CELEX: 62021CJ0775
Řízení o předběžné otázce
Duševní vlastnictví
Autorské právo a práva s ním související
Směrnice 2001/29/ES
Článek 3 odst. 1
Sdělování veřejnosti
Pojem
Šíření hudební kulisy
Směrnice 2006/115/ES
Článek 8 odst. 2
Spravedlivá odměna
Pouhé poskytnutí fyzického zařízení
Zvuková zařízení ve vlacích a v letadlech
Domněnka sdělování veřejnosti

Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (
Úř. věst. 2001, L 167, s. 10
; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).
Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů, a sice zaprvé ve věci C‑775/21 v rámci sporu mezi Blue Air Aviation SA (dále jen „Blue Air“) a UCMR – ADA Asociaţia pentru Drepturi de Autor a Compozitorilor (dále jen „UCMR – ADA“), jenž se týká povinnosti Blue Air platit UCMR – ADA poplatky za šíření hudebních děl jako hudební kulisy na palubě letadel pro přepravu cestujících, a zadruhé ve věci C‑826/21 v rámci sporu mezi Uniunea Producătorilor de Fonograme din România (UPFR) a Societatea Naţională de Transport Feroviar de Călători (SNTFC) „CFR Călători“ SA (dále jen „CFR“), jenž se týká povinnosti platit poplatky za to, že jsou ve vlacích k dispozici zařízení, která lze použít ke sdělování hudebních děl veřejnosti.
Právní rámec
Mezinárodní právo
Světová organizace duševního vlastnictví (WIPO) přijala v Ženevě (Švýcarsko) dne 20. prosince 1996 Smlouvu WIPO o právu autorském (dále jen „WCT“), která byla schválena rozhodnutím Rady 2000/278/ES ze dne 16. března 2000 o schválení Smlouvy WIPO o právu autorském a Smlouvy WIPO o výkonech výkonných umělců a o zvukových záznamech jménem Evropského společenství (
Úř. věst. 2000, L 89, s. 6
; Zvl. vyd. 11/33, s. 208) a ve vztahu k Evropské unii vstoupila v platnost dne 14. března 2010 (
Úř. věst. 2010, L 32, s. 1
).
Článek 8 WCT, nadepsaný „Právo na sdělování veřejnosti“, stanoví:
„Bez újmy práv podle čl. 11 odst. 1 bodu ii), čl. 11
bis
odst. 1 bodů i) a ii), čl. 11
ter
odst. 1 bodu ii), čl. 14 odst. 1 bodu ii) a čl. 14
bis
odst. 1 [Úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl, jež byla podepsána v Bernu dne 9. září 1886 (Pařížský akt ze dne 24. července 1971), ve znění pozměněném dne 28. září 1979], mají autoři literárních a uměleckých děl výlučné právo udílet svolení k jakémukoli sdělování svých děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátovými prostředky, včetně zpřístupňování svých děl veřejnosti takovým způsobem, že každý může mít přístup k těmto dílům na místě a v čase podle své individuální volby.“
Společná prohlášení týkající se WCT byla přijata na diplomatické konferenci WIPO dne 20. prosince 1996.
Společné prohlášení týkající se článku 8 WCT zní:
„Rozumí se, že pouhé provozování hmotného zařízení k umožnění nebo uskutečnění sdělování samo o sobě není totéž co sdělování ve smyslu této smlouvy nebo [Úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl, jež byla podepsána v Bernu dne 9. září 1886 (Pařížský akt ze dne 24. července 1971), ve znění pozměněném dne 28. září 1979]. […]“
Unijní právo
Směrnice 2001/29
Body 1, 4, 6, 7, 9, 10, 23 a 27 odůvodnění směrnice 2001/29 uvádí:
„(1)
Smlouva [o FEU] stanoví vytvoření vnitřního trhu a zavedení systému zabraňujícího narušování hospodářské soutěže na vnitřním trhu. Harmonizace právních předpisů členských států týkajících se autorského práva a práv s ním souvisejících přispívá k dosažení těchto cílů.
[…]
(4)
Větší právní jistota a vysoká úroveň ochrany duševního vlastnictví poskytovaná harmonizovaným právním rámcem týkajícím se autorského práva a práv s ním souvisejících podpoří podstatné investice do tvůrčí a inovační činnosti včetně síťové infrastruktury a povede tím k růstu a vyšší konkurenceschopnosti evropského průmyslu, a to jak v oblasti obsahu a informačních technologií, tak obecněji v široké škále průmyslových a kulturních odvětví. Tato skutečnost zajistí zaměstnanost a podpoří vytváření nových pracovních míst.
[…]
(6)
Bez harmonizace na úrovni Společenství by činnost v oblasti právních předpisů zahájená v mnoha členských státech [zákonodárná činnost zahájená v řadě členských států] za účelem přizpůsobení těchto předpisů technologickému pokroku [technologickým výzvám] mohla vyústit ve značné rozdíly v ochraně, a tím v omezení volného pohybu služeb a výrobků zahrnujících [prvky chráněné jako] duševní vlastnictví nebo na duševním vlastnictví [takových prvcích] založených, což by vedlo k opětovnému rozčlenění vnitřního trhu a neslučitelnosti [nesoudržnosti] právních předpisů. Dopad takových rozdílů a nejistoty v právních předpisech [takových rozdílů v právních předpisech a takové právní nejistoty] bude závažnější s dalším rozvojem informační společnosti, který již významně zintenzívnil přeshraniční využívání duševního vlastnictví. Tento vývoj bude a měl by být nadále zintenzivňován. Značné rozdíly v právních předpisech a nejistota v ochraně [a právní nejistota] mohou bránit úsporám z rozsahu pro nové výrobky a služby obsahující autorské právo a práva s ním související [v případě nových výrobků a služeb chráněných autorským právem nebo právy s ním souvisejícími].
(7)
Právní rámec Společenství na ochranu autorského práva a práv s ním souvisejících musí být proto rovněž v nezbytné míře přizpůsoben a doplněn [přizpůsoben a doplněn v míře nezbytné] pro hladké fungování vnitřního trhu. Za tímto účelem je třeba přizpůsobit ty vnitrostátní právní předpisy týkající se autorského práva a práv s ním souvisejících, které se v jednotlivých členských státech výrazně liší nebo které jsou příčinou [právní] nejistoty bránící hladkému fungování vnitřního trhu a náležitému rozvoji informační společnosti v Evropě, a je třeba vyloučit, aby členské státy neslučitelným způsobem reagovaly na technologický rozvoj, přičemž není třeba odstranit rozdíly, které fungování vnitřního trhu neovlivňují nepříznivě, nebo jim bránit.
