsavtalsvillkor om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet, som konsumenten inte har kunnat ta del av innan avtalet ingicks, kvalificeras som oskäligt av en nationell domstol, är den domstolen skyldig att avstå från att tillämpa det avtalsvillkoret så att det inte får några bindande verkningar för konsumenten.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (nionde avdelningen) följande:
1)
Artiklarna 4.2 och 5 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal, ska, mot bakgrund av tjugonde skälet i direktivet,
tolkas så,
att en konsument alltid ska ha möjlighet att innan ett avtal ingås ta del av samtliga villkor i avtalet.
2)
Artiklarna 3.1 och 4–6 i direktiv 93/13
ska tolkas så,
att när ett försäkringsavtalsvillkor om undantag från eller begränsning av försäkringsskyddet, som konsumenten inte har kunnat ta del av innan avtalet ingicks, kvalificeras som oskäligt av en nationell domstol, är den domstolen skyldig att avstå från att tillämpa det avtalsvillkoret så att det inte får några bindande verkningar för konsumenten.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: portugisiska.