[…]
(9)
Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. Jejich ochrana napomáhá zajistit udržení a rozvoj tvořivosti v zájmu autorů, výkonných umělců, výrobců, spotřebitelů, kultury, průmyslu a široké veřejnosti. Duševní vlastnictví bylo proto uznáno za nedílnou součást vlastnictví.
(10)
Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. Investice vyžadovaná na produkci výrobků, jako jsou zvukové záznamy, filmy nebo multimediální výrobky, a služeb, jako jsou služby na požádání, jsou značné. Odpovídající právní ochrana duševního vlastnictví je nezbytná pro zajištění dostupnosti takové odměny a pro možnost uspokojivé návratnosti takové investice.
[…]
(23)
Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.
[…]
(27)
Pouhé poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování není samo o sobě sdělováním ve smyslu této směrnice.
[…]“
Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, stanoví:
„1.   Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.
2.   Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat zpřístupnění veřejnosti po drátě nebo bezdrátově takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto předmětům ochrany přístup z místa a v době, které si zvolí:
a)
pro výkonné umělce v případě záznamů jejich výkonů;
b)
pro výrobce zvukových záznamů v případě jejich zvukových záznamů;
c)
pro výrobce prvotních záznamů filmů v případě originálu a rozmnoženin jejich filmů;
d)
pro vysílací organizace v případě záznamů jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice.
3.   Práva uvedená v odstavcích 1 a 2 se nevyčerpají žádným sdělením veřejnosti nebo zpřístupněním veřejnosti podle tohoto článku.“
Směrnice 2006/115/ES
Článek 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (
Úř. věst. 2006, L 376, s. 28
), nadepsaný „Vysílání a sdělování veřejnosti“, v odstavci 2 stanoví:
„Členské státy stanoví právo, kterým se zajistí, že uživatel zaplatí jedinou spravedlivou odměnu, pokud je užito zvukového záznamu vydaného k obchodním účelům nebo rozmnoženiny takového záznamu k bezdrátovému vysílání nebo jakémukoliv jinému sdělování veřejnosti, a že tato odměna bude rozdělena mezi dotčené výkonné umělce a výrobce zvukových záznamů. Pokud nedojde mezi výkonnými umělci a výrobci zvukových záznamů k dohodě, mohou členské státy stanovit podmínky pro rozdělování uvedené odměny mezi ně.“
Rumunské právo
Zákon č. 8/1996
Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (zákon č. 8/1996 o právu autorském a právech s ním souvisejících,
Monitorul Oficial al României
, část I, č. 60 ze dne 26. března 1996) byl několikrát změněn, a to zejména zákonem č. 285/2004 (
Monitorul Oficial
al României
, část I, č. 587 ze dne 30. června 2004) (dále jen „zákon č. 8/1996“). Relevantní ustanovení tohoto zákona jsou v bodech 11 až 20 tohoto rozsudku uvedena ve znění použitelném na spory v původních řízeních.
Článek 13 zákona č. 8/1996 stanoví:
„Užíváním díla vznikají autorovi samostatná a výhradní majetková práva, která mu umožňují povolit nebo zakázat:
[…]
f)
přímé či nepřímé sdělování díla veřejnosti jakýmkoli způsobem, včetně jeho zpřístupnění veřejnosti takovým způsobem, že k němu veřejnost může mít přístup z místa a v době, které si zvolí;
[…]“
Článek 15 odst. 1 tohoto zákona zní:
„Za sdělování veřejnosti se považuje každé sdělování díla prováděné přímo nebo jakýmikoli technickými prostředky v místě přístupném veřejnosti nebo na jakémkoli místě, na němž je shromážděn určitý počet osob, který nepředstavuje rodinné příslušníky nebo známé, včetně scénického provedení, recitace nebo jakékoli jiné veřejné formy provádění a přímého předvádění díla, veřejné vystavení sochařských děl, užitého umění, děl fotografických a architektonických, veřejné promítání kinematografických děl nebo jiných audiovizuálních děl, včetně děl digitálních, předvádění na veřejném místě prostřednictvím hlasových nebo audiovizuálních záznamů, jakož i předvádění děl určených k vysílání na veřejném místě prostřednictvím jakýchkoli prostředků. Za veřejné se kromě toho pokládá jakékoli sdělování děl po drátě nebo bezdrátově tak, že jsou zpřístupněna veřejnosti, včetně zpřístupnění na internetu nebo na jiných informačních sítích, tak, aby veškerá veřejnost k nim měla přístup z kteréhokoli místa nebo v kteroukoli dobu, kterou si sama zvolí.
[…]“
Článek 105 odst. 1 písm. f) uvedeného zákona stanoví:
„[…] výrobce zvukových záznamů má výlučné majetkové právo udělit svolení nebo zakázat:
[…]
f)
vysílání jeho vlastních zvukových záznamů a jejich sdělování veřejnosti, s výjimkou zvukových záznamů vydaných k obchodním účelům, v kterémžto případě má nárok pouze na spravedlivou odměnu.“
Článek 106
téhož zákona stanoví:
„1.   Umělci, výkonní umělci a výrobci zvukových záznamů mají nárok na jedinou spravedlivou odměnu za přímé nebo nepřímé užití zvukových záznamů vydaných k obchodním účelům nebo za jejich rozmnožování vysíláním nebo jakýmkoli prostředkem sdělování veřejnosti.
2.   Výše této odměny se stanoví metodikou v souladu s postupem stanoveným v článcích 131, 131
a 131
.“
Článek 123 odst. 1 až 3 zákona č. 8/1996 stanoví:
„1.   Majitelé autorského práva a práv s ním souvisejících mohou vykonávat svá práva, která jim přiznává tento zákon, a to osobně, anebo na základě zmocnění a za podmínek stanovených tímto zákonem prostřednictvím organizací kolektivní správy.
2.   Kolektivní správu autorských práv lze vykonávat pouze k dílům, která již byla zveřejněna, a kolektivní správu práv souvisejících s autorským právem lze vykonávat pouze k již zaznamenaným nebo odvysílaným výkonům a k již zveřejněným zvukovým nebo obrazovým záznamům.
3.   Nositelé autorských práv nebo práv s nimi souvisejících nemohou postoupit majetková práva přiznaná tímto zákonem organizacím kolektivní správy.“
Článek 123
tohoto zákona v odst. 1 písm. e) a f) stanoví:
„Kolektivní správa je povinná pro výkon následujících práv:
[…]
e)
práva na sdělování hudebních děl veřejnosti s výjimkou veřejné projekce kinematografických děl;
f)
práva na spravedlivou odměnu přiznanou výkonným umělcům a výrobcům zvukových záznamů za sdělování veřejnosti a vysílání komerčních zvukových záznamů nebo jejich rozmnoženin.“
Článek 130 odst. 1 písm. a) a b) uvedeného zákona zní:
„Organizace kolektivní správy mají povinnost:
a)
udělovat před jakýmkoli užitím chráněného repertoáru a za úhradu nevýhradní písemná oprávnění formou nevýhradní licence uživatelům, kteří o něj požádají;
b)
vypracovat pro jednotlivé oblasti své činnosti zahrnující příslušná majetková práva metodiky uhrazování těchto práv pro případy, kdy způsob užití díla neumožňuje udělení individuálního oprávnění ze strany majitelů práv, a projednat tyto metodiky s uživateli.“
Článek 131 odst. 1 téhož zákona stanoví:
„Za účelem zahájení projednávání musí organizace kolektivní správy předložit [Oficiul Român pentru Drepturile de Autor (rumunský Úřad pro autorská práva)] žádost spolu s metodikami navrženými k projednání v souladu s čl. 130 odst. 1 písm. a).
[…]“
Článek 131
odst. 1 až 3 zákona č. 8/1996 stanoví:
„1.   Metodiky projednají organizace kolektivní správy a zástupci uvedení v čl. 131 odst. 2 písm. b), […]
2.   Organizace kolektivní správy mohou od stejné kategorie uživatelů požadovat paušální nebo úměrnou odměnu vypočtenou na základě příjmů, které uživatel získává z činnosti, v jejímž rámci je repertoár využíván, například: vysílání, kabelový přenos nebo sdělování veřejnosti, s přihlédnutím k evropské praxi týkající se výsledků jednání mezi uživateli a organizacemi kolektivní správy. V případě vysílání jsou úměrné odměny stanoveny diferencovaně, tedy přímo úměrně podílu užívání kolektivně spravovaného repertoáru v rámci této činnosti, a při absenci příjmů v závislosti na výdajích vzniklých užíváním.
3.   Paušální nebo úměrné odměny uvedené v odstavci 2 lze požadovat pouze tehdy a v rozsahu, v jakém se užívání týká děl, v jejichž případě se na autorská práva nebo práva s nimi související stále vztahuje zákonná ochrana.
[…]“
Článek 131
odst. 2 tohoto zákona zní:
„Dohoda mezi stranami o sjednaných metodikách je zaznamenána v protokolu, který je uložen u rumunského Úřadu pro autorská práva. […] Takto zveřejněné metodiky lze uplatnit vůči všem uživatelům v oblasti, která byla předmětem projednávání, a vůči všem dovozcům a výrobcům nosičů a zařízení, za které se podle článku 107 platí kompenzační odměna za soukromé rozmnožování.“
Občanský soudní řád
Článek 249 občanského soudního řádu stanoví:
„Každý, kdo v průběhu soudního řízení uplatní tvrzení, jej musí prokázat, s výjimkou případů výslovně stanovených zákonem.“
Článek 329 občanského soudního řádu zní:
„Soudce může své rozhodnutí založit na domněnkách ponechaných na jeho uvážení pouze tehdy, pokud mají dostatečnou váhu a jsou způsobilé vyvolat pravděpodobnost tvrzené skutečnosti; tyto domněnky jsou však přípustné pouze v případech, kdy zákon umožňuje důkaz výslechem svědků.“
Metodika týkající se odměny, která náleží nositelům majetkových autorských práv k hudebním dílům za sdělování hudebních děl veřejnosti jako hudební kulisy
Metodologia privind remunerațiile cuvenite titularilor de drepturi patrimoniale de autor de opere muzicale pentru comunicarea publică a operelor muzicale în scop ambiental (Metodika týkající se odměny, která náleží nositelům majetkových autorských práv k hudebním dílům za sdělování hudebních děl veřejnosti jako hudební kulisy,
Monitorul Oficial
al României
, část I, č. 710 ze dne 7. října 2011), ve znění rozhodnutí rumunského Úřadu pro autorská práva č. 198/2012 ze dne 8. listopadu 2012 (
Monitorul Oficial
al României
, část I, č. 780 ze dne 20. listopadu 2012), stanoví:
„1. Uživatelé hudebních děl jako hudební kulisy musí před každým užitím hudebního díla získat od UCMR – ADA oprávnění ve formě nevýhradní licence k užití hudebních děl a zaplatit odměnu podle sazebníku uvedeného v této metodice, a to bez ohledu na skutečnou dobu užívání.
2. Pro účely této metodiky se:
a)
sdělováním hudebních děl veřejnosti jako hudební kulisy rozumí sdělování jednoho nebo více hudebních děl na místě přístupném veřejnosti nebo na jakémkoli jiném místě, kde se současně nebo postupně shromažďuje počet osob překračující běžný okruh rodinných příslušníků a jejich známých nebo k němuž mají tyto osoby přístup, za účelem navození atmosféry pro výkon jiné činnosti, která nutně nevyžaduje užití hudebních děl, a to bez ohledu na způsob sdělování a použité technické prostředky;
b)
uživatelem hudebních děl jako hudební kulisy rozumí každá oprávněná právnická nebo fyzická osoba, která z jakéhokoli titulu (vlastnictví, správa, koncese, pronájem, podnájem, výpůjčka atd.) vlastní nebo užívá uzavřené nebo otevřené prostory, v nichž jsou instalována nebo uchovávána zařízení a jiné technické nebo elektronické prostředky, jako jsou televizní přijímače, rozhlasové přijímače, kazetové přehrávače, hudební mixéry, počítačové vybavení, přehrávače kompaktních disků, zesilovací systémy a jiné přístroje umožňující příjem, reprodukci nebo vysílání zvuku nebo obrazů doprovázených zvukem.
[…]
6. Za období, na které uživatel nezískal od UCMR – ADA oprávnění ve formě nevýhradní licence, je povinen zaplatit UCMR – ADA částku rovnající se trojnásobku odměny, kterou by byl povinen ze zákona zaplatit, kdyby získal oprávnění ve formě nevýhradní licence.
7. Organizace kolektivní správy mohou kontrolovat užívání hudebních děl jako hudební kulisy prostřednictvím pověřených zástupců, kterým je zaručen volný přístup do všech míst, kde je hudba užívána jako hudební kulisa. Zástupci organizací kolektivní správy mohou v místech, kde jsou hudební díla užívána, používat přenosná zařízení pro pořizování zvukových anebo obrazových záznamů, přičemž takto pořízené záznamy plně dokazují užívání hudebních děl jako hudební kulisy.“
Příloha této metodiky obsahuje sazebník odměn za sdělování hudebních děl veřejnosti jako hudební kulisy, které jsou individualizované podle druhu obchodních prostor nebo vozidel, v nichž k tomuto sdělování dochází. V bodě 11 tohoto sazebníku je pro leteckou přepravu cestujících stanovena paušální odměna 200 rumunských lei (RON) za měsíc a letadlo.
Metodika týkající se sdělování zvukových záznamů vydaných k obchodním účelům nebo jejich rozmnoženin veřejnosti a sazebníků majetkových práv výkonných umělců a výrobců zvukových záznamů
Metodologia privind comunicarea publică a fonogramelor publicate în scop comercial sau a reproducerilor acestora și tabelele cuprinzând drepturile patrimoniale ale artiștilor interpreți ori executanți și producătorilor de fonograme (Metodika týkající se sdělování zvukových záznamů vydaných k obchodním účelům nebo jejich rozmnoženin veřejnosti a sazebníků majetkových práv výkonných umělců a výrobců zvukových záznamů,
Monitorul Oficial
al României
, část I, č. 982 ze dne 8. prosince 2006), ve znění rozhodnutí rumunského Úřadu pro autorská práva č. 189/2013 ze dne 29. listopadu 2013 (
Monitorul Oficial
al României
, část I, č. 788 ze dne 16. prosince 2013), uvádí:
„1. Sdělováním zvukových záznamů vydaných k obchodním účelům nebo jejich rozmnoženin veřejnosti se rozumí jejich sdělování na veřejných místech (uzavřených nebo otevřených) bez ohledu na způsob, jakým je sdělování prováděno, mechanickými, elektroakustickými nebo digitálními prostředky (zesilovací zařízení, zařízení pro záznam zvuku nebo audiovizuální záznam, rozhlasové nebo televizní přijímače, počítačové vybavení atd.).
[…]
3. Uživatelem zvukových záznamů se pro účely této metodiky rozumí každá oprávněná fyzická nebo právnická osoba, která veřejnosti sděluje zvukové záznamy vydané k obchodním účelům nebo jejich rozmnoženiny v prostorách držených z jakéhokoli titulu (vlastnictví, správa, pronájem, podnájem, výpůjčka atd.).
[…]
5. Uživatel je povinen získat oprávnění ve formě nevýhradních licencí, které vydávají organizace kolektivní správy práv […] výrobců zvukových záznamů ke sdělování zvukových záznamů vydaných k obchodním účelům veřejnosti […], a to za odměnu podle níže uvedených sazebníků bez ohledu na skutečnou dobu sdělování veřejnosti.“
Příloha této metodiky obsahuje dva sazebníky, z nichž první stanoví odměny za činnosti související s poskytováním hudební kulisy, které jsou individualizovány podle druhu obchodních prostor nebo vozidel, ve kterých k těmto činnostem dochází. V bodě E3 odst. 1 tohoto prvního sazebníku je pro železniční přepravu cestujících stanovena měsíční odměna ve výši 30 RON za každý vůz vybavený zvukovým systémem.
Spory v původních řízeních a předběžné otázky
Věc C‑775/21
UCMR – ADA je organizací kolektivní správy autorských práv v oblasti hudby.
Dne 2. března 2018 podala uvedená organizace k Tribunalul București (soud prvního stupně v Bukurešti, Rumunsko) proti letecké dopravní společnosti Blue Air žalobu, kterou se domáhala zaplacení dlužných odměn a pokut za sdělování hudebních děl veřejnosti, k němuž tato společnost nezískala licenci, na palubě letadel provozovaných společností Blue Air.
Před uvedeným soudem společnost Blue Air tvrdila, že provozuje 28 letadel a ačkoli disponuje softwarem potřebným k šíření hudebních děl ve 22 z těchto 28 letadel, po získání požadované licence sdělila veřejnosti pouze jedno hudební dílo jako hudební kulisu, a to ve 14 z těchto letadel.
Po těchto upřesněních UCMR – ADA rozšířila své žádosti o platbu, neboť měla za to, že existence zvukových systémů v přibližně 22 letadlech odůvodňuje závěr, že chráněná díla byla sdělována veřejnosti ve všech letadlech flotily společnosti Blue Air.
Rozsudkem ze dne 8. dubna 2019 bylo žalobě podané UCMR – ADA vyhověno. Tribunalul București (soud prvního stupně v Bukurešti) měl na základě rozsudku ze dne 7. prosince 2006, SGAE (
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
), a rozsudku ze dne 15. března 2012, Phonographic Performance (Ireland) (
C‑162/10
,
EU:C:2012:141
), v podstatě za to, že skutečnost, že společnost Blue Air vybavila dopravní prostředky, které provozuje, zařízeními umožňujícími sdělovat veřejnosti hudební díla jako hudební kulisu, zakládá vyvratitelnou domněnku užívání těchto děl, která vyžaduje, aby bylo rozhodnuto, že každé letadlo vybavené zvukovým systémem používá toto zařízení ke sdělování dotčeného hudebního díla veřejnosti, aniž je v tomto ohledu nezbytné předkládat další důkazy.
Společnost Blue Air podala proti tomuto rozhodnutí odvolání k předkládajícímu soudu Curtea de Apel Bucureşti (odvolací soud v Bukurešti, Rumunsko) a zejména tvrdila, že na palubě letadel, které provozuje a pro něž nezískala žádnou licenci, nešířila hudební kulisu a pouhá existence zařízení nepředstavuje sdělování hudebních děl veřejnosti. Dodala, že šířením hudební kulisy nesledovala žádný cíl dosažení zisku. Nakonec poznamenala, že existence zvukových systémů v letadlech je požadována z bezpečnostních důvodů, aby byla umožněna komunikace mezi členy posádky letadla a komunikace mezi členy této posádky a cestujícími.
Předkládající soud zdůrazňuje, že otázka, zda sdělování hudebního díla jako hudební kulisy představuje vzhledem k absenci cíle dosahování zisku sdělování veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29, není prosta nejasností. Kromě toho se pro případ kladné odpovědi na tuto otázku předkládající soud zabývá otázkou úrovně dokazování požadované v tomto ohledu. Uvádí, že podle judikatury některých vnitrostátních soudů platí, že pokud je provozovna vykonávající určitou hospodářskou činnost citována v metodice uvedené v bodě 23 tohoto rozsudku, existuje vyvratitelná domněnka, že díla chráněná autorským právem jsou na uvedeném místě sdělována veřejnosti. Taková domněnka je zejména odůvodněna tím, že organizace kolektivní správy autorských práv nemohou systematicky kontrolovat všechna místa, kde by mohlo docházet k užívání děl duševní tvorby.
Za těchto podmínek se Curtea de Apel București (odvolací soud v Bukurešti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 3 odst. 1 směrnice […] 2001/29/ES […] vykládán v tom smyslu, že šíření hudebního díla nebo úryvku hudebního díla na palubě dopravního letadla obsazeného cestujícími při vzletu, přistání nebo kdykoli během letu prostřednictvím obecného zvukového systému letadla představuje sdělování veřejnosti ve smyslu uvedeného ustanovení, zejména (nikoli však výlučně) z hlediska kritéria cíle dosahování zisku sdělování?
V případě kladné odpovědi na první otázku:
2)
Představuje existence zvukového systému na palubě letadla, který je vyžadován právními předpisy o bezpečnosti letového provozu, dostatečný základ pro vyvratitelnou domněnku, že na palubě uvedeného letadla dochází ke sdělování hudebních děl veřejnosti?
V případě záporné odpovědi na tuto otázku:
3)
Představuje existence zvukového systému na palubě letadla, který je vyžadován právními předpisy o bezpečnosti letového provozu, a softwaru, který umožňuje sdělování zvukových záznamů (obsahujících chráněná hudební díla) prostřednictvím tohoto zařízení, dostatečný základ pro vyvratitelnou domněnku, že na palubě uvedeného letadla dochází ke sdělování hudebních děl veřejnosti?“
Věc C‑826/21
UPFR je organizací kolektivní správy práv souvisejících s autorským právem výrobců zvukových záznamů.
Dne 2. prosince 2013 podala uvedená organizace proti železniční dopravní společnosti CFR žalobu, kterou se domáhala zaplacení dlužných odměn a pokut za sdělování hudebních děl veřejnosti v železničních osobních vozech, které tato společnost provozuje. V tomto kontextu tvrdila, že platná právní úprava v oblasti železniční dopravy vyžaduje, aby byla část vlaků provozovaných společností CFR vybavena zvukovými systémy, a uvedla, že nainstalování takových systémů se rovná sdělování děl veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.
Tribunalul București (soud prvního stupně v Bukurešti) tuto žalobu zamítl a měl za to, že ačkoli samotná instalace zvukového systému, který technicky umožňuje přístup veřejnosti ke zvukovým záznamům, zajisté představuje sdělování hudebních děl veřejnosti, nebylo prokázáno, že provozované vlaky byly takovým systémem vybaveny.
UPFR podala proti tomuto rozhodnutí odvolání k předkládajícímu soudu Curtea de Apel Bucureşti (odvolací soud v Bukurešti).
Předkládající soud uvádí, že ve vnitrostátní judikatuře převládá zejména na základě rozsudku ze dne 7. prosince 2006, SGAE (
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
), názor, že nainstalování zvukových systémů v železničním voze představuje sdělování hudebních děl veřejnosti. Uvedený soud má však v tomto ohledu pochybnosti.
Za těchto podmínek se Curtea de Apel Bucureşti (odvolací soud v Bukurešti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Provádí provozovatel železniční dopravy, který používá železniční vozy vybavené zvukovým systémem za účelem sdělování informací cestujícím, sdělování veřejnosti ve smyslu článku 3 směrnice […] 2001/29/ES […]?
2)
Brání článek 3 směrnice […] 2001/29/ES […] vnitrostátní právní úpravě, která stanoví vyvratitelnou domněnku, že existence zvukových systémů v dopravních prostředcích v případě, že jsou tyto systémy vyžadovány jinými právními předpisy upravujícími činnost provozovatele dopravy, představuje sdělování veřejnosti?“
Řízení před Soudním dvorem
Rozhodnutím ze dne 1. března 2022 byly věci C‑775/21 a C‑826/21 spojeny v souladu s článkem 54 jednacího řádu Soudního dvora pro účely písemné i ústní části řízení a rozsudku.
K předběžným otázkám
K první otázce ve věci C‑775/21
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že šíření hudebního díla jako hudební kulisy v dopravním prostředku pro přepravu cestujících představuje sdělování veřejnosti ve smyslu tohoto ustanovení.
Článek 3 odst. 1 směrnice 2001/29 stanoví, že členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.
Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, na základě tohoto ustanovení mají autoři právo preventivní povahy, které jim umožňuje zasáhnout vůči případným uživatelům jejich děl a sdělování veřejnosti, které by mohli zamýšlet tito uživatelé, a to za účelem zákazu tohoto sdělování (rozsudek ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando,
C‑682/18 a C‑683/18
,
EU:C:2021:503
, bod
a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 neupřesňuje pojem „sdělování veřejnosti“, je třeba jeho smysl a dosah určit s ohledem na cíle sledované touto směrnicí, jakož i s ohledem na kontext vykládaného ustanovení (rozsudek ze dne 7. srpna 2018, Renckhoff,
C‑161/17
,
EU:C:2018:634
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr v tomto ohledu připomněl, že tento pojem musí být – jak je zdůrazněno v bodě 23 odůvodnění směrnice 2001/29 – chápán v širokém smyslu tak, že se vztahuje na veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází, a tedy na jakýkoliv přenos nebo další přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Z bodů 4, 9 a 10 odůvodnění této směrnice totiž vyplývá, že jejím hlavním cílem je zavedení vysoké úrovně ochrany autorů, která jim umožní obdržet přiměřenou odměnu za užívání jejich děl, zejména při jejich sdělování veřejnosti (rozsudek ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando,
C‑682/18 a C‑683/18
,
EU:C:2021:503
, bod
a citovaná judikatura).
Jak v tomto ohledu Soudní dvůr opakovaně rozhodl, pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu tohoto čl. 3 odst. 1 zahrnuje dva kumulativní prvky, a sice sdělování díla a sdělování tohoto díla veřejnosti, a předpokládá individuální posouzení (rozsudek ze dne 2. dubna 2020, Stim a SAMI,
C‑753/18
,
EU:C:2020:268
, bod
, a rozsudek ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando,
C‑682/18 a C‑683/18
,
EU:C:2021:503
, bod
a citovaná judikatura).
Pro účely takového posouzení je třeba zohlednit několik doplňujících kritérií, která nejsou autonomní povahy a navzájem spolu souvisí. Jelikož se tato kritéria v různých konkrétních situacích mohou vyskytovat s velmi proměnlivou intenzitou, je třeba je použít jak individuálně, tak v jejich vzájemném spojení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. června 2017, Stichting Brein,
C‑610/15
,
EU:C:2017:456
, bod
, a rozsudek ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando,
C‑682/18 a C‑683/18
,
EU:C:2021:503
, bod
a citovaná judikatura).
Mezi těmito kritérii Soudní dvůr zdůraznil nepominutelnou úlohu uživatele a vědomou povahu jeho zásahu. Jednání tohoto uživatele totiž představuje sdělování, pokud tento uživatel při plné znalosti důsledků svého jednání zprostředkuje svým klientům přístup k chráněnému dílu, a zejména pokud by bez takového zprostředkování tito klienti v zásadě nemohli šířeného díla využít (rozsudek ze dne 14. června 2017, Stichting Brein,
C‑610/15
,
EU:C:2017:456
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr kromě toho rozhodl, že bez významu není ani výdělečná povaha sdělování veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 (rozsudek ze dne 8. září 2016, GS Media,
C‑160/15
,
EU:C:2016:644
, bod
a citovaná judikatura). Soudní dvůr nicméně připustil, že taková povaha není nevyhnutelně nezbytnou podmínkou, která by rozhodovala o samotné existenci sdělování veřejnosti (rozsudek ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další,
C‑607/11
,
EU:C:2013:147
, bod
, jakož i citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 31. května 2016, Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
, bod
).
Soudní dvůr dále uvedl, že aby se na chráněná díla vztahoval pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, je rovněž nezbytné, aby byla tato díla skutečně sdělována veřejnosti [rozsudek ze dne 28. října 2020, BY (Fotografický důkaz),
C‑637/19
,
EU:C:2020:863
, bod
a citovaná judikatura].
Soudní dvůr v tomto ohledu upřesnil, že se pojem „veřejnost“ týká blíže neurčeného počtu potenciálních příjemců a kromě toho vyžaduje dosti vysoký počet osob (rozsudek ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando,
C‑682/18 a C‑683/18
,
EU:C:2021:503
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě je nutno zaprvé konstatovat, jak vyplývá z judikatury citované v bodě 49 tohoto rozsudku, že šíření hudebního díla jako hudební kulisy v dopravním prostředku pro přepravu cestujících provozovatelem tohoto dopravního prostředku představuje sdělování ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, jelikož tento provozovatel tím při plné znalosti důsledků svého jednání umožňuje svým zákazníkům přístup k chráněnému dílu, a to zejména pokud by tito zákazníci v zásadě nemohli při absenci jeho zásahu užívat šířené dílo.
Zadruhé takové hudební dílo je skutečně sdělováno veřejnosti ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 51 tohoto rozsudku. I když je pravda, jak Soudní dvůr rozhodl, že pojem „veřejnost“ zahrnuje určitý minimální práh, což z tohoto pojmu vylučuje příliš malou, či dokonce zanedbatelnou skupinu dotčených osob, Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že za účelem určení tohoto počtu je třeba zohlednit zejména počet osob, které mohou mít přístup k témuž dílu souběžně, ale také skutečnost, kolik z těchto osob k němu může mít přístup postupně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 31. května 2016, Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
, body
a
, a rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Nederlands Uitgeversverbond a Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, bod
a citovaná judikatura).
Jak přitom uvádí předkládající soud, v projednávaném případě je nesporné, že dílo dotčené v původním řízení bylo skutečně šířeno v polovině letadel provozovaných společností Blue Air během letů uskutečněných touto leteckou společností, takže dotčenou veřejnost tvoří všechny skupiny cestujících, kteří se těchto letů zúčastnili současně nebo postupně, přičemž takový počet dotčených osob nelze považovat za příliš nízký, či dokonce zanedbatelný ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 54 tohoto rozsudku.
V tomto kontextu není rozhodující okolnost uvedená předkládajícím soudem, že výdělečná povaha takového sdělování je velmi diskutabilní, pokud jde o šíření výňatků z hudebních děl jako hudební kulisy pro všechny cestující letadla v okamžiku vzletu, přistání nebo kdykoli jindy během letu. Taková výdělečná povaha totiž není nezbytnou podmínkou pro konstatování existence sdělování veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, neboť Soudní dvůr rozhodl, že taková povaha není nutně nezbytnou podmínkou, která určuje samotnou existenci sdělování veřejnosti, jak vyplývá z judikatury uvedené v bodě 50 tohoto rozsudku.
S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku ve věci C‑775/21 odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že šíření hudebního díla jako hudební kulisy v dopravním prostředku pro přepravu cestujících představuje sdělování veřejnosti ve smyslu tohoto ustanovení.
K druhé a třetí otázce ve věci C‑775/21 a k první otázce ve věci C‑826/21
Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, jež jsou mu položeny. Okolnost, že vnitrostátní soud formuloval předběžnou otázku po formální stránce tak, že odkázal na určitá ustanovení unijního práva, nebrání tomu, aby Soudní dvůr tomuto soudu poskytl všechny prvky výkladu, které mohou být pro rozsouzení věci, jež mu byla předložena, užitečné, ať již na ně posledně uvedený ve svých otázkách odkázal či nikoli. V tomto ohledu přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (rozsudek ze dne 22. června 2022, Volvo a DAF Trucks,
C‑267/20
,
EU:C:2022:494
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci je s ohledem na všechny poznatky poskytnuté předkládajícím soudem v jeho žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce třeba přeformulovat předběžné otázky za účelem podání užitečné odpovědi uvedenému soudu.
Konkrétně, pokud jde o žalobu ve věci C‑826/21, tuto žalobu podala organizace kolektivní správy práv souvisejících s autorským právem výrobců zvukových záznamů, která se domáhala, aby společnost CFR zaplatila spravedlivou odměnu za sdělování hudebních děl veřejnosti v železničních osobních vozech, jež provozuje. Vzhledem k použití čl. 105 odst. 1 písm. f) zákona č. 8/1996, který je uveden v bodě 10 tohoto rozsudku a stanoví majetkové právo výrobce zvukových záznamů udělit svolení k vysílání a sdělování vlastních zvukových záznamů veřejnosti, na tento spor, se tedy jeví, že výklad čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 je pro vyřešení uvedeného sporu rovněž relevantní.
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 a čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 musí být vykládány v tom smyslu, že instalace zvukového zařízení a případně softwaru umožňujících šíření hudební kulisy v dopravním prostředku představuje sdělování veřejnosti ve smyslu těchto ustanovení.
Je třeba připomenout, že při výkladu ustanovení unijního práva je třeba zohlednit nejenom jeho znění, ale i cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí, a jeho kontext. Pokud jde zejména o čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, tento článek musí být vykládán v souladu s relevantními ustanoveními WCT, neboť cílem směrnice 2001/29 je provést některé povinnosti, jež má Unie na základě této úmluvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. dubna 2008, Peek & Cloppenburg,
C‑456/06
,
EU:C:2008:232
, bod
, a rozsudek ze dne 21. června 2012, Donner,
C‑5/11
,
EU:C:2012:370
, bod
).
Na prvním místě, pokud jde o znění dotčených ustanovení, v bodě 43 tohoto rozsudku bylo připomenuto, že podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 jsou členské státy povinny zajistit, aby měli autoři výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení svých děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění svých děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.
Mimoto podle čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 musí právní předpisy členských států zajistit, aby uživatel zaplatil jedinou spravedlivou odměnu, pokud je užito zvukového záznamu vydaného k obchodním účelům nebo rozmnoženiny takového záznamu k bezdrátovému vysílání nebo jakémukoliv jinému sdělování veřejnosti, a aby tato odměna byla rozdělena mezi dotčené výkonné umělce a výrobce zvukových záznamů.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora platí, že vzhledem k tomu, že unijní normotvůrce nevyjádřil odlišnou vůli, musí být pojem „sdělování veřejnosti“ použitý v obou výše uvedených ustanoveních vykládán tak, že má stejný význam (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, GS Media,
C‑160/15
,
EU:C:2016:644
, bod
, a rozsudek ze dne 17. června 2021, M. I. C. M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, bod
a citovaná judikatura).
Na druhém místě, pokud jde o cíl sledovaný těmito ustanoveními, z judikatury připomenuté v bodě 46 tohoto rozsudku vyplývá, že tento pojem musí být zajisté chápán v širokém smyslu tak, že se vztahuje na veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází, a tedy na jakýkoliv přenos nebo další přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vyslání, přičemž hlavním cílem směrnice 2001/29 je zavést vysokou úroveň ochrany autorů.
Po tomto upřesnění je však třeba na třetím místě stran kontextu, jehož jsou dotčená ustanovení součástí, uvést, že z bodu 27 odůvodnění směrnice 2001/29, který v podstatě přebírá společné prohlášení týkající se článku 8 WCT, jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando (
C‑682/18 a C‑683/18
,
EU:C:2021:503
, bod
), vyplývá, že „pouhé poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování není samo o sobě sdělováním ve smyslu této směrnice“.
V tomto ohledu je třeba uvést, že pokud by pouhá okolnost, že je použití zvukového zařízení a případně softwaru nezbytné k tomu, aby veřejnost mohla skutečně dílo užívat, automaticky vedla ke kvalifikaci zásahu provozovatele tohoto zařízení jako „sdělování“, každé „poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování“, včetně případů, kdy je instalace takových zařízení vyžadována vnitrostátními právními předpisy upravujícími činnost dopravce, by představovalo takové sdělování, což však bod 27 odůvodnění směrnice 2001/29 výslovně vylučuje (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando,
C‑682/18 a C‑683/18
,
EU:C:2021:503
, bod
).
S ohledem na tyto úvahy je třeba mít za to, že skutečnost, že je v dopravním prostředku k dispozici zvukové zařízení a případně software umožňující šíření hudební kulisy, nepředstavuje sdělování ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 a čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115, jelikož se jedná o pouhé poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování.
Je pravda, že Soudní dvůr rozhodl, že provozovatelé restauračního zařízení, hotelu či lázeňského zařízení provádí sdělování, když vědomě zprostředkovávají svým zákazníkům chráněná díla prostřednictvím záměrného zpřístupnění signálu pomocí televizních nebo rozhlasových přijímačů, které umístili ve svém zařízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. prosince 2006, SGAE,
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
, bod
; rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další,
C‑403/08 a C‑429/08
,
EU:C:2011:631
, bod
, a rozsudek ze dne 27. února 2014, OSA,
C‑351/12
,
EU:C:2014:110
, bod
). Stejně tak provozovatel rehabilitačního centra, který vědomě zprostředkovává chráněná díla svým pacientům prostřednictvím televizních přijímačů umístěných na více místech v tomto zařízení, uskutečňuje sdělování (rozsudek ze dne 31. května 2016, Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
, body
a
).
Pouhá instalace zvukového zařízení v dopravním prostředku však nemůže být postavena na roveň jednání, kterým poskytovatelé služeb vědomě zprostředkovávají chráněná díla svým zákazníkům tím, že šíří signál prostřednictvím přijímačů, které instalovali ve svých zařízeních a umožňují přístup k takovým dílům.
Vzhledem k tomu, že instalace zvukového zařízení a případně softwaru umožňujících šíření hudební kulisy v dopravním prostředku nepředstavuje „sdělování“, není třeba se zabývat otázkou, zda případně došlo ke sdělení veřejnosti ve smyslu judikatury.
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou a třetí otázku ve věci C‑775/21 a první otázku ve věci C‑826/21 odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 a čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 musí být vykládány v tom smyslu, že instalace zvukového zařízení a případně softwaru umožňujících šíření hudební kulisy v dopravním prostředku nepředstavuje sdělování veřejnosti ve smyslu těchto ustanovení.
K druhé otázce ve věci C‑826/21
S ohledem na úvahy uvedené v bodě 60 tohoto rozsudku je třeba mít za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu za to, že podstatou otázky uvedeného soudu je, zda čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, jak ji vykládají vnitrostátní soudy, která stanoví vyvratitelnou domněnku sdělování hudebních děl veřejnosti založenou na nainstalování zvukových systémů v dopravních prostředcích.
Na úvod je třeba poznamenat, že rumunská vláda ve svém písemném vyjádření zpochybňuje předpoklad, z něhož vychází předkládající soud a podle kterého vnitrostátní právní úprava stanoví vyvratitelnou domněnku sdělování hudebních děl veřejnosti založenou na nainstalování zvukových systémů v dopravních prostředcích.
Je však třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora v rámci postupu upraveného článkem 267 SFEU jsou funkce Soudního dvora a předkládajícího soudu jasně odlišné a výklad vnitrostátních předpisů náleží výlučně předkládajícímu soudu (rozsudek ze dne 17. března 2022, Daimler,
C‑232/20
,
EU:C:2022:196
, bod
a citovaná judikatura).
Soudnímu dvoru tedy nepřísluší, aby se v rámci řízení o předběžné otázce vyjadřoval k výkladu vnitrostátních ustanovení. Soudnímu dvoru totiž přísluší, aby vzal v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Unie a vnitrostátními soudy v úvahu takový skutkový a právní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, jaký vyplývá z předkládacího rozhodnutí (rozsudek ze dne 17. března 2022, Daimler,
C‑232/20
,
EU:C:2022:196
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu zejména z bodů 1, 6 a 7 odůvodnění směrnice 2001/29 vyplývá, že cílem této směrnice je zejména odstranit rozdíly v právních předpisech a právní nejistotu týkající se ochrany autorského práva, neboť tato nejistota může bránit hladkému fungování vnitřního trhu a náležitému rozvoji informační společnosti v Evropě, a vyloučit, aby členské státy nereagovaly neslučitelným způsobem na technologický rozvoj. Tyto body odůvodnění mimoto uvádějí, že bez harmonizace na úrovni Unie by mohly vzniknout značné rozdíly v ochraně, což by vedlo k rozčlenění vnitřního trhu a neslučitelnosti právních předpisů. V daných bodech odůvodnění se kromě toho uvádí, že značné rozdíly v právních předpisech a právní nejistota mohou bránit úsporám z rozsahu v případě nových výrobků a služeb chráněných autorským právem nebo právy s ním souvisejícími.
Jak přitom již Soudní dvůr rozhodl, bylo-li by připuštěno, aby členský stát mohl poskytnout větší ochranu nositelům autorského práva tím, že by stanovil, že pojem „sdělování veřejnosti“ zahrnuje i jiné úkony, než které jsou uvedeny v čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, mělo by to za následek rozdíly v právních předpisech, a tedy právní nejistotu pro třetí osoby (rozsudek ze dne 13. února 2014, Svensson a další,
C‑466/12
,
EU:C:2014:76
, bod
).
Z toho plyne, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát mohl poskytnout větší ochranu nositelům autorského práva tím, že stanoví, že pojem „sdělování veřejnosti“ zahrnuje více úkonů, než uvádí toto ustanovení (rozsudek ze dne 13. února 2014, Svensson a další,
C‑466/12
,
EU:C:2014:76
, bod
).
Takový výklad je s ohledem na judikaturu citovanou v bodě 65 tohoto rozsudku obdobně použitelný na pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu směrnice 2006/115.
V projednávaném případě z odpovědi na první otázku ve věci C‑826/21 vyplývá, že čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 musí být vykládán v tom smyslu, že instalace zvukového zařízení a případně softwaru, které umožňují šíření hudební kulisy v dopravním prostředku pro cestující nezávisle na jejich vůli, nepředstavuje „sdělování veřejnosti“ ve smyslu tohoto ustanovení.
Toto ustanovení proto brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví vyvratitelnou domněnku sdělování veřejnosti založenou na výskytu takových zvukových systémů. Taková právní úprava totiž může vést v rozporu s uvedeným ustanovením k uložení povinnosti zaplatit odměnu za pouhou instalaci těchto zvukových systémů, a to i v případě, že nedojde k žádnému sdělování veřejnosti.
S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, jak ji vykládají vnitrostátní soudy, která stanoví vyvratitelnou domněnku sdělování hudebních děl veřejnosti založenou na výskytu zvukových systémů v dopravních prostředcích.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že šíření hudebního díla jako hudební kulisy v dopravním prostředku pro přepravu cestujících představuje sdělování veřejnosti ve smyslu tohoto ustanovení.

2)
Článek 3 odst. 1 směrnice 2001/29 a čl. 8 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem musí být vykládány v tom smyslu, že instalace zvukového zařízení a případně softwaru umožňujících šíření hudební kulisy v dopravním prostředku nepředstavuje sdělování veřejnosti ve smyslu těchto ustanovení.

3)
Článek 8 odst. 2 směrnice 2006/115 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, jak ji vykládají vnitrostátní soudy, která stanoví vyvratitelnou domněnku sdělování hudebních děl veřejnosti založenou na výskytu zvukových systémů v dopravních prostředcích.

Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: rumunština.